Провадження № 22-ц/811/4265/25 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

Головуючого судді: Савуляка Р.В.

суддів: Мікуш Ю.Р., Шандри М.М.

секретаря: Заяць Я.І.

з участю: представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 02 грудня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2025 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Одночасно з позовом, ОСОБА_1 подав до суду заяву про вжиття заходів забезпечення позову.

В обґрунтування заяви зазначав, що він надав відповідачу ОСОБА_3 в позику грошові кошти в розмірі 18 000 доларів США. Дану суму відповідач зобов`язався повернути впродовж трьох днів. Однак, відповідач ОСОБА_3 , в порушення вимог закону, взяті на себе зобов`язання не виконав, та станом на момент звернення до суду із позовом отримані грошові кошти не повернув, не повідомляючи причин неповернення таких.

Окрім цього зазначав, що ухвалою суду від 19 листопада 2025 попередню заяву про забезпечення позову задоволено частково, а саме вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, які знаходяться на всіх рахунках у всіх банківських або інших фінансово кредитних установах, незалежно від їх виду та призначення які належить на праві власності ОСОБА_3 у межах суми позову - 18 000 доларів США (761 400 грн).

Вказував, що з отриманої приватним виконавцем інформації щодо наявності та/або стану рахунків/електронних гаманців ОСОБА_3 видно що на рахунках останнього станом на 26 листопада 2025 року знаходиться лише близько 1 500 грн. (інформація по рахунках надається).

Крім цього вказував, що відповідач, з метою ухилення від виконання своїх зобов`язань по поверненню заборгованості, що виникла із договору позики зменшив розмір своєї частки в статутному капіталі ТОВ «СОЛЖИТЛОБУД» та у вересні 2025 року відчужив наявний у нього на праві власності житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

З врахуванням зазначених обставин, покликаючись на ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, просив забезпечити позов, а саме:

- накласти арешт на частку в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «СОЛЖИТЛОБУД» () номінальною вартістю 434 050 грн 54 к., яка належить ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) та накласти арешт на 1/2 частки об`єкта житлової нерухомості - індивідуального житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_2 із житловою площею 72,5 кв.м., що належить на праві власності ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 );

- заборонити ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) та будь яким іншим особам, що діють в його інтересах та/або за його дорученням, вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «СОЛЖИТЛОБУД» () номінальною вартістю 434 050 грн 54 к, яка належить ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 );

- заборонити ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) та будь яким іншим особам, що діють в його інтересах та/або за його дорученням, вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження 1/2 частки об`єкта житлової нерухомості - індивідуального житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_2 із житловою площею 72,5 кв.м.; оскільки невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду в майбутньому.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 02 грудня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 , який діє через свого представника - адвоката Богомазову Ірину Олександрівну про забезпечення позову - відмовлено.

Ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 02 грудня 2025 року оскаржила представник ОСОБА_1 - Богомазова Ірина Олександрівна.

В апеляційній скарзі покликається на те, що в межах розгляду даної справи ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 19 листопада 2025 року вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, які знаходяться на всіх рахунках у всіх банківських або інших фінансово-кредитних установах, незалежно від їх виду та призначення, які належать відповідачу в межах суми позову, що становить 18000 доларів США, однак у зв`язку з відсутністю грошових коштів на рахунках ОСОБА_3 , застосований судом захід забезпечення позову не може бути реалізований для дійсного забезпечення позову.

Відповідач вчиняє дії щодо відчуження належного йому майна з метою ухилення від виконання своїх зобов`язань перед позивачем, а саме, відчужив житловий будинок АДРЕСА_1 , а також зменшив належну йому частку у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Солжитлобуд» з 40 % до 30 %.

Розписка позичальника є достатнім доказом укладення договору позики та отримання грошових коштів, що свідчить про наявність обов`язку з їх повернення, виникнення якого не пов`язується з будь-яким претензійним порядком.

Оскільки на виконання рішення суду про стягнення коштів з учасника товариства з обмеженою відповідальністю допускається звернення стягнення на частку учасника такого товариства, накладення арешту на частку відповідача у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Солжитлобуд» буде пропорційним та відповідатиме легітимній меті втручання у права відповідача.

Крім того, частка ОСОБА_3 у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Солжитлобуд» визначена номінальною вартістю 43405.54 грн, що свідчить про те, що вона є цілком визначеним обсягом майна.

Частка у праві спільної часткової власності є самостійним об`єктом цивільних прав, яка може бути об`єктом продажу з публічних (електронних торгів), передачі стягувачу в рахунок погашення боргу, без її виділу в натурі з об`єкта нерухомого майна, відтак накладення арешту на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_2 , що належить відповідачу на праві спільної часткової власності, не порушує прав інших співвласників, оскільки обмежує виключно право розпорядження тією часткою, яка належить саме боржнику, і не зачіпає обсяг прав інших осіб на їхні частки.

У відповідача наявна можливість розпорядитися майном, що знаходиться у його власності, відчуження якого утруднить виконання судового рішення у випадку задоволення позовних вимог.

Хоча загальна вартість майна не покриває повністю заявлену ціну позову, вжиті заходи забезпечення позову створюють реальний майновий ресурс, що дозволить виконувати можливе рішення суду про задоволення позовних вимог, відтак обрані способи забезпечення позову є співмірними з предметом вимог та перебувають у прямому причинному зв`язку з ними та здатні мінімізувати ризик невиконання рішення суду.

Просить ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 02 грудня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву у повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що відповідно до ст.360 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в тому числі виклик відповідача здійснено шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, тому неявка відповідача, відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи, який проводиться за його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на підтримання апеляційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи із наступних обставин.

Судом та матеріалами справи встановлено, що предметом спору є невиконання грошового зобов`язання відповідачем ОСОБА_3 , строк виконання якого настав ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов до висновку, що між сторонами дійсно існує спір.

Так, 17 листопада 2025 року представник позивача зверталась суд з заявою про забезпечення позову, справа № 465/10394/25, провадження № 2-з/465/135/25.

Вимоги вищевказаної заяви:

- накласти арешт на частку в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «СОЛЖИТЛОБУД» (ЕДРПОУ 42830236) номінальною вартістю 434 060 грн 54 к., яка належить ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 );

- накласти арешт на грошові кошти, які знаходяться на всіх рахунках у всіх банківських або інших фінансово-кредитних установах, незалежно від їх виду та призначення у межах суми позову - 18 000 доларів США (761 400 грн);

- накласти арешт на усе нерухоме та рухомого майна що належить на праві власності ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 ), зокрема, але не виключно на 1/2 частки об`єкта житлової нерухомості - індивідуального житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_2 із житловою площею 72,5 кв. м.;

- заборонити ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) та будь-яким іншим особам, що діють в його інтересах та/або за його дорученням, вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «СОЛЖИТЛОБУД» () номінальною вартістю 434 060 грн 54 к, яка належить ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 );

- заборонити ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) відчуження нерухомого та рухомого майна, зокрема, але не виключно на 1/2 частки об?єкта житлової нерухомості - індивідуального житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_2 із житловою площею 72,5 кв.м.

Вказані вимоги є ідентичними, що й у заяві про забезпечення позову від 27 листопада 2025 року, окрім однієї.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова заяву про забезпечення позову від 17 листопада 2025 року задоволено частково - накладено арешт на грошові кошти ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 ), які знаходяться на всіх рахунках у всіх банківських або інших фінансово-кредитних установах, незалежно від їх виду та призначення у межах суми позову - 18 000 доларів США (761 400 грн).

У задоволенні решти вимог заяви відмовлено.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову, оскільки вважав, що накладення арешту на невизначений обсяг майна не може вважатися співмірним із позовними вимогами, які визначив заявник, та може призвести до порушення законних прав відповідача чи/та третіх осіб.

Окрім цього, суд першої інстанції дійшов висновку, що дії відповідача ОСОБА_3 щодо відчуження наявного у нього майна, а саме житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а також щодо зменшення належної йому частки в статутному капіталі підприємства, мали місце ще до пред`явлення досудової претензії позивача в жовтні 2025 року та до подання позову до суду в листопаді 2025 року, що не може, на думку суду першої інстанції свідчити такі дії вчинялись саме з метою ухилення від виконання своїх зобов`язань перед позивачем.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, виходячи із наступних обставин.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи, має право вжити передбачених цим Кодексом заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Забезпечення позову покликано, не порушуючи принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, вживати негайних заходів, направлених на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкодити спричиненню значної шкоди заявнику.

Згідно із роз`ясненням, яке міститься в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Умовою до застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Згідно приписів статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» () [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

Під час розгляду справи «East/West Alliance Limited» проти України» ЄСПЛ в п. 185 рішення від 23 січня 2014р. нагадав, що вилучення власності в інтересах судочинства, яке не позбавляє власника його майна, а тільки тимчасово припиняє його можливості користуватися та розпоряджатися цим майном, зазвичай пов`язане із здійсненням контролю за використанням власності, що охоплюється сферою застосування другого абзацу статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Н. проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини, у справі ефективний засіб це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

За змістом наведених вище приписів умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Вказане узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову в частині накладення арешту на частку в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «СОЛЖИТЛОБУД» яка належить ОСОБА_3 , вказав, що накладення арешту на невизначений обсяг майна не може вважатися співмірним із позовними вимогами, які визначив заявник, та може призвести до порушення законних прав відповідача чи/та третіх осіб.

У той же час, згідно з інформації, отриманої за допомогою запиту з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, вбачається, що ОСОБА_3 є власником частки у статутному капіталі ТзОВ «СОЛЖИТЛОБУД», визначена номінальною вартістю 434 050 грн 54 к., що є цілком визначеним обсягом майна.

За своєю природою корпоративні права та обов`язки є змістом корпоративних правовідносин, а частка у статутному капіталі - об`єктом правовідносин. Разом з іншими складовими (суб`єкт, підстави виникнення правовідношення) ці елементи становлять структуру корпоративних правовідносин. Зазначене свідчить про певний правовий зв`язок між часткою в статутному капіталі, статутним капіталом та корпоративними правами. Цей зв`язок полягає в такому: 1) частка в статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю не збігається з поняттям "корпоративні права" чи "майнові права"; 2) частка у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю - це частина статутного капіталу товариства, яка виражена у вартісному еквіваленті у співвідношенні до статутного капіталу в цілому; 3) частка у статутному капіталі є об`єктом цивільних прав, що здатна обертатися у цивільному обороті та спадкуватися. Частка у статутному капіталі засвідчує участь особи у товаристві. Право на частку у статутному капіталі є майновим правом; 4) виходячи з юридичного факту набуття права на частку у статутному капіталі закон або статутні документи товариства наділяють її володільця правами та обов`язками як стосовно частки, так і стосовно власне товариства та інших учасників цього товариства. Слід розрізняти право на частку у статутному капіталі, та права, що випливають з володіння такою частковою; 5) корпоративні права та обов`язки учасника товариства з обмеженою відповідальністю є похідними від права учасника на частку в статутному капіталі; 6) корпоративні права виникають у тієї особи, якій належить частка в статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, проте момент виникнення корпоративних прав не завжди збігається з моментом набуття права на частку в статутному капіталі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 906/1336/19, постанова Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 911/1149/19).

Колегія суддів звертає увагу, що право на частку у статутному капіталі є майновим правом і такий захід забезпечення позову як накладення арешту на частку відповідача у статутному капіталі товариства є адекватним та співмірним із заявленими позовними вимогами про стягнення заборгованості за договором позики, а невжиття такого заходу забезпечення позову призведе до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав позивача, оскільки він не зможе їх захистити в межах лише цього судового провадження, без нових звернень до суду, що потягне за собою додаткові витрати.

Таким чином, вимога про накладення арешту на частку в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Солжитлобуд» номінальною вартістю 434 050 гривень 54 копійок, яка належить ОСОБА_3 та заборона ОСОБА_3 та будь-яким іншим особам, що діють в його інтересах та/або за його дорученням вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження частки в статутному капіталі, є підставною та підлягає до задоволення.

Окрім цього, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, що дії відповідача ОСОБА_3 щодо відчуження наявного у нього майна, а саме житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а також щодо зменшення належної йому частки в статутному капіталі підприємства, мали місце ще до пред`явлення досудової претензії позивача в жовтні 2025 року та до подання позову до суду в листопаді 2025 року, що не може, на думку суду першої інстанції свідчити такі дії вчинялись саме з метою ухилення від виконання своїх зобов`язань перед позивачем.

Верховний Суд у складі Касаційного господарського суду у постанові від 11 грудня 2023 року у cправі № 904/1934/23, виснував, що у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін (див. постанову Верховного Суду в складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 березня 2023 року у справі № 905/448/22).

За таких обставин, у разі звернення із позовом про стягнення грошових коштів, саме відповідач має доводити недоцільність чи неспівмірність заходів забезпечення, вжиття яких просить у суду позивач, зокрема і ту обставину, що застосовані заходи забезпечення позову створять перешкоди його господарській діяльності (постанова Верховного Суду в складі Касаційного господарського суду від 06 жовтня 2022 року у справі № 905/446/22).

Суд першої інстанції не врахував, що накладення арешту на майно відповідача, є співмірним з позовними вимогами, сприятиме позивачу в можливості захистити свої права та інтереси шляхом забезпечення належного виконання рішення в разі задоволення позову.

Щодо вимоги про накладення арешту на 1/2 частку об`єкта житлової нерухомості - індивідуального житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_2 із житловою площею 72,5 кв.м., що належить на праві власності відповідачу ОСОБА_3 , колегія суддів вважає що така підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Предметом позову у цій справі є стягнення грошових коштів у розмірі 18 000 доларів США, тобто вимога майнового характеру.

Отже, виконання у майбутньому судового рішення у цій справі у разі задоволення позовних вимог безпосередньо залежить від тієї обставини, чи матиме відповідач необхідну суму грошових коштів, а тому застосування заходу забезпечення позову, обраного позивачем, безпосередньо пов?язане із предметом позову.

Умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Як вбачається із деталізованої інформації з Державного реєстру речових

прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного

реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо

суб`єкта ОСОБА_3 у вересні 2025 року відчужив наявний у нього на праві

власності житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1

Таким чином, враховуючи характер спірних правовідносин, той факт, що відповідач ОСОБА_3 вчиняв дії щодо відчуження наявного у нього майна, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що обраний позивачем спосіб забезпечення позову у вигляді накладення арешту майно відповідача безпосередньо пов`язаний з предметом спору та спроможний забезпечити ефективний захист прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Подібні висновки про те, що у справах, де предметом спору є стягнення грошових коштів, накладення арешту на нерухоме майно є належним видом забезпечення позову, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18.

За змістом ст. 361 ЦК України, співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 366 ЦК України, кредитор співвласника майна, що є у спільній частковій власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред`явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї.

Поряд з цим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.01.2020 у справі 367/6231/16-ц відступила від правового висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду щодо звернення стягнення на частку у майні, що є у спільній частковій власності, визначивши, що частка у праві спільної часткової власності є самостійним об`єктом цивільних прав, яка може бути об`єктом продажу з публічних (електронних) торгів, передачі стягувачу в рахунок погашення боргу, без її виділу в натурі з об`єкта нерухомого майна.

Відтак, накладення арешту на 1/2 частки житлового будинку, що належить ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності, не порушує прав інших співвласників, оскільки обмежує виключно право розпорядження тією часткою, яка належить саме боржнику, і не зачіпає обсяг прав інших осіб на їхні частки. Відповідно до ст. 361 ЦК України співвласник вправі самостійно розпоряджатися своєю часткою, а отже, і застосування арешту можливе саме щодо цієї частки як окремого, самостійного об`єкта цивільних прав.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги та вважає, що наявні правові підстави для забезпечення позову, шляхом накладення арешту на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_3 , та на на частку в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Солжитлобуд» () номінальною вартістю 434 050 гривень 54 копійок, яка належить ОСОБА_3 , оскільки між сторонами виник спір і невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи зробити неможливим ефективний захист та поновлення порушених законних прав і інтересів позивача, за захистом яких вона звернулася до суду.

З урахуванням прямого зв`язку між заходами забезпечення позову і предметом позову, існує обґрунтоване припущення про можливість відчуження відповідачем свого майна, оскільки таке його право наразі нічим не обмежено, що матиме наслідком ускладнення виконання можливого рішення суду про задоволення позову

Крім того, колегія суддів наголошує, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача. Таке тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Враховуючи вищенаведене, попередню поведінку ОСОБА_4 щодо неповернення боргу та його дії щодо відчуження ОСОБА_3 наявного у нього на праві власності житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а також зменшення належної відповідачу частку в статутному капіталі підприємства, що може свідчити про свідоме ухилення від виконання своїх зобов`язань перед позивачем, а також те, що метою забезпечення позову у вказаній справі є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача у разі існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання рішення суду, якщо воно буде прийнято на його користь, які мають бути співмірними з негативними наслідками, що можуть настати від вжиття цих заходів, а також конкретні обставини зазначеної справи колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

За вказаних обставин, апеляційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підлягає до задоволення, ухвала Франківського районного суду м. Львова від 02 грудня 2025 року до скасування із задоволенням заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Керуючись ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити.

Ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 02 грудня 2025 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості - задовольнити.

Вжити заходи забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Накласти арешт на частку в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Солжитлобуд» () номінальною вартістю 434 050 гривень 54 копійок, яка належить ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

Накласти арешт на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

Заборонити ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та будь-яким іншим особам, що діють в його інтересах та/або за його дорученням вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Солжитлобуд» () номінальною вартістю 434 050 гривень 54 копійок, яка належить ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

Заборонити ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та будь-яким іншим особам, що діють в його інтересах та/або за його дорученням вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 30 березня 2026 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Шандра М.М.