КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/1251/2026
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 753/13630/23

26 лютого 2026 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Кирилюк Г.М.

- Рейнарт І.М.

при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 травня 2025 року, ухваленеу складі судді Шаповалової К.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа: Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) в особі Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області, про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна,-

в с т а н о в и в:

У серпні 2023 року ОСОБА_5 звернулись до суду з позовомдо ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа: Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) в особі Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області, про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна

Позовні вимоги обгрунтовували тим, що рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 серпня 2014 року у справі №750/7629/14 стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в розмірі 835 696 грн 02 коп. 10 жовтня 2018 року відкрито виконавче провадження з виконання вказаного рішення суду. Відповідно до свідоцтва від 16 жовтня 2018 року, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Трач Г.М., на підставі акта про проведення електронних торгів 5 вересня 2018 року, за ОСОБА_6 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18 листопада 2019 року визнано електронні торги з реалізації нерухомого майна: квартири АДРЕСА_1 , проведені 5 вересня 2018 року Державним підприємством «СЕТАМ», результати яких оформлені протоколом № 356098, недійсними. Визнано недійсним та скасовано свідоцтво про придбання нерухомого майна з електронних торгів, серія та номер 2532, ОСОБА_7 квартири АДРЕСА_1 , посвідчене 16 жовтня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Трач Г.М.

За таких умов, після визнання недійсними електронних торгів із реалізації квартири заборгованість відповідача ОСОБА_4 перед позивачем ОСОБА_5відновлюється, а рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 15 вересня 2014 року у справі №750/7629/14 вважається невиконаним. При цьому, у відповідача ОСОБА_4 також виникає грошове зобов`язання (заборгованість) перед позивачем ОСОБА_3 щодо повернення коштів, які отримано, як залишок після задоволення вимог усіх кредиторів.

Відповідно до рішення державного реєстратора від 6 жовтня 2021 року проведено державну реєстрацію права на квартиру АДРЕСА_1 , за ОСОБА_4 .

05 квітня 2023 року між ОСОБА_4 , від імені якого діяв ОСОБА_10 , та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивачі зазначали, що укладення нравочину не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, а сторона покупця діяла явно недобросовісно, оскільки є особою тісно пов`язаною із відповідачем ОСОБА_4 .

Так, ОСОБА_11 та ОСОБА_10 є довіреними особами та представника відповідача ОСОБА_12 а ОСОБА_13 а, що дозволяє обгрунтовано припускати їх пов?язаність з відповідачем та небажанням досягти наслідків, інших як уникнення звернення стягнення на квартиру. Вчинення спірного договору було здійснено за ціною, яка визначена із численними порушеннями процедури оцінки майна та не відповідає ринковій вартості квартири.

Посилаючись на те, що сторони спірного договору діяли очевидно недобросовісно та зловживали правами, оскільки вчинили оспорюваний договір купівлі-продажу, який порушує майнові інтереси кедиторів (позивачі) і направлений на недопущення звернення стягнення на майно - квартиру, тобто, має ознаки фраудаторного правочину, позивачі ОСОБА_5 , ОСОБА_3 просили суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею: 98,6 кв.м., житловою площею -53,30 кв.м., який укладений 05 квітня 2023 року та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазарєвою Л.І., зареєстрований в реєстрі за № 752.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 07 травня 2025 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) в особі Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області, про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна - задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 5 квітня 2023 року квартири за адресою: АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазарєвою Л.І., зареєстрований в реєстрі за № 752.

В частині позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) в особі Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області, про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна - відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_11 подав апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 травня 2025 року в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове судове рішення в цій частині про відмову в задоволенні позовних вимог, а в решті рішення суду залишити без змін.

В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не враховано, що факт визнання електронних торгів з реалізації нерухомого майна, спірної квартири, недійсними, визнання недійсним та скасування свідоцтва про придбання нерухомого майна з електронних торгів, жодним чином не свідчать про автоматичне повернення ОСОБА_15 у статус кредитора, оскільки факт погашення заборгованості фактично і юридично відбувся.

Дані обставини, на думку сторони відповідача, виключають автоматичне застосування конструкції фраудаторного правочину, оскільки факт звернення кредитором стягнення на майно для задоволення свого права вимоги і погашення боргу боржника вже відбувся.

Мета поза конкурсного оспорювання фраудаторного правочину досягається для того, щоб кредитор міг задовольнити своє право вимоги, тобто, щоб відбулося погашення боргу боржником. Очевидно, що коли кредитор вже звернув стягнення на майно для задоволення свого права вимоги і погашення боргу боржника, то конструкція фраудаторного правочину не може бути застосована.

Аналогічна позиція викладена у Постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 серпня 2024 року в справі № 504/112/22 (провадження № 61-1582св23.

Таким чином, суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що спірна квартира уже була реалізована в інтересах ОСОБА_2 і було здійснене стягнення на майно відповідача ОСОБА_4 для задоволення права вимоги ОСОБА_2 і погашення боргу боржника, та як наслідок, не перевірив чи допустимо застосувати конструкцію фраудаторного правочину в цій справі.

При цьому, оспорюваний договір купівлі-продажу був укладений 05 квітня 2023 року, тобто, після погашення заборгованості; жодної заборони відчуження спірного майна на момент укладення оспорюваного правочну не було і на момент укладення спірного договору були відсутні будь-які рішення суду щодо примусового стягнення заборгованості з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 .

Судом першої інстанції не було надано належної оцінки тому, що спірне майно було відчужене на користь ОСОБА_1 , який не пов`язаний з ОСОБА_4 жодними родинними зв`язками.

Факт видачі довіреності, якою ОСОБА_4 уповноважив його, ОСОБА_16 , вчиняти певні дії, був зумовлений знаходженням ОСОБА_4 за межами України, що унеможливлювало реалізацію захисту його прав та інтересів у різних процесах, в тому числі і судових, в Україні.

А тому висновки суду про те, що він, ОСОБА_1 є особою близькою до боржника ОСОБА_4 , що було враховано судом при встановленні наявності/відсутності у спірного договору купівлі-продажу від 5 квітня 2023 року ознак фраудаториості, є безпідставними та необгрунтованими.

Враховуючи висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 24.07.2019 року у справі №405/1820/17, відсутність хоча б однієї обставини виключає можливість кваліфікації оспорюваного договору купівлі- продажу, як фраудаторного. А тому доводи позивача в цій частині є безпідставними та нічим недоведеними.

За таких обставин, відповідач ОСОБА_11 вважає, щосуд першої інстанції зробив передчасний висновок про часткове задоволення позову.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 травня 2025 року- залишити без змін.

Також порушує питання про поновлення строку на подання відзиву, посилаючись на те, що ухвалу Київського апеляційного суду від 25 серпня 2025 року про відкриття апеляційного провадження вона не отримувала і лише 29 жовтня 2025 року, у відповідь на її заяву, на її електронну пошту від Київського апеляційного суду надійшла копія апеляційної карги ОСОБА_1 на рішення Дарницького лйонного суду міста Києві від 07.05.2025 у справі №753/13630/23, а відтак вважає, що наявні підстави для поновлення їй строку на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до частини другої статті 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Враховуючи наведене, суд вважає за можливе задовольнити клопотання позивача ОСОБА_3 та продовжити процесуальний строк для подання відзиву на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 .

Відзив обґрунтований тим, що сторона відповідача не заперечує та не спростовує обставини існування у ОСОБА_4 зобов`язання із погашення заборгованості перед ОСОБА_2 , що примусово стягується відповідно до рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 26.08.2014 року у справі № 750/7629/14, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 03.11.2016року.

Не заперечується та не спростовується стороною відповідача ОСОБА_3 і та обставина, що зобов`язання із погашення заборгованості перед ОСОБА_2 , що примусово стягується відповідно до рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 26.08.2014року у справі № 750/7629/14 було виконане 27.12.2018 року виключно внаслідок отримання виконавцем та, відповідно перерахування стягувачу коштів, отриманих від неї, як оплата вартості реалізованої на ектронних торгах квартири.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не заперечується жодним учасником справи, а відтак не потребує доказування, заочним рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18.11.2019 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 22.02.2024 року та постановою Верховного Суду 12.12.2024 року визнано, зокрема, електронні торги з реалізації нерухомого майна- квартири АДРЕСА_1 , недійсними.

При цьому, боржник за виконавчим провадженням ОСОБА_4 , як продавець за спірним договором, повернув органу ДВС отримані ним грошові кошти, які складали різницю між ціною продажу квартири на електронних торгах та розміром його зобов`язання перед ОСОБА_2 , чим визнав факт відновлення усіх зобов`язань, які вважалися погашеними внаслідок проведення електронних торгів, а також необхідність повернення всього, що отримано за таким правочином.

За таких умов, вірним є висновок суду першої інстанції, що у зв`язку з визнанням недійсними електронних торгів, на яких відбулась реалізація спірного майна - квартири квартири АДРЕСА_1 , за рахунок якої було повністю погашено заборгованість перед стягувачем (позивачем) ОСОБА_2 , таке майно повернулось до боржника ОСОБА_4 , тобто, фактично після цього ОСОБА_2 знову став стягувачем відносно ОСОБА_4 , оскільки у зв`язку із визнання недійсними електронних торгів, кошти, які були отримані, як ОСОБА_2 , так і ОСОБА_4 , мають бути повернуті ОСОБА_6 , яка придбала таку квартиру з електронних торгів, а отже, укладаючи спірний договір купівлі-продажу 05 квітня 2023 року, боржник ОСОБА_4 унеможливлював повторну реалізацію квартири на електронних торгах та не міг не розуміти наслідків таких дій, а саме того, що він стає неплатоспроможним перед стягувачем, бо інше майно, за рахунок якого можливе повернення боргу, у нього відсутнє, проживає він тривалий час за кордоном.

При цьому, неможливо ігнорувати і ту обставину, що згідно постанови від 03.02.2025 № НОМЕР_3 було відновлено виконавче провадження № НОМЕР_3, що додатково підтверджує обставини наявності у ОСОБА_2 права вимоги до ОСОБА_4 станом на день укладення оскаржуваного договорукупівлі-продажу квартири.

Досліджуючи питання щодо відповідності ціни, за яку вчинено договір, суд першої інстанції вірно врахував, що згідно із рецензією Товариства з обмеженою відповідальністю «Агенція консалтингових послуг» від 11.10.2024 року звіт про оцінку майна, яким є 3-кімнатна квартира, загальною площею 98,60 кв. м, житловою площею 53,30 кв. м, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , дата оцінки - 04.04.2023 (дата оцінки в Єдиній базі 04.04.2023), дата складання звіту та дата реєстрації в Єдиній базі - 04.04.2023 пароль пошуку НОМЕР_1 ), що був виконаний ТОВ «БЮРО ОЦІНКИ ЗЕНІТ», ідентифікаційний код за , оцінювачем ОСОБА_19 , класифікується як такий, що не відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, є неякісним та (або) непрофесійним і не може бути використаний.

Також із матеріалів справи можна чітко побачити, що ОСОБА_1 тривалий час є номінальним утримувачем (титульним власником) майна ОСОБА_4 ,управління яким здійснює виключно в його інтересах, і докази, які пов`язують ОСОБА_1 та ОСОБА_10 корпоративними правовідносинами, адже обоє були засновниками (учасниками) одного товариства з обмеженою відповідальністю.

Відтак, на переконання сторони позивача ОСОБА_3 , повністю вірним є висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 є особою близькою до боржника ОСОБА_4 , адже між ними, як мінімум, існували цивільні відносини, а саме, відносини, які виникають із представництва.

Рух справи у суді апеляційної інстанції

Автоматизованим розподілом судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 10 червня 2025 року визначено склад колегії суддів: ОСОБА_20 - головуючий суддя, судді: Голуб С.А., Таргоній Д.О. для розгляду справи № 753/13630/23.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 25 серпня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 травня 2025 року у справі №753/13630/23.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 13 жовтня 2025 року справу призначено до розгляду з повідомленням учасників справи.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 25 листопада 2025 року звільнено ОСОБА_20 з посади судді Київського апеляційного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку.

На підставі розпорядження керівника апарату від 02 грудня 2025 року призначено повторний автоматизований розподіл цивільної справи № 753/13630/23.

Повторним автоматизованим розподілом судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 02 грудня2025 року визначено склад колегії суддів: головуючий суддя: Ратнікова В.М., судді Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.для розгляду справи № 753/13630/23.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Сидоренко Вікторія Володимирівна повністю підтримала доводи апеляцінйої скарги та просила скаргу задовольнити.

Позивач ОСОБА_21 та її представник адвокат Ганчук Григорій Володимирович в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Позивач ОСОБА_2 , відповідач ОСОБА_4 представниктретьої особи: Центральногоміжрегіональногоуправління Міністерства юстиції (м. Київ) в особі Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській областів судове засідання не з?явились, про день та час розгляду справи судом повідомлені у встановленому законом порядку, а тому суд вважає можливим розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 17 лютого 2011 року Печерським районним судом міста Києва видано виконавчий лист № 2-1465/10 про стягнення з ОСОБА_4 на користь АКБ «Український бізнес банк» заборгованості за кредитним договором в розмірі 6 450 022 грн 06 коп, судових витрат в розмірі 2 799 грн 70 коп.

18 квітня 2011 року Печерським районним судом міста Києва видано видано виконавчий лист № 21904/10 про стягнення з ОСОБА_4 на користь АКБ «Європейський» заборгованості за кредитним договором в розмірі 495 453 доларів США 92 центи.

Вказані виконавчі листи в подальшому були пред`явлені до виконання.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 серпня 2014 року у справі № 750/7629/14, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 3 листопада 2016 року, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в розмірі 835 696 грн 02 коп. З цієї суми боргу 5000 грн стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_24 . Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 3 635 грн 73 коп у відшкодування судових витрат.

На виконання вказаного рішення суду було видано виконавчий лист, який перебував на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві (ВП № НОМЕР_3).

Надалі виконавче провадження № НОМЕР_3 було приєднано до зведеного виконавчого провадження № НОМЕР_2, яке включало в себе виконавчий лист № 2-1465/10, виданий Печерським районним судом м. Києва 17 лютого 2011 року та виконавчий лист № 2-1904/10, виданий Печерським районним судом м. Києва 18 квітня 2011 року.

05 вересня 2018 року Державне підприємство «Сетам» на підставі поданих для проведення реалізації майна документів Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві здійснило реалізацію арештованого майна шляхом проведення електронних торгів через веб-сайт (https://setam.net.ua) в мережі Інтернет.

19 вересня 2018 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві було складено Акт про проведені електронні торги, зі змісту якого вбачається, що згідно протоколу проведення електронних торгів № 356098 сформованого 5 вересня 2018 року ДП «Сетам» переможцем торгів лоту № 296917 (квартира АДРЕСА_1 ) визнано учасника під № 4 - ОСОБА_7 .

На підставі акту про проведені електронні торги приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Трач Г.М. переможцю торгів ОСОБА_7 було видано свідоцтво про придбання нерухомого майна з електронних торгів №2532 від 16 жовтня 2018 року.

Відповідно до платіжного доручення від 27 грудня 2018 року № 2412 та від 3 грудня 2019 року № 0410001 ГТУЮ у м. Києві перераховано ОСОБА_2 кошти, які надійшли від продажу квартири на електронних торгах. Залишок коштів від продажу квартири на електронних торгах було перераховано відповідачу ОСОБА_4 .

Виконавче провадження № НОМЕР_5 за виконавчим листом № 2-1465/10, виданим Печерським районним судом міста Києва 17 лютого 2011 року було закінчено 07.11.2018 року, зважаючи на його повернення до суду на підставі пункту 10 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Виконавче провадження ВП № НОМЕР_4 за виконавчим листом № 21904/10, виданим Печерським районним судом міста Києва від 18 квітня 2011 року було закінчено 27 листопада 2019 року в силу визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Виконавче провадження № НОМЕР_3, за виконавчим листом Деснянського районного суду міста Чернігова від 15 вересня 2014 року по справі № 750/7629/14, було закінчено 04 грудня 2019 року, зважаючи на виконання рішення в повному обсязі.

Заочним рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18 листопада 2019 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 22 лютого 2024 року та постановою Верховного Суду від 12 грудня 2024 року, частково задоволено позовну заяву ОСОБА_25 до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві, Державного підприємства «Сетам», ОСОБА_7 про визнання електронних торгів з продажу квартири недійсними.

Визнано електронні торги з реалізації нерухомого майна: квартири АДРЕСА_1 , проведені 05 вересня 2018 року Державним підприємством «Сетам», результати яких оформлені протоколом № 356098, недійсними; визнано недійсним та скасовано свідоцтво про придбання нерухомого майна з електронних торгів, серія та номер 2532, ОСОБА_7 квартири АДРЕСА_1 , посвідчене 16 жовтня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Трач Г.М.; стягнуто з Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві на користь ОСОБА_26 1 536 грн 80 коп судового збору, у задоволенні решти суми судових витрат відмовлено.

06 січня 2025 року переможцем електронних торгів ОСОБА_21 подано до Відділу заяву про повернення коштів у розмірі 1 223 600 грн, які були нею сплачено за придбання квартири АДРЕСА_1 , внаслідок чого державним виконавцем постановлено скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження від 04.12.2019 року ВП № НОМЕР_3, яку винесено головним державним виконавцем Відділу Бочковським Тарасом Олександровичем при виконанні виконавчого листа Деснянського районного суду міста Чернігова від 15.09.2015 року у справі № 750/7629/14, про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики у розмірі 835 696,02 грн.

Постановою державного виконавця Бочковського Т.О. від 03 лютого 2025 року відновлено виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 750/7629/14, виданого 15 вересня 2015 року Деснянським районним судом міста Чернігова про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 боргу у розмірі 835 696,02 грн (а.с. 24, т.3).

Відповідно до копії квитанції, долученої до справи представником відповідача ОСОБА_27 , як представником ОСОБА_4 , останнім перераховано на рахунок ЦМУ МЮ (м. Київ) 192 867 грн із призначенням платежу: «на виконання вимоги щодо повернення коштів від 30 січня 2025 року № 49/3.1-30/3».

Судом також встановлено, що 05 квітня 2023 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу квартири (спірний договір), відповідно до якого ОСОБА_4 передав у власність, а ОСОБА_1 прийняв у власність квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав станом на 05 квітня 2023 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_1 .

Згідно умов п. п.3,4 договору купівлі-продажу вказаної квартири, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 05 квітня 2023 року, її вартість була визначена на рівні 2 822 000 грн, з урахуванням оцінки, проведеної ТОВ «Бюро оцінки «Зеніт», оцінювач ОСОБА_19 (а.с. 24, т.1).

З листа Фонду державного майна України від 12 червня 2024 року (а.с. 122-126, т.2) вбачається, що за даними Державного реєстру ТОВ «Бюро оцінки «Зеніт» отримало у Фонді сертифікат суб`єкта оціночної діяльності від 17 березня 2023 року. Наказом від 24 квітня 2023 року № 728 Фонд анулював сертифікат суб`єкта оціночної діяльності, виданий ТОВ «Бюро оцінки «Зеніт», у зв`язку із заявою ТОВ. Надалі товариство не отримувало сертифікат суб`єкта оціночної діяльності у Фонді.

Відповідно до довідки про штатний склад оцінювачів, яка була подана Фонду товариством для отримання сертифіката, було зазначено прізвище одного оцінювача - ОСОБА_19 , якого 25 травня 2023 року рішенням екзаменаційної комісії було позбавлено (анульовано) кваліфікаційного свідоцтва оцінювача від 29 жовтня 2022 року № 61, виданого Фондом.

Таким чином, ТОВ «Бюро оцінки «Зеніт» здійснювало свою діяльність у період з 17 березня 2023 року по 24 квітня 2023 року. Звіт про оцінку, який був врахований нотаріусом при посвідченні спірного договору купівлі-продажу, був складений 4 квітня 2023 року.

Згідно із рецензією на звіт про оцінку майна квартири АДРЕСА_1 , складений 4 квітня 2023 року, яка надана Товариством з обмеженою відповідальністю «Агенція консалтингових послуг» 11 жовтня 2024 року, зібраних виконавцем звіту вихідних даних щодо характеристик об`єкта оцінки, ринкової та іншої інформації за обсягом та якістю недостатньо для проведення оцінки відповідно до мети оцінки та обраного виду вартості. У додатках до звіту відсутні сканкопії всіх сторінок технічного паспорту, тобто, не збережена повнота технічного паспорту, відсутня фотофіксація об`єкта оцінки, а також відсутні викопіювання з джерел інформації щодо подібного майна (знімки екрану (print screen)), на підставі яких проводились розрахунки. Висвітлення основних характеристик об`єктів порівняння (фізичні характеристики, якість оздоблення, їх місце розташування, технічного стану, тощо), наведених в звіті в Таблиці на стор. 12, відсутнє. Якість оформлення звіту є незадовільною. Звіт виконаний в повній формі, наявний зміст, нумерація сторінок, наявні в звіті Таблиці не пронумеровані, по тексту всього звіту спостерігаються значки описки, звіт частково написано російською мовою. В звіті на стор. 9 та в інформації зі звіту про оцінку щодо об`єкта житлової нерухомості (квартира у багатоповерховій або малоповерховій житловій будівлі) з паролем пошуку ОАММЮД669046 зазначено, що квартира знаходиться на 2-му поверсі, що не відповідає правовстановлюючим документам, а також вказано невірно поверховість будинку (вказано 22 поверхи замість 19 поверхів, які є фактично в будинку). Вплив на результат вартості об`єкта оцінки дане зауваження не має.

Зібрані дані, наведені у звіті оцінювачем, є недостатніми для проведення оцінки, Відсутній безпосередній аналіз ринку об`єктів нерухомості, подібних до об`єкта оцінки в районі розташування об`єкта оцінки (аналізу інформації про продаж або пропонування подібного нерухомого майна) та зовнішніх факторів, які впливають на вартість на дату оцінки, що порушує вимоги п. 52 та п. 53 Національного стандарту № 1. В звіті оцінювачем застосовано різні поняття коригування на технічний стан. Спочатку оцінювач на стор. 11 звіту наводить наступні дані: середньозважений знос складає 45,0%, коефіцієнт придатності складає: 1-45/100 = 0,65. Натомість в Таблиці на стор. 12 звіту, розмір коригування складає 0,0, тим самим оцінювач не розрізняє такі поняття, як «фізичний знос земельних поліпшень (будівлі, в якій розташована оцінювана квартира), фізичний знос квартири (її внутрішнього оздоблення). Більш логічним є приділення уваги технічному стану об`єкту оцінки (квартири), а не будинку в цілому, а також визначення сукупного зносу для об`єкту оцінки ( в т.ч. усувного та неусувного). Відсутність викопіювань з джерел інформації щодо подібного майна (знімки екрану (print screen) оголошень про продаж об`єктів порівняння), а також відсутність висвітлення їх основних характеристик (фізичні характеристики, якість оздоблення, їх місце розташування, технічного стану, тощо), ускладнює можливість перевірки рецензентом застосованих/не застосованих оцінювачем коригувань, зазначені зауваження суттєво вплинули на достовірність оцінки, звіт не є якісним.

Загальний висновок про достовірність оцінки Звіту про оцінку майна, яким є 3-кімнатна квартира АДРЕСА_3 , дата оцінки - 04.04.2023 року (дата оцінки в Єдиній базі - 04.04.2023 року), дата складання звіту та дата реєстрації в Єдиній базі - 04.04.2023 року (пароль пошуку ОАММЮД669046), що був виконаний ТОВ «БЮРО ОЦІНКИ «ЗЕНІТ», ідентифікаційний код за , оцінювачем ОСОБА_19 , класифікується як такий, що не відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, є неякісним та (або) непрофесійним і не може бути використаний (а.с. 219-231, т.2)

Відповідно до звіту про оцінку від 26 липня 2023 року, наданого Центром оцінки «Актив Інвест» на замовлення позивачки, вартість квартири АДРЕСА_1 становить 4 437 314 грн (а.с. 97-138, т.1).

Задовольняючи позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) в особі Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області, про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, визнаючи недійсним договір купівлі-продажу від 5 квітня 2023 року квартири за адресою: АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазарєвою Л.І., зареєстрований в реєстрі за № 752 та, відмовляючи в частині позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) в особі Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області, про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, суд першої інстанції посилався на те, що спірний договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 був вчинений відповідачем ОСОБА_4 з метою уникнення звернення стягнення на належне йому на праві власності вказане нерухомемайно, враховуючи встановлені судом обставини спочатку реалізації такого майна на електронних торгах та у зв`язку з цим закінчення виконавчого провадження, а потім визнання недійсними таких електронних торгівза позовом боржника у виконавчому провадженні ОСОБА_4 та повернення вказаної квартири у власність ОСОБА_4 . Укладений після цього між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 договір купівлі-продажу даної квартири від 5 квітня 2023 року містить ознаки фраудаторності з урахуванням часу його укладання, вчиненння його на користь близьких осіб - повіреного, знайомого, зважаючи на ціну договору (занижена вартість, проведення оцінки майна із значними порушеннями). Доказів погашення боргу та закінчення на цей час виконавчого провадження, де ОСОБА_4 є боржником, а стягувачем є ОСОБА_2 ,матеріали справи не містять, як і не містять доказів вчинення відповідачем дій для погашення боргу перед ОСОБА_2 станом на час ухвалення рішення у справі.

Вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, оскільки визнання спірного договору купівлі-продажу майна недійсним не матиме наслідком відновлення її порушених прав, бо такі мають бути захищені шляхом повернення на її користь коштів від ОСОБА_4 , ОСОБА_28 , які були нею сплачені, як переможцем електронних торгів у виконавчому провадженні за придбання квартири АДРЕСА_1 , та які на підставі судового рішення були визнані недійсними.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 травня 2025 року в частині відмови у задоволенні позовних вимогах ОСОБА_3 сторонами не оскаржується, відтак, керуючись приписами ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 травня 2025 рокув частинізадоволених позовних вимог відповідає.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 лютого 2026 року по спаві № 910/6654/24 вказала на те, що Верховний Суд допускає кваліфікацію правочину як фраудаторного, зокрема, як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та зловживаючи правом (статті 3, 13 ЦК України) і така практика є усталеною.

Так, однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України.

У цьому Рішенні вказано: «Оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку.

Здійснюючи право власності, зокрема, шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору, як однієї із засад цивільного законодавства, перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі, права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними.

У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили.

Зловживання правом і використання приватноправового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:

- особа (особи) «використала / використали право на зло»;

- наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки є певним станом, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів /умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах із цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувати);

- враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Правочин, що вчиняється з метою завдати шкоди кредитору і який досягає цієї мети, є фраудаторним.

Правочин не має вчинятись з метою заподіяти зло (тобто здійснити зловживання правом) і втілювати цей намір.

Такий правочин має кваліфікуватись судами як фраудаторний та, за наявності відповідної позовної вимоги, має бути визнаний недійсним.

Проте у силу гнучкості та різноманіття цивільних правовідносин вичерпний та закритий перелік обставин, за яких той чи інший правочин слід вважати фраудаторним, відсутній.

Велика Палата Верховного Судув постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц дійшла висновку, що Верховний Суд вже неодноразово застосовував принцип добросовісності та конструкцію недопустимості зловживання цивільними правами для забезпечення прав та інтересів кредитора.

Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»); у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження»).

Цивільно-правовий договір (зокрема й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (зокрема вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладають договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц також наголосила, що за змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Поняття фраудаторності правочинів знайшло своє відображення і в інших постановах Великої Палати Верховного Суду.

Так, у постанові від 07 вересня 2022 року у справі № 910/16579/20 (провадження № 12-60гс21) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору.

У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.

Договір, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторний договір), може бути як оплатним, так і безоплатним. Він може бути як одностороннім, так і багатостороннім за складом учасників, які об`єднуються спільною метою щодо вчинення юридично значимих дій.

Застосування конструкції фраудаторності при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дають змогу кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент (контрагенти), з яким (якими) боржник учиняє оспорюваний договір; ціна договору (ринкова/ неринкова), наявність/відсутність оплати ціни договору контрагентом боржника; дотримання процедури (черговості) при виконанні зобов`язань, якщо така процедура визначена законом імперативно. Подібних висновків дійшов Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду в постанові від 02 червня 2021 року у справі № 904/7905/16 (пункт 155).

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

У справі, що переглядається судом першої інстанції встановлено, апелянтом не спростовано належними та допустимими доказами, що особою, з якою ОСОБА_4 уклав спірний договір купівлі-продажу від 05 квітня 2023 року квартири АДРЕСА_1 , є ОСОБА_1 , який, відповідно до долученої до матеріалів справи копії довіреності від 26 липня 2018 року одночасно з ОСОБА_27 , ОСОБА_29 (представник відповідача ОСОБА_1 у цій справі), Ларченка В.А. уповноважений представляти інтереси ОСОБА_4 у випадках, визначених в довіреності, а також розпоряджатись всім його рухомим й нерухомим майном, яке знаходиться на території України, з чого б воно не складалось та де б воно не знаходилось, в тому числі, належними йому транспортними засобами, земельними ділянками, цінними паперами, грошовими коштами на рахунках, тощо, у зв`язку з цим укладати правочини: купувати, продавати, здавати в оренду, обмінювати, передавати в заставу будь-яке рухоме та нерухоме майно (а.с. 55-59, т.1).

Крім того, відповідно до долученої до матеріалів справи копії довіреності від 31 серпня 2020 року, ОСОБА_1 , як і ОСОБА_10 (особа, яка від імені ОСОБА_4 підписувала спірний договір із ОСОБА_1 ), ОСОБА_27 , ОСОБА_30 є представниками дружини ОСОБА_4 - ОСОБА_26 (а.с. 87, т.1).

Також, відповідно до копії договору купівлі-продажу квартири від 7 липня 2021 року, ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_1 придбав квартиру АДРЕСА_4 (а.с. 94-96, т.1).

Встановлені судом обставини, вказують на пов`язаність осіб - відповідачів, у тому числі, а за наявності боргу боржника перед позивачем дають підстави для висновку, що спірний договір купівлі-продажу від 05 квітня 2023 року квартири АДРЕСА_1 укладений з метою вивести майно, на яке можна було б звернути стягнення на виконання судових рішень, з власності боржника у власність пов`язаної з ним особи - ОСОБА_1 на шкоду кредитору - позивачу, тому він має ознаки фраудаторного правочину.

Колегія суддів звертає увагу на те, що за наявності дійсного невиконаного зобов`язання, строк виконання за яким настав, кредитор має право поставити під сумнів будь-який правочин, вчинений боржником, унаслідок якого останній відчужив власне майно, не виконавши свого зобов`язання перед кредитором. Тягар доведення того, що спірний правочин не спрямований на завдання шкоди кредиторові, створення перешкод у погашенні заборгованості перед ним, покладається на боржника.

Колегія суддів не встановила, а апелянт не посилався на надані суду першої інстанції докази, які ним не були досліджені і які свідчили про виконання боржником зобов`язання перед позивачем станом на час звернення до суду та розгляду цієї справи.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції у частині вмотивованості кваліфікації укладеного відповідачами договору купівлі-продажу від 05 квітня 2023 року квартири АДРЕСА_1 , як фраудаторного, спрямованого на шкоду інтересам позивача.

Враховуючи мотиви, викладені у цій постанові, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог щодо визнання недійсним укладеного між відповідачами договору купівлі-продажу від 05 квітня 2023 року квартири АДРЕСА_1 .

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було надано належної оцінки тому, що спірне майно було відчужене на користь ОСОБА_1 , який не пов`язаний з ОСОБА_4 жодними родинними зв`язками, колегія суддів відхиляє, оскільки контрагентом, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір, може бути не тільки родич боржника, але й інша особа; відсутність заборони чи арешту не виключає кваліфікацію правочину як фраудаторного, оскільки для оспорення правочину, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України), важливим є те, що учасники цивільного обороту використовують приватний інструментарій всупереч його призначенню, принципу доброї совісті та, зокрема, для, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника (поручителя) чи зменшення обсягу його майна. Подібний за змістом правовий висновок викладено Верховним Судом в постановах від 20 серпня 2024 року по справі № 947/37261/21.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що спірна квартира уже була реалізована на прилюдних торгах в інтересах ОСОБА_2 , і було здійснене стягнення на майно для задоволення його права вимоги і погашення боргу боржника ОСОБА_4 та, як наслідок, не перевірив чи допустимо застосувати конструкцію фраудаторного правочину в цій справі, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, апелянтом належними та допустими доказами не спростовано того факту, що у червні 2022 року ОСОБА_3 звернулась із позовом до ОСОБА_4 про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 (справа № 753/5709/22). Провадження у справі було відкрито судом 16 червня 2022 року, рішення за результатами розгляду позову було ухвалено 20 липня 2023 року, тобто, спірний договір купівлі-продажу був укладений ОСОБА_4 у період перебування у провадженні суду спору щодо реєстрації права власності за ним на вказану квартиру, що також свідчить про недобросовісність поведінки боржника (позиція Верховного Суду у постанові від 30 травня 2023 року у справі № 583/963/21). При цьому суд враховує, що ОСОБА_4 був обізнаний із перебування вказаного спору у провадженні суду, щонайменше з 27 липня 2022 року, оскільки його інтереси у тій справі представляв ОСОБА_27 , що підтверджується змістом судового рішення від 20 липня 2023 року.

Поряд з цим, у зв`язку з визнанням недійсним електронних торгів, на яких відбулась реалізація спірного майна квартири АДРЕСА_1 , за рахунок якої було повністю погашено заборгованість ОСОБА_4 перед стягувачем (позивачем) ОСОБА_2 , таке майно повернулось до боржника ОСОБА_4 , тобто, фактично після цього ОСОБА_2 знову став стягувачем відносно ОСОБА_4 , оскільки у зв`язку із визнання недійснимиелектронних торгів, кошти, які були отримані як ОСОБА_2 , так і ОСОБА_4 , мають бути повернуті ОСОБА_31 ( ОСОБА_3 ), яка придбала таку квартиру з електронних торгів, а отже, уклавши спірний договір купівлі-продажу 05 квітня 2023 року, боржник ОСОБА_4 унеможливив повторну реалізацію квартири на електронних торгах та не міг не розуміти наслідків таких дій, а саметого, що він стає неплатоспроможним перед стягувачем, бо іншого майна, за рахунок якого можливе повернення боргу, у нього відсутнє, проживає він тривалий час за кордоном.

Доводи апеляційної скарги про те, що оспорюваний договір купівлі-продажу був укладений 05 квітня 2023 року, тобто, після погашення заборгованості; жодної заборони відчуження спірного майна на момент укладення оспорюваного правочну не було і на момент укладення спірного договору були відсутні будь-які рішення судів щодо примусового стягнення заборгованості з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 , правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки відсутність заборони чи арешту не виключає кваліфікацію правочину, як фраудаторного, оскільки для оспорення правочину, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України), важливим є те, що учасники цивільного обороту використовують приватний інструментарій всупереч його призначенню, принципу доброї совісті та, зокрема, для унеможливлення звернення стягнення на майно боржника (поручителя) чи зменшення обсягу його майна.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Таким чином, доводи, викладені відповідач ем ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 травня 2025 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 .

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 залишено без задоволення, а судове рішення в оскаржуваній частині -без змін, то розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді: