П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2026 року м. Київ

Справа № 760/19127/25

Провадження: № 22-ц/824/7060/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Верланова С. М., Нежури В. А.,

секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Стеця Максима Леонідовича в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробничої компанії «СкайАссист»

на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 19 грудня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Тесленко І. О.,

у справі позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробнича компанія «СкайАссист» про стягнення заробітної плати,

в с т а н о в и в:

В липні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 26 вересня 2023 року на підставі наказу роботодавця її було прийнято на посаду складальника деталей та виробів у Товаристві з обмеженою відповідальністю Науково-виробнича компанія «Скай Ассист». У подальшому, 30 травня 2025 року, позивачку було звільнено із займаної посади. Відповідачем у день звільнення не було проведено з нею повного розрахунку, у зв`язку з чим утворилась заборгованість із виплати заробітної плати у розмірі 114 630,35 грн, що підтверджується довідкою, виданою самим відповідачем. Посилаючись на порушення відповідачем вимог статей 116, 117 Кодексу законів про працю України, просила суд стягнути з відповідача зазначену заборгованість по заробітній платі, а також середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення судового рішення.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 19 грудня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ Науково-виробнича компанія «Скай Ассист» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 114 630,35 грн.

Стягнуто з ТОВ Науково-виробнича компанія «Скай Ассист» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31 травня 2025 року по 30 листопада 2025 року у розмірі 231 582,00 грн, без урахування податку на доходи фізичних осіб та військового збору.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ТОВ Науково-виробнича компанія «Скай Ассист» на користь держави судовий збір за вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 1 211,20 гривень.

Стягнуто з ТОВ Науково-виробнича компанія «Скай Ассист» на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору за вимогу про стягнення середнього заробітку у розмірі 1085,90 грн.

Стягнуто з ТОВ Науково-виробнича компанія «Скай Ассист» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 23 208,73 грн

Не погодившись із таким судовим рішенням в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31 травня 2025 року по 30 листопада 2025 року,адвокат Стець М. Л. в інтересах ТОВ Науково-виробничої компанії «Скай Ассист» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись а порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення в оскаржуваній частині змінити, стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 114 630 грн 35 коп.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, не врахував характер діяльності відповідача та особливості його фінансування, що, на думку представника відповідача, мають істотне значення для правильного вирішення спору.

Зокрема, вказує, що Товариство є підприємством оборонно-промислового комплексу, діяльність якого спрямована на забезпечення потреб Сил оборони України, а його фінансування здійснюється, у тому числі, за рахунок бюджетних коштів, надходження яких в умовах воєнного стану є нерівномірним та нестабільним. У зв`язку з цим затримка виплати заробітної плати, на переконання апелянта, не може розцінюватися як наслідок недобросовісної поведінки роботодавця.

Крім того, наголошує, що обмеження періоду нарахування середнього заробітку шістьма місяцями, передбачене статтею 117 КЗпП України, не виключає необхідності застосування судами принципів розумності, справедливості та пропорційності при визначенні розміру такого відшкодування. При цьому посилається на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, відповідно до яких зазначена виплата має компенсаційний, а не каральний характер, а тому її розмір має визначатися з урахуванням конкретних обставин справи, зокрема співвідношення суми заборгованості та розміру нарахованого середнього заробітку, поведінки сторін та можливих майнових втрат працівника.

Також зазначає про відсутність у матеріалах справи доказів, які б свідчили про реальний розмір майнових втрат позивача, спричинених затримкою розрахунку, а також вважає, що визначений судом розмір середнього заробітку є надмірним та неспівмірним допущеному порушенню.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 13 лютого 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 19 грудня 2025 року оскаржується в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31 травня 2025 року по 30 листопада 2025 року, а тому в іншій частині не переглядається.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 26 вересня 2023 року на підставі наказу Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробнича компанія «Скай Ассист» № 36-СА від 25 вересня 2023 року ОСОБА_1 була прийнята на роботу на посаду складальника деталей та виробів, що підтверджується відповідним записом в електронній трудовій книжці.

Наказом Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробнича компанія «Скай Ассист» № 148/0-СА від 30 травня 2025 року позивачку звільнено з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України.

Згідно з довідкою ТОВ НВК «Скай Ассист» № 01-04/07/25 від 04 липня 2025 року, виданою позивачці, за нею обліковується заборгованість із заробітної плати за період з 01 березня 2025 року по 30 травня 2025 року у розмірі 114 630,35 грн, яка виникла у зв`язку з фінансовими труднощами підприємства.

Вказана довідка видана уповноваженою посадовою особою відповідача та свідчить про визнання останнім наявності заборгованості із виплати заробітної плати перед позивачкою. Доказів погашення зазначеної заборгованості або заперечень щодо її розміру відповідачем до суду не надано.

Також матеріалами справи підтверджується, що позивачка у період з вересня 2023 року по травень 2025 року перебувала у трудових відносинах із відповідачем та отримувала заробітну плату, що підтверджується відомостями з Реєстру застрахованих осіб.

Судом першої інстанції встановлено, що у день звільнення позивачки відповідачем не було проведено повного розрахунку, у зв`язку з чим виникла заборгованість із виплати належних їй сум.

При визначенні розміру середнього заробітку суд першої інстанції виходив із розміру нарахованої позивачці заробітної плати за два календарні місяці, що передували звільненню, а також кількості фактично відпрацьованих робочих днів за цей період, та встановив середньоденний заробіток у розмірі 1 781,40 грн.

Враховуючи, що період затримки розрахунку при звільненні становить шість місяців (з 31 травня 2025 року по 30 листопада 2025 року), суд першої інстанції визначив кількість робочих днів у цьому періоді - 130, у зв`язку з чим дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку у розмірі 231 582,00 грн.

Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 117 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Верховний Суд неодноразово висловлював позицію про те, що за певних умов суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України (див., наприклад, пункт 87 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).

Верховним Судом вироблено підхід, при якому, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Вказані правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 22 лютого 2024 року у справі № 754/9761/21 та від 04 квітня 2024 року у справі № 201/8088/21.

Середній заробіток розраховується відповідно до правил, які передбачені у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

У абзаці 3 пункту 2 Розділу ІІ Порядку № 100 вказано, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Як убачається з матеріалів справи, суд першої інстанції, встановивши факт невиплати відповідачем позивачці належних сум у день звільнення, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Визначаючи розмір такого відшкодування, суд першої інстанції правильно виходив із положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, та обчислив середньоденний заробіток позивачки на підставі виплат за два календарні місяці, що передували звільненню, а також врахував кількість робочих днів у періоді затримки, обмеживши його шістьма місяцями відповідно до вимог статті 117 КЗпП України.

Отже, сам по собі висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правильним.

Разом з тим, колегія суддів враховує правові висновки Верховного Суду, зокрема Великої Палати Верховного Суду, відповідно до яких при визначенні розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, суд повинен виходити не лише з формального розрахунку середнього заробітку, а й оцінювати його співмірність з огляду на конкретні обставини справи, забезпечуючи баланс інтересів сторін трудових правовідносин.

При цьому врахуванню підлягають, зокрема, розмір заборгованості із виплати заробітної плати, тривалість затримки, ймовірний розмір майнових втрат працівника, а також поведінка сторін у спірних правовідносинах.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 22 лютого 2024 року у справі № 754/9761/21 та від 04 квітня 2024 року у справі № 201/8088/21, а також підтримана Верховним Судом у постанові від 11 лютого 2026 року у справі № 587/1641/21.

Як убачається з матеріалів справи, визначений судом першої інстанції розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 231 582,00 грн, що істотно перевищує розмір заборгованості із заробітної плати, яка складає 114 630,35 грн.

При цьому колегія суддів враховує також обставини, пов`язані з діяльністю відповідача, який є підприємством оборонно-промислового комплексу, здійснює розробку та виробництво безпілотних авіаційних комплексів, забезпечує потреби Сил оборони України та має статус критично важливого для функціонування економіки в особливий період.

Матеріали справи свідчать, що фінансування відповідача здійснюється, зокрема, за рахунок бюджетних коштів, надходження яких в умовах воєнного стану є нерівномірним, що об`єктивно впливає на своєчасність виконання фінансових зобов`язань, у тому числі щодо виплати заробітної плати.

Враховуючи наведене, а також відсутність у матеріалах справи доказів, які б свідчили про значні майнові втрати позивачки у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України.

Колегія суддів вважає, що визначений судом першої інстанції розмір середнього заробітку не відповідає принципам розумності та пропорційності, у зв`язку з чим підлягає зменшенню до розміру заборгованості із заробітної плати, а саме до 114 630 грн 35 коп.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За наведених обставин, апеляційна скарга адвоката Стеця М. Л. в інтересах ТОВ Науково-виробничої компанії «Скай Ассист» підлягає задоволенню, рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 19 грудня 2025 рокув частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31 травня 2025 року по 30 листопада 2025 року підлягає зміні, шляхом зменшення його розміру з 231 582,00 грн до 114 630 грн 35 коп (сума визначена без урахування податку на доходи фізичних осіб та військового збору).

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Як убачається з матеріалів справи, при зверненні до суду позивачкою сплачено судовий збір за вимогу про стягнення середнього заробітку у розмірі 1 211,20 грн.

Ураховуючи, що рішення суду першої інстанції внаслідок апеляційного перегляду змінено, а розмір задоволених позовних вимог у частині стягнення середнього заробітку зменшено з 231 582,00 грн до 114 630 грн 35 коп., відповідно підлягає зміні і розподіл судових витрат.

Так, при заявленому розмірі вимог про стягнення середнього заробітку у сумі 258 303 грн та задоволеному розмірі таких вимог у сумі 114 630 грн 35 коп, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 537 грн 53 коп., що обчислюється за формулою:(114 630,35 ? 1 211,20 / 258 303,00).

Крім того, відповідно до вимог частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, з позивачки на користь відповідача підлягає відшкодуванню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 333 грн 08 коп.

Згідно з частинами першою, десятою статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд вправі здійснити взаємозалік таких витрат.

З урахуванням того, що з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 537 грн 53 коп, а з позивачки на користь відповідача судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 333 грн 08 коп, різниця судових витрат становить 795 грн 55 коп. (1 333,08 - 537,53).

Щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає таке.

Як убачається з матеріалів справи, позивачкою заявлено до стягнення витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 25 000 грн.

За результатами апеляційного перегляду зменшується загальний розмір задоволених позовних вимог з 346 212 грн 35 коп до 229 260 грн 70 коп, що становить 66 % задоволених позовних вимог (229 260,70 грн ? 100 % : 346 212,35 грн), а тому витрати на професійну правничу допомогу підлягають розподілу пропорційно зазначеному співвідношенню.

Отже, з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 16 500 грн (25 000 грн ? 66 %).

З урахуванням наведеного, колегія суддів зазначає, що за результатами апеляційного перегляду, з позивачки на користь відповідача підлягає відшкодуванню судовий збір у розмірі 795 грн 55 коп., а з відповідача на користь позивачки витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 16 500 грн.

Відповідно до положень частини десятої статті 141 ЦПК України, колегія суддів здійснєю взаємозалік зазначених сум.

Отже, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню різниця судових витрат у розмірі 15 704 грн 45 коп. (16 500 грн - 795 грн 55 коп).

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 37 , 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Стеця Максима Леонідовича в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробничої компанії «Скай Ассист» задовольнити.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 19 грудня 2025 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,який підлягає стягненню з Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробничої компанії «Скай Ассист» на користь ОСОБА_1 , змінити шляхом зменшення розміру середнього заробітку з 231 582 (двісті тридцяти однієї тисячі п`ятсот вісімдесяти двох) грн до 114 630 (ста чотирнадцяти тисяч шестиста тридцяти) грн 35 коп. (сума визначена без урахування податку на доходи фізичнихосіб та військового збору).

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 19 грудня 2025 року в частині розподілу судових витрат скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробнича компанія «Скай Ассист» (03035, м. Київ, вул. Липківського Василя Митрополита, буд. 16, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати у розмірі 15 704 грн 45 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 31 березня 2026 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура