П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2026 року м. Київ

Справа №757/8230/13

Провадження: № 22-ц/824/6062/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Верланова С. М., Нежури В. А.,

секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 26 червня 2025 року, постановлену під головуванням судді Соколова О. М.,

за заявою ОСОБА_1 про відстрочення виконання рішення

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

В грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про відстрочення виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 11.11.2013 року у справі 757/8230/13-ц, мотивуючи заяву тим, що він двічі перехворів захворюванням на короновірус, також вказав про хворобу матері. Зазначив, що для об`єктивного та справедливого вирішення вказаної справи, на його погляд, слід уважити на нестандартність багатьох обставин і той факт, що з часу прийняття рішення від 11.11.2013 року до сьогодення - минуло фактично вісім років, з яких три роки незаконного виконавчого провадження, та повне ігнорування з боку банків законодавства України.

У зв`язку з чим, просив суд відстрочити виконання рішення та вжити заходи, передбачені ст. 151 ЦПК України, шляхом зупинення виконавчих дій на весь час відстрочки.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 26 червня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відстрочення виконання рішення відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ухвалу просив скасувати та постановити нову про задоволення його заяви.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції розглянув справу без його належного повідомлення про дату, час та місце судового розгляду, чим, порушив його право на участь у судовому процесі.

Крім того, вказує, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні залишено поза увагою подану ним заяву про забезпечення позову, яка, на його переконання, мала істотне значення для правильного вирішення справи.

Також зазначає, що з метою належного з`ясування обставин справи ним подавалися клопотання про витребування доказів, зокрема, оригіналів кредитних документів, необхідних для встановлення дійсного правового статусу стягувача, АТ «Сенс Банк», однак такі клопотання судом належним чином розглянуті не були.

Окрім цього, посилається на наявність обставин непереборної сили, зокрема, пов`язаних із воєнним станом в Україні, які, на його думку, унеможливлюють виконання судового рішення.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 06 лютого 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги та просив задовольнити, з наведених у ній підстав.

Інші учасники в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог частини 2 статті 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вислухавши пояснення ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 11 листопада 2013 року Печерський районний суд м. Києва ухвалив рішення, яким позов ПАТ «Дельта Банк» про стягнення заборгованості задовольнив.

Зазначеним рішенням стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0, укладеним 28 березня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , зі змінами та доповненнями, внесеними додатковою угодою № 1 від 30 квітня 2009 року, у загальному розмірі 1 593 198,89 грн, а також судовий збір у сумі 3 441,00 грн.

На виконанні у приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Горбача І.С. перебуває виконавчий лист № 757/8230/13-ц від 17 березня 2014 року, виданий Печерським районним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованості за вказаним кредитним договором (т. 1, а. с. 55).

25 вересня 2018 року відкрито виконавче провадження № 57293843, про що винесено відповідну постанову, стягувачем у якому визначено ПАТ «Дельта Банк».

09 грудня 2019 року між ПАТ «Дельта Банк» та АТ «Альфа-Банк» укладено договір № 2098/К про відступлення (купівлі-продажу) права вимоги, за умовами якого право вимоги, у тому числі за зазначеним кредитним договором, перейшло до нового кредитора, АТ «Альфа-Банк».

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07 липня 2020 року заяву АТ «Альфа-Банк» про заміну сторони стягувача у виконавчому провадженні задоволено, у зв`язку з чим стягувача, ПАТ «Дельта Банк», замінено на АТ «Альфа-Банк» (т. 2, а. с. 48 - 49)

Постановою Київського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а зазначену ухвалу суду першої інстанції без змін.

Отже, новим кредитором (стягувачем) за зобов`язаннями ОСОБА_1 , що виникли з кредитного договору № 0 (№ 1) від 28 березня 2007 року, є АТ «Альфа-Банк» (після зміни назви «Сенс Банк»).

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що заявником не доведено наявності обставин, які б істотно ускладнювали виконання судового рішення або робили його неможливим, а наведені ним доводи носять декларативний характер та не підтверджені належними і допустимими доказами.

При цьому суд врахував, що відстрочка виконання судового рішення може бути надана лише у виняткових випадках, які обумовлюють об`єктивні перешкоди для його виконання, однак таких обставин у даному випадку встановлено не було.

Перевіряючи такі висновки суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 у своїй заяві посилався, зокрема, на його неналежне повідомлення про розгляд справи.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги в цій частині, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 435 ЦПК України заява про встановлення або зміну способу чи порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення розглядається у судовому засіданні з повідомленням учасників справи у двадцятиденний строк з дня її надходження до суду.

Як убачається зі змісту поданої заяви, ОСОБА_1 просив здійснювати її розгляд за його участі (т. 1, а. с. 6).

Разом з тим, судове засідання, призначене на 26 червня 2025 року, у якому було ухвалено оскаржуване судове рішення, відбулося за відсутності заявника, при цьому з матеріалів справи вбачається, що повідомлення про розгляд справи здійснювалося шляхом направлення йому SMS-повідомлення (т. 2, а. с. 174).

Водночас у матеріалах справи відсутня заява ОСОБА_1 про надання згоди на отримання судових повісток у вигляді SMS-повідомлень, що виключає можливість визнання такого способу повідомлення належним.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 червня 2025 року у справі № 202/19697/23.

За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів повідомлення ОСОБА_1 про розгляд справи у встановленому законом порядку.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24 травня 2021 року у справі № 2-941/11.

Обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання є реалізацією однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу. Невиконання (неналежне виконання) цього обов`язку судом призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства. Розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності учасника справи, якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 06 липня 2022 року у справі № 752/11822/15-ц.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Ураховуючи вищенаведене, ухвала Печерського районного суду міста Києва від 26 червня 2025 рокусуду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

Перевіряючи доводи заяви, а також надану судом першої інстанції правову оцінку заявленим вимогам, колегія суддів виходить з наступного.

Розстрочка - спосіб виконання зобов`язання, при якому виконання проводиться не одночасно і в повному обсязі, а частинами і в строки, встановлені наперед.

Згідно правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року в справі № 796/43/2018, підставою для відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Право сторони звернутися із заявою про розстрочку виконання рішення суду передбачене також статтею 33 Закону України «Про виконавче провадження», згідно з якою сторони мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо).

Системний аналіз зазначених норм законодавства свідчить, що закон не передбачає конкретного переліку обставин, які є підставою для розстрочення виконання рішення суду, а лише встановлює критерії для їх визначення, надаючи суду можливість у кожному конкретному випадку вирішувати питання про їх наявність з урахуванням усіх обставин справи.

Підставою для застосування статей 435 ЦПК України є виняткові обставини, які перешкоджають належному виконанню рішення суду, ускладнюють його виконання або роблять неможливим.

Вирішуючи питання щодо можливості відстрочення чи розстрочення виконання рішення, суд повинен враховувати майнові інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини кожної сторони у виникненні спору та інші обставини. Матеріальний стан боржника не є безумовною підставою для розстрочення чи відстрочення виконання рішення суду і підлягає оцінці у сукупності з іншими фактичними обставинами.

Згідно правових висновків Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03 червня 2021 року, справа № 9901/598/19 (провадження № 11-440заі20), обов`язковою умовою для відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення є доведення заявником факту існування обставин, які істотно ускладнюють виконання рішення та/або

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

За приписами ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом.

У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Шмалько проти України» (заява №60750/00) зазначено, що для цілей ст. 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина «судового розгляду».

У рішенні по справі «Чіжов проти України» (заява №6962/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії, передбаченої параграфом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Відповідно до змісту рішення Європейського суду з прав людини «Шмалько проти України» право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що право на доступ до суду включає право на своєчасне виконання рішення (рішення у справі «Трихліб проти України», заява №58312/00, пп.25-32, від 20 вересня 2005 року, у справі «Іммобіліаре Саффі проти Італії», заява №22774/93, ЄСПЛ 1999-V, п.66).

Отже, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини, несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, розстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, згідно якої «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру...», а у системному розумінні даної норми та національного закону, суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах, шляхом виконання судового рішення, тобто довготривале виконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправдано за конкретних обставин справи та є наслідком зменшення вимог щодо розумності строку.

Крім того, довготривале невиконання рішення суду порушує право на повагу до власності та на вільне володіння власністю у зв`язку з тим, що рішення набуває ознак довготривалого виконання.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що межі виправданої затримки виконання рішення суду залежить, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом.

Стосовно системності виконання Європейський суд підкреслює, що присудження грошових коштів не надає пом`якшення у виконавчому провадженні, а отже сама можливість надання розстрочки виконання судового акту повинна носити виключний характер.

Отже, колегія суддів відмічає, що відповідно до вимог статті 435 ЦПК України та сформованої судової практики, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є винятковим процесуальним заходом, застосування якого можливе лише за наявності обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, причому обов`язок доведення таких обставин покладається саме на заявника.

Дослідивши доводи заяви та надані заявником матеріали, колегія суддів встановила, що ОСОБА_1 , обґрунтовуючи заяву про відстрочення виконання судового рішення, посилався на перенесені захворювання, стан здоров`я членів сім`ї, а також інші обставини, які, на його думку, ускладнюють виконання рішення суду.

Водночас, колегія суддів відмічає, що будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених обставин, зокрема, медичних документів, відомостей про реальний фінансовий стан, відсутність доходів чи інших об`єктивних даних, які б свідчили про неможливість виконання рішення суду, заявником до суду не надано.

Наведене свідчить про те, що доводи заявника не підтверджені належними доказами, мають загальний характер та не дають підстав для висновку про наявність обставин, які істотно ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим.

При цьому, колегія суддів також ураховує й те, що рішення Печерського районного суду м. Києва ухвалено ще 11 листопада 2013 року, в той час як із заявою про відстрочення його виконання заявник звернувся лише у грудні 2021 року, тобто після спливу значного проміжку часу.

Така тривала бездіяльність заявника свідчить про відсутність об`єктивних перешкод для виконання рішення у попередні періоди та не може бути виправдана посиланням на обставини, які виникли значно пізніше, а тому сама по собі не створює підстав для застосування передбачених законом виняткових заходів у вигляді відстрочення виконання судового рішення.

Посилання заявника на скрутне матеріальне становище також не можуть бути підставою для задоволення заяви, оскільки відповідно до усталеної судової практики та правових висновків Верховного Суду незадовільний майновий стан особи не є безумовною підставою для відстрочення або розстрочення виконання рішення суду.

Укладаючи кредитний договір на погоджених сторонами умовах, заявник повинен був об`єктивно оцінювати свої фінансові можливості, враховувати розмір своїх доходів та усвідомлювати наявність грошових зобов`язань, які підлягають належному та своєчасному виконанню.

Крім того, колегія суддів звертає увагу й на те, що зі змісту поданої заяви ОСОБА_1 неможливо встановити, у який саме спосіб він просить здійснити розстрочення виконання судового рішення, а також на який строк.

Так, прохальна частина заяви фактично зводиться до загального прохання «розстрочити виконання рішення суду» без визначення конкретного порядку виконання, строків, періодичності та розміру платежів.

Водночас, як убачається зі змісту статті 435 ЦПК України, розстрочення виконання судового рішення передбачає встановлення судом чітких і визначених умов його виконання, що, у свою чергу, можливе лише за умови належного формулювання заявником своїх вимог та їх обґрунтування.

За приписами цивільного процесуального законодавства суд розглядає справу в межах заявлених вимог та не наділений повноваженнями виходити за їх межі або підміняти собою сторону у формуванні змісту заявленого клопотання.

Аналогічна правова позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом, який наголошував, що суд не вправі діяти замість сторони, самостійно визначати зміст її вимог чи виправляти їх недоліки, оскільки це суперечить засадам диспозитивності цивільного судочинства.

Відтак, відсутність у заяві ОСОБА_1 конкретного способу та порядку розстрочення виконання судового рішення унеможливлює її належний розгляд по суті та свідчить про її формальний характер.

Отже, зазначена обставина є додатковою підставою для висновку про необґрунтованість заяви та відмову у її задоволенні.

Щодо доводів заявника про наявність обставин непереборної сили, пов`язаних із введенням воєнного стану в Україні, колегія суддів зазначає, що такі обставини самі по собі не свідчать ні про винятковість ситуації у розумінні статті 435 ЦПК України, ні про поважність причин невиконання судового рішення.

Введення та подальше продовження воєнного стану в Україні у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації не може автоматично вважатися обставиною, яка унеможливлює виконання грошового зобов`язання, оскільки саме по собі не свідчить про відсутність у боржника можливості здійснювати діяльність та отримувати доходи.

Відтак, зазначені обставини не є достатніми та належними підставами для відстрочення виконання судового рішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не були належним чином розглянуті клопотання про витребування доказів, зокрема, оригіналів кредитних документів, необхідних для встановлення правового статусу стягувача, колегія суддів також відхиляє як безпідставні. Адже, зазначені доводи не лежать в площині предмета розгляду цієї заяви, оскільки питання відстрочення виконання судового рішення не передбачає повторного дослідження правомірності та обґрунтованості самого рішення чи правового статусу стягувача, який уже був встановлений у межах відповідних судових проваджень та не підлягає перегляду в межах розгляду цієї заяви.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для відстрочення виконання судового рішення, оскільки заявником не доведено існування обставин, які б істотно ускладнювали його виконання або робили його неможливим.

Водночас зі змісту заяви ОСОБА_1 убачається, що поряд із вимогою про розстрочення виконання судового рішення заявник також просив суд відстрочити його виконання та вжити заходів, передбачених статтею 151 ЦПК України, зокрема шляхом зупинення вчинення виконавчих дій і заборони їх вчинення на час відстрочки.

Разом з тим, постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції зазначені вимоги залишив поза увагою та не надав їм окремої правової оцінки.

Надаючи оцінку таким доводам, колегія суддів виходить з наступного.

За змістом частини шостої статті 435 ЦПК України суд, вирішуючи питання про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення, має право одночасно вжити заходів забезпечення позову, визначених статтею 151 цього Кодексу. Водночас такі заходи є похідними від вирішення питання по суті заявлених вимог та спрямовані на забезпечення реального та ефективного виконання судового рішення у разі задоволення заяви.

Отже, застосування заходів забезпечення у порядку частини шостої статті 435 ЦПК України можливе виключно за умови наявності правових підстав для відстрочення або розстрочення виконання судового рішення та є невід`ємно пов`язаним із позитивним вирішенням такого питання.

Оскільки у даному випадку заявником не доведено наявності обставин, які б істотно ускладнювали виконання судового рішення або робили його неможливим, а підстав для відстрочення чи розстрочення виконання рішення суду колегією суддів не встановлено, відповідно відсутні й правові підстави для вжиття заходів забезпечення у порядку частини шостої статті 435 ЦПК України.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що висновки суду першої інстанції щодо відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, які б істотно ускладнювали виконання судового рішення або робили його неможливим, в цілому є правильними та такими, що відповідають матеріалам справи.

Водночас, оскаржувана ухвала не може вважатися достатньо вмотивованою, оскільки суд першої інстанції не надав належної правової оцінки всім обставинам справи та доводам заявника, які мають значення для правильного вирішення заявлених вимог. Зокрема, судом залишено поза увагою відсутність у заяві ОСОБА_1 конкретного способу та порядку розстрочення виконання судового рішення, що свідчить про її невизначеність та формальний характер, а також не надано оцінки заявленим вимогам про вжиття заходів забезпечення, передбачених статтею 151 ЦПК України.

Крім того, як встановлено колегією суддів, розгляд заяви судом першої інстанції здійснено за відсутності належного повідомлення заявника про дату, час та місце судового засідання, що є істотним порушенням норм процесуального права.

За таких обставин, враховуючи положення статті 376 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

З огляду на наведене, з урахуванням встановлених обставин та відсутності правових підстав для відстрочення або розстрочення виконання судового рішення, у задоволенні заяви ОСОБА_1 слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 26 червня 2025 року скасувати та постановити нову про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 про відстрочення виконання рішення.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 30 березня 2026 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура