ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2026 року

м. Хмельницький

Справа № 686/10058/25

Провадження № 22-ц/820/600/26

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: П`єнти І.В. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І.,

секретар судового засідання Заворотна А.В.

за участю: представника позивача - адвоката Потапова О.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Хмельницького районного нотаріального округу Кухарська Лілія Анатоліївна, про удаваність угоди і визнання її договором купівлі-продажу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його розподіл, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , яка подана її представником адвокатом Тарадудою Вячеславом Віталійовичем, на рішення Віньковецького районного суду Хмельницької області від 10 грудня 2025 року (суддя Мамаєв В.А.).

Заслухавши доповідача, пояснення представника учасника справи, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в:

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Хмельницького районного нотаріального округу Кухарська Л.А., про удаваність угоди і визнання її договором купівлі-продажу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його розподіл.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 22.11.2022 ОСОБА_1 перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 , з якою проживав до грудня 2024 року. Позивачем подано позов про розірвання шлюбу до Малинського районного суду Житомирської області.

Вказував, що під час шлюбу подружжям нажито спільне майно: холодильник, пральну машину, шафу-купе, меблі для спальні, дзеркало, ліжко з матрацом і комплектом направляючих, два дзеркала, всього рухомого майна на загальну суму 58848 грн. Вказане майно куплене на кошти позивача, оскільки дружина ніде не працювала і постійно отримувала від ОСОБА_1 в період з 29.10.2022 по 07.02.2025, грошові перекази на картку НОМЕР_1 у загальному розмірі 400450 грн. Ці кошти отримані позивачем за час перебування на військовій службі в ЗСУ.

З 2022 року дружина вела вільний спосіб життя, неодноразово виїжджала за кордон, ніде не працювала, не дбала про спільний побут, виховувала і утримала свого онука. На кошти позивача купувала необхідні онуку речі, їздила з ним за кордон. Спільно нажите із чоловіком майно вивезла і приховала.

Саме з цих підстав ОСОБА_1 просив застосувати приписи ч. 2 ст. 70 СК України та відійти від засади рівності майна подружжя, виділивши йому 3/4 частини рухомого майна, що в грошовому еквіваленті становить 44136 грн.

Також під час шлюбу подружжям придбано домоволодіння АДРЕСА_1 із земельною ділянкою, кадастровий номер :01:002:1028.

Вказане домоволодіння придбала дружина у відсутність позивача, який знаходився на той час в бойовій частині ЗСУ. Сторони обговорили, що куплять будинок в селищі Віньківці. Але дружина, скориставшись відсутністю ОСОБА_1 і добрим відношенням до неї та незнанням юридичних тонкощів, отримавши гроші від матері позивача, оформила на себе домоволодіння за договором дарування замість договору купівлі-продажу. Договір дарування укладено без згоди позивача.

Зазначав, що ОСОБА_1 позичив у своєї сестри ОСОБА_4 3500 доларів США та доклав свої особисті кошти, які зберігав у матері - ОСОБА_5 . Мати передала 6500 доларів США дружині позивача для купівлі будинку і земельної ділянки та сплатила їх ОСОБА_3 .

Факт отримання грошей ОСОБА_3 не заперечує, не заперечує їх передачу і дружина позивача. Кошти продавцю передавались частинами за відсутністю всієї суми 7500 доларів США. Остання частина була передана дружиною позивача бабусі ОСОБА_3 - ОСОБА_6 у 2025 році, що підтверджується скріном з телефону ОСОБА_6 про пересилання 2300 грн.

Враховуючи викладене та заяву про відмову від частини позовних вимог, позивач просив суд:

- договір дарування домоволодіння АДРЕСА_1 із земельною ділянкою 14 соток, кадастровий номер :01:002:1028, посвідчений 05.09.2023 приватним нотаріусом Хмельницького районного нотаріального округу визнати удаваним та вважати укладену угоду договором купівлі-продажу;

- визнати домоволодіння АДРЕСА_1 із земельною ділянкою 14 соток, кадастровий номер :01:002:1028, розташованою по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя;

- виділити у власність ОСОБА_1 3/4 частини домоволодіння АДРЕСА_1 та земельної ділянки, кадастровий номер :01:002:1028, по АДРЕСА_1 ;

- залишити у власності ОСОБА_2 1/4 частину домоволодіння АДРЕСА_1 та земельної ділянки, кадастровий номер :01:002:1028, по АДРЕСА_1 .

Ухвалою Віньковецького районного суду від 03.12.2025 закрито провадження у справі в частині поділу рухомого майна та витребування його із незаконного володіння ОСОБА_2 у зв`язку з відмовою позивача від цих позовних вимог.

Рішенням Віньковецького районного суду Хмельницької області від 10 грудня 2025 року позов задоволено частково.

Договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки, посвідчений 05.09.2023 приватним нотаріусом Хмельницького районного нотаріального округу Кухарською Л.А. та зареєстрований в реєстрі за № 1870, визнано удаваним та вирішено вважати укладений правочин договором купівлі-продажу.

Здійснено поділено спільного сумісного майна подружжя та визнано за:

- ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та 1/2 частину земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,25 га, кадастровий номер :01:002:1028;

- ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та 1/2 частину земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,25 га, кадастровий номер :01:002:1028.

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3633 грн 60 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6150 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 , через свого представника ОСОБА_7 , подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. При цьому, посилається на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

Вказує, що при укладенні договору дарування були присутні ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , яким нотаріус роз`яснила наслідки укладання, при чому сторони підтвердили, що договір не носить характеру удаваного чи фіктивного правочину чи такого, який приховує інший правочин. У договорі містяться підписи сторін договору, що свідчить що сторони дійсно, відповідно до своєї волі, вчинили правочин - дарування. У свою чергу ОСОБА_2 прийняла дарунок у власність.

Вважає, що суд першої інстанції не надав оцінки тому, що заяву ОСОБА_3 зробила його родичка, яка допитана в судовому засіданні, ОСОБА_6 , тому що вона допомагала оформити документи дарування і працювала раніше в суді. Вважає, що дану заяву не можливо вважати документом чи доказом, оскільки достовірно невідомо чи дійсно ОСОБА_3 визнає позовні вимоги і вказує, що ним справді було одержано грошові кошти у розмірі 6000 доларів США та 1300 Євро від ОСОБА_2 . Оскільки договір дарування був укладений саме між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , тому вважає, що тільки його справжні покази можуть бути доказами у справі. Тому, фактично, виникли сумніви, що взагалі ОСОБА_3 обізнаний, що він викликаний до суду та являється відповідачем у справі.

Разом із тим, на думку скаржника, суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги показання свідка ОСОБА_8 , оскільки вона мала неприязні відносини із ОСОБА_2 та очевидно була зацікавлена у розгляді справи на користь батька.

Звертає увагу апеляційного суду на те, що під час знайомства у м. Малин та під час пропозиції вийти заміж за позивача, ОСОБА_1 запитав відповідачку чи має вона своє житло, на що отримав відповідь, що ні, після цього пообіцяв подарувати їй будинок. В подальшому, як вона зрозуміла, ОСОБА_3 , який був в знайомствах із ОСОБА_1 , на його прохання подарував будинок для ОСОБА_2 , тобто для себе вона сприймала такий договір виключно як договір дарування. Грошові кошти вона отримувала від матері позивача виключно на потреби сім`ї, особисто вона не передавала коштів ОСОБА_3 , добровільно прийняла у дарунок будинок та земельну ділянку.

Вважає, що судом першої інстанції не надано критичної оцінки свідченням свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , так як поведінка ОСОБА_1 у шлюбі не є такою, яка може оцінюватись як добросовісна.

Наголошує на тому, що досить сумнівними є показання ОСОБА_1 , який маючи доволі високий заробіток позичав через розписку грошові кошти і спільне майно - заробітна плата зберігалась у матері. Такі свідчення та розписка, додана до матеріалів, на думку скаржниці, є не що іншим, як спроба штучно створити докази удаваності правочину.

Зауважує також, що при поданні та дослідженні скріншота переписки не було дотримано форми, визначеної статтею 100 ЦПК України, судом не перевірялось будь яким чином достовірність тих чи інших скріншотів, більше того не відомо як вони опинились в позивача, так як їх мала б надати ОСОБА_6 .

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 13 лютого 2026 року відзив адвоката Потапова О.О., поданий в інтересах ОСОБА_1 , повернуто заявнику без розгляду.

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 24 лютого 2026 року клопотання ОСОБА_1 , подане його представником адвокатом Потаповим О.О., про продовження строку для подання відзиву на апеляційну скаргу задоволено, відзив ОСОБА_1 , поданий його представником адвокатом Потаповим О.О., прийнято до розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 через представника адвоката Потапова О.О., вказує на законність, обгрунтованість та вмотивованість судового рішення про часткове задоволення позову, а тому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Потапова О.О. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про день, місце і час слухання справи повідомлені належним чином. Представником відповідачки ОСОБА_2 адвокатом Тарадудою В.В. до апеляційного суду подано клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю адвоката з`явитись до суду через перебування у відрядженні за межами Хмельницької області. Проте, враховуючи відсутність доказів поважності причин неявки представника відповідачки в судове засідання, можливість представника відповідачки заявити клопотання про його участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів, реалізацію відповідачкою права на викладення своїх аргументів у апеляційній скарзі, колегія суддів поважності причин неявки представника відповідачки - адвоката Тарадуди В.В. в судове засідання не встановила, і, відповідно, підстав для відкладення розгляду справи, а тому протокольною ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 23.03.2026 відмовила у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи та вважала за можливе слухати справу за відсутності відповідачки та її представника.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив та виходив з того, що 22.11.2022 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб виданим повторно серії НОМЕР_2 (т. 1 а.с. 9).

Згідно з розпискою від 05.05.2023, ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_4 кошти у розмірі 3500 доларів США і зобов`язався повернути їх до 01.11.2024.

Згідно з договором дарування від 05.09.2023, посвідченим приватним нотаріусом Хмельницького районного нотаріального округу Хмельницької області Кухарською Л.А. та зареєстрованим в реєстрі за № 1870, ОСОБА_3 передав у власність безоплатно, а ОСОБА_2 прийняла як дарунок житловий будинок із надвірними будівлями та земельну ділянку, площею 0,2500 га, призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд, які розташовані в АДРЕСА_1 . ( т. 1 а.с. 100-103).

Відповідно до інформаційної довідки № 845611600 від 13.03.2025 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, за ОСОБА_2 05.09.2023 зареєстровано право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , підстава реєстрації: договір дарування від 05.09.2023, виданий приватним нотаріусом Кухарською Л.А., номер документа 1870, реєстраційний номер нерухомості 206, кадастровий номер земельної ділянки :01:002:1028 (т. 1 а.с. 12).

Відповідно до інформаційної довідки № 845612555 від 13.03.2025 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, за ОСОБА_2 05.09.2023 зареєстровано право власності на земельну ділянку, площею 0,25 га, кадастровий номер :01:002:1028, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер нерухомості 206 (т. 1 а.с. 13 ).

Відповідно до відомостей, наданих АТ КБ «Приватбанк» від 07.03.2025, ОСОБА_1 за період з 29.10.2022 по 07.02.2025 перерахував ОСОБА_2 400450 грн.

Згідно з довідкою про доходи від 11.03.2025 №682, виданою військовою частиною НОМЕР_3 , за період з березня 2022 року по лютий 2025 року, загальна сума доходів ОСОБА_1 становить 2418233,34 грн.

Рішенням Малинського районного сулу Житомирської області від 19.05.2025 у справі № 283/720/25 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Дані обставини підтверджуються матеріалами справи.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що позивач та його представник обґрунтували удаваність договору дарування житлового будинку та земельної ділянки, який був вчинений ОСОБА_2 з метою приховання договору купівлі-продажу нерухомості, оскільки ОСОБА_2 передала власнику житлового будинку ОСОБА_3 грошові кошти для переходу до неї права власності на житловий будинок та земельну ділянку. Тобто дії сторін договору дарування були спрямовані саме на укладення договору купівлі-продажу, оскільки житловий будинок та земельна ділянка перейшли у власність не безоплатно, а за грошові кошти (оплатно). Крім того, позивач та його представник довели, що укладаючи удаваний договір дарування та приховуючи договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, ОСОБА_2 діяла недобросовісно і порушила майнові права позивача, оскільки внаслідок укладення спірного договору дарування право власності на житловий будинок та земельну ділянку переходить виключно до ОСОБА_2 (майно набуте внаслідок договору дарування відповідно до ч. 1 ст. 47 СК України є особистою приватною власністю дружини і не підлягає поділу між подружжям), а майно набуте за договором-купівлі-продажу у період шлюбу, відповідно до ст. ст. 60, 61 СК України, є об`єктом права спільної сумісної власності, тобто позивач набуває таке майно у спільну сумісну власність. Тому, уклавши договір дарування ОСОБА_2 порушила право власності позивача на житловий будинок та земельну ділянку.

А тому, суд першої інстанції дійшов висновку, що між сторонами укладено саме договір купівлі-продажу, а житловий будинок та земельна ділянка придбані в період шлюбу в інтересах сім`ї і за спільні кошти подружжя, то вказані житловий будинок та земельна ділянка, відповідно до вимог ст. ст. 60, 61 СК України, є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно зі ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно зі статтею 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Статтею 69 СК України передбачено право подружжя на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

У такій ситуації існують два правочини: один - удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Отже, удаваний правочин своєю формою приховує реальний правочин. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Обґрунтовуючи удаваність оспорюваного договору дарування, позивач посилається на те, що насправді сторони договору приховали укладення договору купівлі-продажу.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Відповідно до статті 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Правова конструкція статті 235 ЦК України передбачає, що сторона, звертаючись до суду із відповідним позовом, має довести: для приховання якого саме правочину вчинено спірний правочин; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Згідно з вимогами статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд першої інстанції правильно виходив з доведеності факту удаваності договору дарування від 05.09.2023, факту отримання ОСОБА_3 коштів за будинковолодіння та земельну ділянку, що останній підтвердив поданою до суду заявою, у якій також визнав, що фактично укладений договір дарування насправді є договором купівлі-продажу, пояснивши при цьому, що саме ОСОБА_2 попросила його укласти договір дарування, а не договір купівлі-продажу.

Подана до суду першої інстанції заява відповідача ОСОБА_3 безпосередньо стосується обставин справи, підтверджує факт отримання ним коштів і, відповідно, встановлює, що істотною умовою договору, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , була ціна договору. Зазначене свідчить про укладення саме договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки, а не договору дарування.

Доводи апеляційної скарги про наявність сумнівів у написанні вказаної заяви саме відповідачем ОСОБА_3 є безпідставними та не підтверджені належними та допустимим доказами. Крім того, відповідачка та її представник мали можливість скористатись своїми процесуальним правами та заявити у суді першої інстанції клопотання про призначення судової експертизи на встановлення належності підпису у заяві саме ОСОБА_3 . Також відповідач у справі ОСОБА_3 обізнаний був про розгляду справи в суді першої інстанції та подав відповідну заяву про слухання справи у його відсутність і висловив свою позицію щодо заявлених позовних вимог.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 03.11.2022 у справі № 912/3747/20, суд, розглядаючи питання щодо удаваності договору дарування, має встановити мотиви передачі в дар майна, зокрема у випадках, коли дарувальник та обдарований не перебувають у родинних відносинах. Правочин дарування позбавлений економічного сенсу і може бути вчинений лише за наявності дружніх, родинних чи будь-яких інших відносин, які б могли пояснити такий правочин. Позивач, заявляючи вимогу про визнання договору дарування удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, який, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваними правочинами.

З урахуванням вказаної правової позиції та обставин справи, в даному випадку, сторонами укладеного правочину, якими є ОСОБА_3 (дарувальник) і ОСОБА_2 (обдарована), між якими відсутні родинні зв`язки, а тому фактично і відсутній зрозумілий мотив укладання договору дарування житлового будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки, що є непрямим, проте, доказом удаваності спірного правочину.

А тому, у ОСОБА_2 не було підстав вважати, що ОСОБА_3 має намір безоплатно подарувати їй цінне нерухоме майно. Відповідно, відповідачка ОСОБА_2 повинна була та усвідомлювала, що між сторонами правочину фактично виникли відносини щодо укладення договору купівлі-продажу шляхом підписання договору дарування.

Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України, головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, встановленим судом у даному випадку, є дійсна спрямованість волі сторін на укладення договорів купівлі-продажу.

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що сторони спірного договору дарування ОСОБА_3 та ОСОБА_2 мали на меті досягнення наслідків та встановлення між ними прав і обов`язків, характерних саме для договору купівлі-продажу, а тому договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки від 05.09.2023, посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького районного нотаріального округу Хмельницької області Кухарською Л.А. та зареєстрований в реєстрі за №1870, є договором купівлі-продажу. І так як цей договір укладений в період шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , тому житловий будинок з надвірними будівлями та земельна ділянка є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, відповідно, позовні вимоги ОСОБА_1 щодо удаваності угоди і визнання її договором купівлі-продажу, поділу майна, що належить на праві спільної сумісної власності подружжя, є обґрунтованими та підлягають до часткового задоволення.

Доводи апеляційної скарги щодо ненадання судом критичної оцінки показам свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_4 апеляційний суд відхиляє, оскільки, згідно з частинами другою, третьою статті 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У справі, суд першої інстанції надав належну правову оцінку показанням свідків окремо, а також у сукупності з іншими дослідженими та оціненими доказами у справі, та дійшов обгрунтованого висновку щодо доведеності позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду і впливали на їх законність, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана її представником адвокатом Тарадудою Вячеславом Віталійовичем, залишити без задоволення.

Рішення Віньковецького районного суду Хмельницької області від 10 грудня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30 березня 2026 року.

Суддя-доповідач І.В. П`єнта

Судді: А.П. Корніюк

О.І. Талалай