КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи № 369/6159/24 Головуючий у суді першої інстанції - Фінагеєва І.О.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/4254/2026 Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2026 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Верланов С.М., Невідома Т.О.,

секретар Цуран С.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 жовтня 2025 року по цивільній справі за позовом Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до ОСОБА_1 , третя особа Державне підприємство «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельними ділянками, шляхом їх повернення,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року заступник керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа Державне підприємство «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельними ділянками, шляхом їх повернення.

Свої вимоги прокурор обґрунтовував тим, що Київською обласною прокуратурою виявлено порушення вимог земельного та лісового законодавства під час набуття у власність земельних ділянок на території Обухівського району Київської області (на час вчинення правопорушення в адміністративних межах Ходосівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області), що полягає в наступному.

На підставі розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 30 вересня 2010 р. №4063 «Про надання у власність земельних ділянок 13-ти громадянам України (згідно додатку) для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Ходосівської сільської ради», окрім інших, право власності на земельні ділянки площею 4 га., для ведення особистого селянського господарства отримали:

ОСОБА_2 , на земельну ділянку з кадастровим номером :03:001:0963, площею 2 га,

ОСОБА_3 , на земельну ділянку з кадастровим номером :03:001:0965, площею 2 га.

Надалі право власності на вказані земельні ділянки перейшло до ОСОБА_1 та на підставі розпоряджень Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 23 жовтня 2012 року № 2792 та № 2793 змінено їх цільове призначення з «для ведення особистого селянського господарства» на «для ведення індивідуального садівництва». У подальшому за рахунок вказаних земельних ділянок, шляхом поділу та об`єднання, утворились 4 нові земельні ділянки, право власності на які зареєстровано за ОСОБА_1 , а саме:

на земельну ділянку з кадастровим номером :03:001:0938, площею 0,2576 га.,

на земельну ділянку з кадастровим номером :03:001:1007, площею 0,6647 га.;

на земельну ділянку з кадастровим номером :03:001:5966, площею 0,4186 га.,

на земельну ділянку з кадастровим номером :03:001:5967, площею 1,9265 га.

Прокуратура вважає, що вищевказане розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 30 вересня 2010 р. №4063 «Про надання у власність земельних ділянок 13-ти громадянам України (згідно додатку) для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Ходосівської сільської ради», прийнято всупереч вимогам земельного та лісового законодавства, оскільки спірні ділянки фактично перебували в постійному користуванні Києво-Святошинського державного агролісництва Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «КИЇВОБЛАГРОЛІС».

Зазначала, що вказане розпорядження прийнято як неуповноваженим органом, а саме Києво-Святошинською районною державною адміністрацією, позаяк належним розпорядником таких земель була Київська обласна державна адміністрація, та з порушенням порядку зміни цільового призначення земельної ділянки лісогосподарського призначення, у спосіб (оренда) та для потреб не передбачених законодавством, без попереднього припинення права користування землекористувача.

Прокурор також вказував, що за інформацією ВО «Укрдержліспроект» та наявних матеріалів лісовпорядкування вказані земельні ділянки на момент передачі їх у приватну власність відносились до земель лісогосподарського призначення та перебували в постійному користуванні Києво-святошинського державного агролісництва Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «КИЇВОБЛАГРОЛІС» (квартал № 30). На теперішній час вказані земельні ділянки також відносяться до земель лісогосподарського призначення. На підтвердження права Києво-Святошинського державного агролісництва Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «КИЇВОБЛАГРОЛІС», квартал 30, на спірні земельні ділянки прокурор посилається на матеріали лісовпорядкування 2006 р.

Прокурор вважає, що оспорюваним розпорядженням порушено інтереси держави, адже фактично відбулася незаконна зміна цільового призначення землі, яку було безоплатно приватизовано первісним власником та в подальшому відчужено на користь відповідачів, що і призвело, до протиправного одержання у власність лісових земель.

З огляду на зазначене та з урахуванням заяви про зміну предмету позову, прокурор просив суд:

- витребувати на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_1 земельні ділянки лісогосподарського призначення

з кадастровим номером :03:001:1048 площею 0,1441 га,

з кадастровим номером :03:001:1049 площею 0,1135 га,

з кадастровим номером :03:001:1026 площею 0,1195 га,

з кадастровим номером :03:001:1042 площею 0,14 гa,

з кадастровим номером :03:001:1043 площею 1,667 гa,

з кадастровим номером :03:001:1040 площею 0,1 гa,

з кадастровим номером :03:001:1041 площею 0,5647 га,

з кадастровим номером :03:001:5966 площею 0,4186 га, які розташовані в межах Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області;

- скасувати у Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельних ділянок з кадастровим номером :03:001:1048 площею 0,1441 га,

з кадастровим номером :03:001:1049 площею 0,1135 га,

з кадастровим номером :03:001:1026 площею 0,1195 га,

з кадастровим номером :03:001:1042 площею 0,14 гa,

з кадастровим номером :03:001:1043 площею 1,667 гa,

з кадастровим номером :03:001:1040 площею 0,1 гa,

з кадастровим номером :03:001:1041 площею 0,5647 га,

з кадастровим номером :03:001:5966 площею 0,4186 га, які розташовані в межах Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області;

- судові витрати стягнути з відповідача на користь Київської обласної прокуратури.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 жовтня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням суду, Заступник керівника Київської обласної прокуратури подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невстановлення усіх обставин, що мають значення для вирішення справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, просить рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 жовтня 2025 року скасувати, увалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не надав належну оцінку доводам позивача про те, що відповідач ОСОБА_1 не є добросовісним набувачем спірних земельних ділянок.

Вказує, що у пункті 108 постанови від 14.11.2018 у справі №183/1617/16 Велика Палата Верховного Суду виходила з того, що в силу об`єктивних, видимих природних властивостей земельної ділянки, особа, проявивши розумну обачність, могла та повинна була знати про те, що відповідна земельна ділянка належить до земель лісогосподарського призначення.

Стверджує, що прокуратура довела належними та допустимими доказами як незаконність перебування у приватній власності земель лісогосподарського призначення, так і недобросовісність відповідача.

Вважає, що з огляду на характер спірних правовідносин та наведені прокурором обставини, немає невідповідності заходу втручання держави у право власності відповідача критерія правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном.

Також посилається на помилковість висновків суду щодо відмови у задоволенні частини позовних вимог з підстави неналежного складу відповідачів, оскільки відповідач ОСОБА_1 відчужив спірні ділянки після звернення прокурора до суду із даним позовом.

Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Юзефович А.О. подав відзив на апеляційну скаргу. Посилаючись на безпідставність вимог прокурора, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги Київської обласної прокуратури, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 жовтня 2025 року - залишити без змін.

У судовому засіданні в апеляційному суді взяв участь прокурор Трикозюк І.Д., який підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити з викладених підстав. Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Юзефович А.О. у судовому засіданні просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що на підставі розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 30 вересня 2010 року №4063 «Про надання у власність земельних ділянок 13-ти громадянам України (згідно додатку) для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Ходосівської сільської ради», окрім інших, право власності на земельні ділянки площею 4 га., для ведення особистого селянського господарства отримали:

- ОСОБА_2 , на земельну ділянку площею на земельну ділянку з кадастровим номером :03:001:0963, площею 2 га.,

- ОСОБА_3 , на земельну ділянку з кадастровим номером :03:001:0965, площею 2 га.

На підставі розпорядження вказані громадяни отримали відповідні правовстановлюючі документи, а саме: ОСОБА_2 отримала державний акт ЯЛ №393893 від 11 листопада 2010 року, що підтверджує право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :03:001:0963, площею 2 га., а ОСОБА_3 отримала державний акт ЯЛ№393894 від 11 листопада 2010 року, що підтверджує право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :03:001:0965, площею 2 га.

У подальшому власником вказаних земельних ділянок став відповідач ОСОБА_1 , який на підставі розпоряджень Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 23 жовтня 2012 року № 2792 і №2793 змінив їх цільове призначення з «для ведення особистого селянського господарства» на «для ведення індивідуального садівництва».

За рахунок вказаних земельних ділянок, шляхом поділу та об`єднання, утворились 4 нові земельні ділянки, власником яких є відповідач ОСОБА_1 :

-площею 0,2576 га., кадастровий номер :03:001:0938 (на підставі рішення державного реєстратора Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області Ткаченко Д.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексним номером 72232929 від 25.03.2024);

-площею 0,6647 га., кадастровий номер :03:001:1007 (на підставі рішення державного реєстратора Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області Ткаченко Д.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексним номером 72230588 від 25.03.2024);

-площею 0,4186 га., кадастровий номер :03:001:5966 (на підставі рішення державного реєстратора Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області Тютюна Д.С. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексним номером 60892106 від 12.10.2021);

- площею 1,9265 га., кадастровий номер :03:001:5967 (на підставі рішення державного реєстратора Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області Тютюна Д.С. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексним номером 60892236 від 12.10.2021).

В подальшому відповідачем ОСОБА_1 здійснено дії, направлені на поділ та об`єднання зазначених земельних ділянок. Так, земельна ділянка з кадастровим номером :03:001:0938 за заявою ОСОБА_1 від 16.04.2024 поділена на земельні ділянки з кадастровим номером :03:001:1023 площею 0,1 га та з кадастровим номером :03:001:1024 площею 0,1576 га. Надалі, земельні ділянки з кадастровим номером :03:001:1023 та з кадастровим номером :03:001:1024 за заявою ОСОБА_1 від 20.05.2024 № 533 об`єднані у земельну ділянку з кадастровим номером :03:001:1028 площею 0,2576 га. В свою чергу, земельна ділянка з кадастровим :03:001:1028 на підставі заяви ОСОБА_1 від 30.05.2024 № 597 поділена на земельні ділянки з кадастровим номером :03:001:1048 площею 0,1441 та з кадастровим номером :03:001:1049 площею 0,1135 га. Земельна ділянка з кадастровим номером :03:001:5967 за заявою ОСОБА_1 від 10.04.2024 № 1683 поділена на земельні ділянки з кадастровим номером :03:001:1026 площею 0,1195 га та з кадастровим номером :03:001:1027 площею 1,807 га. В подальшому земельна ділянка з кадастровим номером :03:001:1027 на підставі заяви ОСОБА_1 від 20.05.2024 № 536 поділена на земельні ділянки з кадастровим номером :03:001:1042 площею 0,14 га та з кадастровим номером :03:001:1043 площею 1,667 га. Крім того, земельна ділянка з кадастровим номером :03:001:1007 на підставі заяви ОСОБА_1 від 20.05.2024 № 534 поділена на земельні ділянки з кадастровим номером :03:001:1040 площею 0,1 га та з кадастровим номером :03:001:1041 площею 0,5647 га.

Листом № 11 від 13 січня 2022 року Державне підприємство «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» повідомило Київській обласній прокуратурі про те, що згідно з матеріалами лісовпорядкування 2008 року землі 30 кварталу перебувають в постійному користуванні Києво-Святошинського агролісництва ДП «СЛП «Київоблагроліс».

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08 травня 2025 року № 426035004, земельна ділянка з кадастровим номером :03:001:1026 площею 0,1195 га, на підставі договору купівлі-продажу серія та номер 1167 від 25 вересня 2024 року належить ОСОБА_4 . Земельна ділянка з кадастровим номером :03:001:1043 площею 1,667 гa, на підставі акту приймання-передачі, серія та номер 6336,6337 від 17 вересня 2024 року належить ТОВ «БАГРАТ», що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08 травня 2025 року № 426035277.

З метою захисту прав та інтересів держави у сфері розпорядження землями лісового фонду Київська обласна прокуратура звернулася до Київської обласної державної адміністрації з повідомленням щодо намірів подавати позовну заяву в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації.

Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Наведеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються нездатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (KOROLEV v. RUSSIA (no. 2), № 5447/03, § 33, ЄСПЛ, від 01 квітня 2010 року; MENCHINSKAYA v. RUSSIA, № 42454/02, § 35, ЄСПЛ, від 15 січня 2009 року).

Особливості участі та статусу прокурора в цивільному процесі, а також порядок та підстави звернення прокурора до суду, визначено статтею 56 ЦПК України.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів громадянина або держави в суді має наслідком застосування положень, передбачених статтею 257 ЦПК України.

Предметом спору зазначеної цивільної справи є поновлення порушеного права власності держави на землі лісового фонду, оскільки на земельні ділянки, які є предметом спору, було неправомірно зареєстроване право власності за відповідачем та змінено їх цільове призначення всупереч вимогам закону. Контроль за використанням та охороною спірної земельної ділянки знаходиться в межах повноважень Київської обласної державної адміністрації.

У даному спорі органом, який здійснює захист інтересів держави самостійно є Київська обласна державна адміністрація, як орган виконавчої влади, до компетенції якого входить розпорядження земельними ділянками державної власності лісогосподарського призначення для лісогосподарських потреб відповідно до вимог пункту 5 статті 122, пункту 24 Перехідних положень Земельного кодексу України, а власником земельної ділянки - держава Україна.

На підтвердження підстав для звернення з цим позовом в інтересах Київської обласної державної адміністрації Київська обласна прокуратура надає лист від 15 квітня 2024 року № 12/2-357вих-24, за змістом якого повідомляла Київську обласну державну адміністрацію про намір звернутися до суду з позовом про витребування земельних ділянок на користь держави. У відповідь на цей лист Київська обласна державна адміністрація повідомила, що не володіє відомостями та підтверджуючими документами, що містять достатню інформацію щодо спірних земельних ділянок, як і необхідними доказами для підготовки позовної заяви.

Відповідно до статті 391 ЦК України (в редакції Закону № 4292-IX від 12.03.2025) власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Якщо органом державної влади або органом місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялися будь-які дії, спрямовані на відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна став суб`єкт права приватної власності, спори щодо володіння та/або розпоряджання, та/або користування таким майном відповідним органом державної влади або органом місцевого самоврядування вирішуються на підставі статей 387 і 388 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до частини п`ятої статті 1 ЛК України лісові ділянки можуть бути вкриті лісовою рослинністю, а також постійно або тимчасово не вкриті лісовою рослинністю (внаслідок неоднорідності лісових природних комплексів, лісогосподарської діяльності або стихійного лиха тощо). До не вкритих лісовою рослинністю лісових ділянок належать лісові ділянки, зайняті незімкнутими лісовими культурами, лісовими розсадниками і плантаціями, а також лісовими шляхами та просіками, лісовими протипожежними розривами, лісовими осушувальними канавами і дренажними системами.

Відповідно до частини першої статті 8, частини першої статті 9 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності; у комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності.

Згідно зі статтею 10 ЛК України ліси в Україні можуть перебувати у приватній власності; суб`єктами права приватної власності на ліси є громадяни та юридичні особи України.

Відповідно до статті 12 ЛК України громадяни та юридичні особи України можуть безоплатно або за плату набувати у власність у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств замкнені земельні лісові ділянки загальною площею до 5 гектарів; ця площа може бути збільшена в разі успадкування лісів згідно із законом; громадяни та юридичні особи можуть мати у власності ліси, створені ними на набутих у власність у встановленому порядку земельних ділянках деградованих і малопродуктивних угідь, без обмеження їх площі; ліси, створені громадянами та юридичними особами на земельних ділянках, що належать їм на праві власності, перебувають у приватній власності цих громадян і юридичних осіб.

Особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності.

Враховуючи наведене, ефективним способом захисту порушеного права на земельну ділянку, яка належить до земель лісового фонду, є віндикаційний позов про витребування майна з чужого незаконного володіння в порядку статті 387 ЦК України.

Прокурор, звертаючись до суду із позовними вимогами про витребування у відповідача спірних земельних ділянок, послався на те, що вказані земельні ділянки на момент передачі їх у приватну власність відносились до земель лісогосподарського призначення та перебували в постійному користуванні Києво-Святошинського державного агролісництва Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «КИЇВОБЛАГРОЛІС» (квартал № 30). А тому відчуження зазначених ділянок порушило інтереси держави, адже фактично відбулася незаконна зміна цільового призначення землі, яку було безоплатно приватизовано первісним власником та в подальшому відчужено на користь відповідачів, що і призвело, до протиправного одержання у власність лісових земель.

Відповідно до статті 396 ЦК України, особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Статтею 387 ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до статті 388 ЦК України, в редакції звернення позивача із позовною заявою, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане такому набувачеві на електронному аукціоні у порядку, встановленому для приватизації державного та комунального майна. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

09 квітня 2025 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» № 4292-ІХ від 12 березня 2025 року. У пояснювальній записці до проекту Закону України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» зазначено, що метою запропонованих змін є: 1) вдосконалення правозастосування у правовідносинах щодо витребування майна у добросовісного набувача шляхом чіткого розмежування віндикаційного та негаторного позовів та можливості їх заявлення; 2) вирішення питання компенсації добросовісному набувачеві при витребуванні майна на користь держави чи територіальної громади та подальшого відшкодування шкоди за рахунок винних осіб на користь держави чи територіальної громади; 3) посилення правових засад захисту прав та інтересів добросовісного набувача у випадку вибуття майна з власності держави чи територіальної громади.

Зазначеним законом внесено зміни до статей 261, 388, 390, 391 ЦК України.

Зокрема статтю 388 ЦК України викладено в такій редакції:

1.Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1)було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

2. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо:

1) воно було продане або передане у власність у порядку, встановленому для виконання судових рішень;

2) воно було продане такому набувачеві на електронному аукціоні у порядку, встановленому для приватизації державного та комунального майна.

3. Держава, територіальна громада, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті, також не може витребувати майно від добросовісного набувача на свою користь, якщо:

1) з моменту реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності першого набувача на нерухоме майно, передане такому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність, незалежно від виду такого майна, минуло більше десяти років;

2) з дати передачі першому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність нерухомого майна, щодо якого на момент такої передачі законодавством не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності, минуло більше десяти років.

Зміна першого та подальших набувачів не змінює порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування майна, передбаченого цією частиною.

Дія положень цієї частини не поширюється на випадки, якщо майно на момент вибуття з володіння держави або територіальної громади належало: а)до об`єктів критичної інфраструктури; б)до об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави; в)до об`єктів та земель оборони; г)до об`єктів або територій природно-заповідного фонду, за умови наявності підтвердних документів про статус таких об`єктів (територій) на момент вибуття з володіння; ґ)до гідротехнічних споруд, за умови наявності підтвердних документів про статус таких об`єктів на момент вибуття з володіння; д) до пам`яток культурної спадщини, які не підлягали приватизації.

4. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Статтю 390 ЦК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві.

Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади.

Держава чи територіальна громада, яка на підставі рішення суду компенсувала добросовісному набувачеві вартість майна, набуває право вимоги про стягнення виплачених грошових коштів як компенсації вартості майна до особи, з вини якої таке майно незаконно вибуло з володіння власника. Порядок компенсації, передбачений цією частиною, не застосовується щодо об`єктів приватизації, визначених Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду.

Для цілей цієї статті під вартістю майна розуміється вартість майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви.

Статтю 391 ЦК України доповнено частиною другою такого змісту: якщо органом державної влади або органом місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялися будь-які дії, спрямовані на відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна став суб`єкт права приватної власності, спори щодо володіння та/або розпоряджання, та/або користування таким майном відповідним органом державної влади або органом місцевого самоврядування вирішуються на підставі статей 387 і 388 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача», положення цього Закону мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом, а також у частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права щодо:

-нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до дня набрання чинності цим Законом;

-нерухомого майна, щодо якого на момент його передачі першому набувачеві законом не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності і дата його передачі першому набувачеві передує дню набрання чинності цим Законом.

Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Добросовісний набувач - це особа, яка набула майно за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати.

Відповідно до частини 1 статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках.

За змістом частини п`ятої статті 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18).

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Відповідно до статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 на підставі державного акту ЯЛ №393893 від 11 листопада 2010 року набула право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :03:001:0963, площею 2 га., а ОСОБА_3 - на земельну ділянку з кадастровим номером :03:001:0965, площею 2 га на підставі державного акту ЯЛ №393894 від 11 листопада 2010 року. У подальшому власником вказаних земельних ділянок став відповідач ОСОБА_1 , який на підставі розпоряджень Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 23 жовтня 2012 року № 2792 і №2793 отримав державні акти ЯЙ № 337436 та ЯЙ № 337437 відповідно, та змінив їх цільове призначення з «для ведення особистого селянського господарства» на «для ведення індивідуального садівництва».

Отже, спірні земельні ділянки, були набуті у власність першого набувача у 2010 році, тобто у період до 01 січня 2013 року, щодо якого законодавством не була встановлена необхідність державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Так, з матеріалів справи та долучених до неї доказів, поданих сторонами, вбачається, що спірні земельні ділянки не належать до переліченого в абз. 3 ч. 3, ч. 4 ст. 388 ЦК України майна, на яке не розповсюджується заборона витребування від добросовісного набувача після спливу 10 років з моменту передачі у приватну власність першому власнику.

Суду не надано доказів про те, що спірні земельні ділянки були продані або передані у власність у порядку, встановленому для виконання судових рішень; були продані набувачам на електронному аукціоні у порядку, встановленому для приватизації державного та комунального майна; на момент вибуття з володіння держави або територіальної громади належали до об`єктів критичної інфраструктури, до об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, до об`єктів та земель оборони, до об`єктів або територій природно-заповідного фонду, за умови наявності підтвердних документів про статус таких об`єктів (територій) на момент вибуття з володіння, до гідротехнічних споруд, за умови наявності підтвердних документів про статус таких об`єктів на момент вибуття з володіння, до пам`яток культурної спадщини, які не підлягали приватизації, або набуті відповідачем безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати.

Водночас, за змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення Європейського суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року у справах «Rysovskyy v. Ukraine», заява № 29979/04; від 16 лютого 2017 року «Kryvenkyy v. Ukraine», заява № 43768/07).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Дроздик та Мікула проти України» (Drozdyk and Mikula v. Ukraine), яка стосувалася позбавлення майна за подібних обставин, суд встановив, що Уряд не навів жодних переконливих аргументів на підтвердження існування чіткого національного законодавства, яке б гарантувало грошову або будь-яку іншу форму відшкодування будь-якої шкоди (там само, пункт 49). У цьому зв`язку суд повторює, що позбавлення власності без виплати суми, обґрунтовано пов`язаної з її вартістю, зазвичай становитиме непропорційне втручання, а повна відсутність відшкодування шкоди може вважатися виправданою за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції лише за виняткових обставин (там само, пункт 48 з подальшими посиланнями).

Відповідно до змін внесених до ЦК України від 12.03.2025, які набули чинності 09.04.2025 та доповнили ст. 390 частиною п`ятою такого змісту: суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві.

Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади.

Держава чи територіальна громада, яка на підставі рішення суду компенсувала добросовісному набувачеві вартість майна, набуває право вимоги про стягнення виплачених грошових коштів як компенсації вартості майна до особи, з вини якої таке майно незаконно вибуло з володіння власника. Порядок компенсації, передбачений цією частиною, не застосовується щодо об`єктів приватизації, визначених Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду".

Для цілей цієї статті під вартістю майна розуміється вартість майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви".

Отже, зважаючи на вище зазначені норми закону (зокрема ст. 390 ЦК України), обов`язковою умовою для задоволення позовних вимог про витребування земельної ділянки у добросовісного набувача є попереднє внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду, що позивачем виконано не було.

За таких обставин, з урахуванням приписів частини третьої статті 388 ЦК України, а також з урахуванням приписів пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» щодо зворотної дії в часі цього Закону в частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування нерухомого майна, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що прокурор не може витребувати земельні ділянки від добросовісного набувача ОСОБА_1 , оскільки на час звернення позивача до суду та розгляду справи з моменту передачі першому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність нерухомого майна, щодо якого на момент такої передачі законодавством не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності, минуло більше десяти років.

Суд також правильно урахував, що прокурором не доведено того, що ОСОБА_1 є недобросовісним набувачем або набув спірні земельні ділянки безкоштовно, а тому не довів можливості застосування до спірних правовідносин ч. 4 ст. 388 ЦК України, відповідно до положень якої, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Із закінченням строку, який встановлений законом або договором на захист свого права, одна із сторін втрачає право на пред`явлення вимог, які б вона могла пред`явити в межах встановленого строку.

Установлено, що у цій справі граничний строк для витребування спірних земельних ділянок закінчився. Земельні ділянки не належать до переліку майна, на яке не поширюється дія частини третьої статті 388 ЦК України. Закінчення перебігу граничного строку для витребування для власника майна унеможливлює захист його права, тому виключає можливість задоволення позовних вимог.

Колегія суддів також погоджується із висновком суду першої інстанції щодо позовних вимог в частині витребування земельних ділянок з кадастровим номером :03:001:1026 площею 0,1195 га та з кадастровим номером :03:001:1043 площею 1,667 гa, які на праві власності належать ОСОБА_4 та ТОВ «БАГРАТ».

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (частина перша статті 48 ЦПК України).

Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог (пункти 2 і 4 частини другої статті 175 ЦПК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Тлумачення вказаних норм процесуального права свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що сторонами у справі є позивач і відповідач, між якими саме і виник спір, за вирішенням якого позивач звернувся до суду з позовом до відповідача.

З матеріалів справи вбачається, що прокурор у строк, визначений ст. 51ЦПК України, клопотань про залучення до участі у справі інших осіб як співвідповідачів не заявляв.

За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц.

Належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача. Якщо позовна вимога заявлена до особи, яка не є учасником спірних правовідносин (тобто, не до тієї особи, яка має відповідати за цією вимогою), така особа є неналежним відповідачем.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відповідно до вимог пункту 4 частини другої статті питання про вступ у справу інших осіб, заміну неналежного відповідача, залучення співвідповідача суд першої інстанції вирішує у підготовчому засіданні (пункт 4 частини другої статті 197 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 10 березня 2021 року в справі № 226/817/19 вказано, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї обставини є підставою для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Для визнання відповідача неналежним, крім названої обставини, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, тобто належного відповідача.

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

З матеріалів справи вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером :03:001:1026 площею 0,1195 га, належить на праві власності ОСОБА_4 , а земельна ділянка з кадастровим номером :03:001:1043 площею 1,667 гa - ТОВ «БАГРАТ».

Отже, встановлені судом зміст і характер правовідносин між учасниками справи підтверджують, що спір у позивача в частині витребування вказаних вище земельних ділянок виник з новими їх власниками, тобто ОСОБА_1 є неналежним відповідачем, а тому у задоволенні вимог в цій частині позову слід відмовити через їх пред`явлення до неналежного відповідача.

Отже, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог прокурора.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги прокурора щодо недобросовісності відповідача як набувача спірних земельних ділянок.

Зокрема, безпідставними є посилання на те, що, проявивши розумну обачність, відповідач міг та повинен був знати про те, що земельна ділянка належить до земель лісогосподарського призначення.

Так, усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.

Лісова ділянка - ділянка лісового фонду України з визначеними межами, виділена відповідно до цього Кодексу для ведення лісового господарства та використання лісових ресурсів без вилучення її у землекористувача або власника землі.

Згідно зі ст. 4 Лісового кодексу України до лісового фонду України належать лісові ділянки, в тому числі захисні насадження лінійного типу, площею не менше 0,1 гектара.

До лісового фонду України не належать: зелені насадження в межах населених пунктів (парки, сади, сквери, бульвари тощо), які не віднесені в установленому порядку до лісів; окремі дерева і групи дерев, чагарники на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.

Наведені норми законодавства визначають поняття лісових ділянок та лісового фонду України не залежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них.

Поняття земель лісогосподарського призначення наведене в ст. 5 Лісового кодексу України, згідно з якою до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства.

Частиною 2 ст. 5 Лісового кодексу України передбачено, що віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства.

Тобто в порядку ст. 20 Земельного кодексу України, частини 1, 4 якої передбачають, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органі місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, проводиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.

За змістом ст. 55 Земельного кодексу України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.

Таким чином, в сукупності наведених норм лісового та земельного законодавства, існує відмінність в понятті лісових ділянок чи ділянок лісового фонду, до яких належать всі земельні ділянки, вкриті лісовою рослинністю, та земельних ділянок лісогосподарського призначення, кваліфікуючою ознакою яких є їх надання та використання для потреб лісового господарства.

Зважаючи на викладене, колегія суддів доходить висновку, що сама по собі наявність дерев та іншої рослинності на земельній ділянці сама по собі не свідчить про належність земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення, та, відповідно, не може доводити недобросовісність дій відповідача щодо набуття ділянки у власність.

Посилання апелянта на те, що відповідач ОСОБА_1 на час набуття спірних земельних ділянок був обраний депутатом місцевої ради колегія суддів також відхиляє, оскільки прокурор не довів ані причинно-наслідкового зв`язку між цією обставиною та набуттям ділянок у власність, ані обізнаності ОСОБА_1 із належністю ділянок до земель лісогосподарського призначення.

Доводи прокурора про те, що відповідач ОСОБА_1 відчужив спірні ділянки після звернення прокурора до суду із даним позовом на правильність висновків суду також не впливають, оскільки ця обставина була відома прокурору під час розгляду справи у суді першої інстанції, однак, позивач не уточнював свої вимоги та не подавав клопотань щодо зміни суб`єктного складу учасників справи.

При цьому, суд першої інстанції правильно зауважив, що відмова в позові у частині в зв`язку із пред`явленням вимог до неналежного відповідача не спростовує висновків суду про неможливість витребування нерухомого майна від добросовісного набувача.

Отже, доводи апеляційної скарги прокурора не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до його незгоди з висновками суду. При цьому, докази та обставини, на які посилається прокурор у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам та обґрунтовано відмовлено у задоволенні позову у зв`язку з його необґрунтованістю.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст складено 27 березня 2026 року.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді С.М. Верланов

Т.О. Невідома