КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД М.МИКОЛАЄВА
Справа № 488/5028/25
Провадження № 2/488/1069/26
РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

28.01.2026 року м. Миколаїв

Корабельний районний суд м. Миколаєва

у складі головуючого судді Щеглової Я.В.,

за участю секретаря судових засідань Чемерової Н.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Миколаєві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Українські Фінансові Операції» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2025 року, через підсистему «Електронний суд», позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором на загальну суму 30 000 грн.

У обґрунтування позову зазначав, що 04.02.2024 ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 уклали договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 4359580, відповідно до умов якого відповідачу були надані кредитні кошти у розмірі 3000 грн. на умовах строковості, зворотності та платності. Строк кредиту 360 днів, з 04.02.2024 до 29.01.2025, періодичність платежів зі сплати процентів кожні 30 днів.

ТОВ «Лінеура Україна» свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу грошові кошти в обсязі та у строк визначеними умовами кредитного договору.

Відповідач не виконав свої зобов`язання за договором, своєчасно кредитні кошти не повернув, у зв`язку з чим, станом на 23.09.2024 у відповідача утворилася заборгованість за кредитним договором у розмірі 21 975 грн., з яких 3000грн. заборгованості за тілом кредиту, 17 475 грн. за відсотками, 1500 грн. штрафу.

23.09.2024 ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Українські Фінансові Операції» уклали договір факторингу № 23/09/2024. За умовами договору ТОВ «Українські Фінансові Операції» набув право грошової вимоги до боржників, у тому числі й за кредитним договором № 4359580 від 04.02.2024.

На виконання вимог ст. 18 Закону України «Про споживче кредитування» відповідач своєчасно та належним чином був повідомлений про відступлення права вимоги, а до позивача перейшло право грошової вимоги до відповідача на загальну суму 21 975 грн.

Станом на дату укладання договору факторингу № 23/09/2024 від 23.09.2024, строк дії договору № 4359580 від 02.04.2024 не закінчився. Тому, в межах строку дії договору, укладеного між первісним кредитором та відповідачем, ТОВ «Українські Фінансові Операції» у період з 24.09.2024 здійснив нарахування процентів за 127 календарних днів за стандартною процентною ставкою 2,5%, у сумі 9525 грн.

Посилаючись на викладене позивач просив позов задовольнити, стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором № 4359580 від 04.02.2024 загальною сумою 30 000 грн., яка складається з суми заборгованості за тілом кредиту 3000 грн., процентів, нарахованих первісним кредитором, 17 475 грн., нарахованих позивачем процентів за 127 календарних днів 9525 грн.

Також позивач просив стягнути з відповідача на його користь понесені судові витрати 2422,40 грн. витрат на оплату судового збору та 10 000 грн. витрат на оплату правової допомоги.

Ухвалою судді Корабельного районного суду м. Миколаєва від 18.11.2025 відкрито провадження у справі. Постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження та призначено перше судове засідання.

Ухвалою суду від 18.11.2025 задоволено клопотання позивача про витребування письмових доказів від АТ КБ «ПриватБанк».

У судове засідання 28.01.2026 сторони не з`явилися.

Представник позивача подав клопотання, в якому просить розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи.

Відповідач до суду не з`явився, про день розгляду справи повідомлений своєчасно і належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзив та заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження не подавав.

Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення, враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, але в судове засідання не з`явився, відзив на позов не подав та позивач проти такого вирішення справи не заперечував.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши досліджені по справі докази в їх сукупності, суд встановив наступні факти та відповідні правовідносини.

Судом було встановлено, 04.02.2024 ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 уклали договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 4359580, відповідно до умов якого відповідачу були надані кредитні кошти у розмірі 3000 грн. на умовах строковості, зворотності та платності. Строк кредиту 360 днів, з 04.02.2024 до 29.01.2025, періодичність платежів зі сплати процентів кожні 30 днів.

Укладення відповідачем кредитного договору та отримання кредитних коштів підтверджено:

- договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 4359580 від 04.02.2024 з додатком 1, Паспортом споживчого кредиту, які підписані відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором;

- повідомленням ТОВ «ПЕЙТЕК УКРАЇНА» № 05 від 03.10.2024 про перерахування 04.02.2024 коштів у розмірі 3000 грн. на платіжну картку НОМЕР_1 хх-хххх-9600;

- розрахунком заборгованості;

- випискою банку про зарахування 04.02.2024 коштів за карткою НОМЕР_2 . Картка емітована АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_1 . Виписка про рух коштів надана банком на виконання ухвали суду про витребування доказів від 18.11.2025.

З огляду на вказані докази відповідач зобов`язання з повернення коштів перед первісним кредитором не виконав.

Позивач набув право вимоги за вказаним кредитним договором на підставі договору факторингу, укладеного з первісним кредитором.

Так, 23.09.2024 ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Українські Фінансові Операції» уклали договір факторингу № 23/09/2024. За умовами договору ТОВ «Українські Фінансові Операції» набув право грошової вимоги до боржників, у тому числі й за кредитним договором № 4359580 від 04.02.2024.

Відповідно до витягу з Реєстру боржників до вказаного договору факторингу позивач набув право грошової вимоги до відповідача в сумі 21 975 грн. за договором № 4359580, з яких 3000 грн. заборгованості за тілом кредиту, 17 475 грн. за відсотками, 1500 грн. штрафу.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049, ч. 1 ст. 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути кредитодавцю кредит у строк та в порядку, що встановлені договором.

В разі несвоєчасного повернення коштів він не звільняється від обов`язку виконання зобов`язання та повинен сплатити суму боргу та процентів, передбачених договором.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначенимст.12 цього Закону є оригіналом такого документа.

Згідно з ч. 3 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

З огляду на матеріали справи договір № 4359580 від 04.02.2024, укладений сторонами шляхом ідентифікації позичальника та використання ним електронного цифрового підпису одноразовим ідентифікатором, що узгоджується з вимогами законодавства. Такий договір прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі.

Вказані договори укладені у спосіб, визначений чинним законодавством України з повним дотриманням вимог щодо їх укладення із зазначенням умов, які жодним чином не порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», порядок надання та повнота наданої інформації відповідають вимогам Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Згідно зі ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У ч. 1 ст. 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Одностороння відмова від зобов`язання, відповідно до ч. 2 ст. 615 ЦК України, не звільняє винну особу від відповідальності за порушення зобов`язання.

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною 1 статті 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

З огляду на матеріали справи, ТОВ «Лінеура Україна» повністю виконав взяті на себе зобов`язання, а позичальник порушив умови договору в частині вчасного повернення кредиту, а також процентів за користування ним. У зв`язку з чим, за відповідачем рахується заборгованість за договором № 4359580 на загальну суму 21 975 грн., з яких 3000 грн. заборгованості за тілом кредиту, 17 475 грн. за відсотками, нарахованими первісним позивачем, 1500 грн. штрафу.

Відповідач не надав заперечень відносно того, що він підписував договір та отримував від ТОВ «Лінеура Україна» кредитні кошти.

З огляду на договір факторингу між первісним кредитором ТОВ «Лінеура Україна» та позивачем, витяги з реєстрів боржників, акти приймання-передачі реєстрів боржників до цих договорів факторингу тощо, ТОВ «Українські Фінансові Операції» набув права стягувача у вказаному вище зобов`язанні.

Стосовно процентів у розмірі 9525 грн., нарахованих позивачем за договором № 4359580 від 04.02.2024, укладеним між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 , суд дійшов такого висновку.

У ст. 1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Відповідно до ст. 1084 ЦК України, якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Якщо відступлення права грошової вимоги факторові здійснюється з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, фактор зобов`язаний надати клієнтові звіт і передати суму, що перевищує суму боргу клієнта, який забезпечений відступленням права грошової вимоги, якщо інше не встановлено договором факторингу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.

Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Вказані висновки щодо застосування частини 1 статті 1050 та статті 625 ЦК України у їх взаємозв`язку викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц, від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц, від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16.

Таким чином, відповідач до закінчення строку кредитування зобов`язаний був сплачувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а після закінчення строку кредитування у зв`язку з порушенням ним взятих на себе зобов`язань, повинний нести відповідальність, передбачену частиною 2 статті 625 ЦК України.

Як встановлено судом, за даними поденного розрахунку заборгованості за договором № 4359580 від 04.02.2024 первісний кредитор ТОВ «Лінеура Україна» нарахував боржнику проценти за користування грошовими коштами в сумі 17 475 грн.

Станом на дату укладання договору факторингу від 23.09.2024 № 23/09/2024, строк дії договору № 4359580 від 04.02.2024 не закінчився, а тому, в межах строку дії договору, укладеного між первісним кредитором та відповідачем, позивач у період з 24.09.2024 здійснив нарахування процентів за стандартною процентною ставкою за 127 календарних днів у сумі 9525 грн. (3000 грн.*2,5% = 75 грн.*127 календарних днів = 9525 грн.).

У цьому випадку проценти нараховано у межах погодженого строку надання кредиту, зазначеному в п. 1.3. Договору, а тому заборгованість з нарахованих процентів за користування грошовими коштами. Тому, нараховані відсотки не носять штрафний характер, а є процентами за користування кредитом, що нараховані в межах строку кредиту процентами за правомірне користування чужими грошовими коштами, розмір яких визначається договором.

При цьому, позивач просить стягнути з відповідача розмір кредиту та нараховані проценти на розмір кредиту, без штрафних санкцій, нарахованих первісним кредитором у розмірі 1500 грн.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення заборгованості підлягають задоволенню, тому з відповідача на користь позивача належить стягнути 30 000 грн. заборгованості за договором № 4359580 від 04.02.2024, яка складається з суми заборгованості за тілом кредиту 3000 грн., процентів, нарахованих первісним кредитором, 17 475 грн., нарахованих позивачем процентів за 127 календарних днів 9525 грн.

За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності .

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18 (пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18).

Обставини наведені в позовній заяві та додані до неї докази не спростовані відповідачем. Не спростував відповідач і розмір заборгованості, заявлений позивачем.

Враховуючи, що при вирішенні цивільних справ судами враховується стандарт доказування «більшої вірогідності», тому оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв`язку, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає задоволенню у повному обсязі в межах заявлених до стягнення 30 000 грн.

Вирішуючи позовні вимоги про застосування положень частин 10, 11 ст. 265 ЦПК України та зобов`язання органу, що здійснюватиме примусове виконання рішення суду нараховувати інфляційні втрати і 3% річних відповідно до ст.625 ЦК України суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.10 ст.265 ЦПК України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування.

В свою чергу, згідно ч.11 ст.265 ЦПК України остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), який здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VII цього Кодексу.

Тобто, при ухваленні рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, суд може вирішити питання нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення.

Однак, це є правом суду, а не його обов`язком, та має вирішуватись з урахуванням обставин конкретної справи.

Суд зазначає, що відповідно до Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15 березня 2022 року, а також п.18 Перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст.625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Кредитні правовідносини між сторонами у даній справі виникли 09 лютого 2024 року, тобто у період дії в Україні воєнного стану, який діє і на даний час.

Отже, суд вважає, що вимоги позивача про здійснення нараховування органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення в порядку ч.ч.10, 11 ст.265 ЦПК України інфляційних втрат та 3% річних, починаючи з дати набрання рішенням суду законної сили та стягнення отриманих сум інфляційних втрат і 3% річних, а також роз`яснення даному органу чи особі, що здійснюватиме примусове виконання рішення суду, що у разі часткової сплати основного боргу, інфляційні трати і 3% річних нараховуються на залишок заборгованості, що залишився, при цьому день часткової оплати не включається до періоду часу, за який може здійснюватися таке нарахування, є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», з відповідача підлягають стягненню на користь позивача витрати по оплаті судового збору, які сплатив позивач при зверненням з позовом в сумі 2422,40 грн.

Щодо витрат на правову допомогу в розмірі 10 000 грн. слід зазначити наступне.

За змістом пункту 1 частини другої статті 137 ЦПК України здійснені стороною у справі судові витрати на правничу допомогу визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Частиною четвертою статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно правової позиції Великої Палати ВС, викладеної у постанові від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, однак, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині четвертій статті 137 ЦПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка зазначає про неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат. Для визначення суми відшкодування необхідно послуговуватися критеріями реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

У рішенні ЄСПЛ від 23.01.2014 року у справі "East/WestAllianceLimited проти України", заява №19336/04 зазначається, що Заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим, а з огляду на рішення ЄСПЛ від 28.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії», заява № 58442/00 підкреслюється, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Судом встановлено, що витрати на отримані послуги адвоката становили 10 000 грн., про що свідчать надані позивачем договір № 01/08/2024-А від 01.08.2024, заявка на виконання доручення до договору № 01/08/2024-А від 01.08.2024, датована 21.04.2025, детальний опис робіт (наданих послуг) № 4359580 від 03.11.2025 та акт прийому-передачі виконаних робіт згідно з договором № 01/08/2024-А від 01.08.2024, датований 03.11.2025.

За змістом акту прийому-передачі виконаних робіт до переліку виконаних робіт адвокатом увійшли тотожні консультаційні послуги адвоката, що встановлено зі змісту пункту 5, а також дії зі складання процесуальних документів та представництва інтересів позивача у суді (пункти 9-10). Всі наведені послуги адвоката визначають їх вартість окремо за кожну дію. Між тим, суд зазначає, що перелік послуг, визначений у пункті 5 є консультацією адвоката, а тому суд не вбачає розмежування юридичної консультації на окремі дії адвоката та відповідно визначення їх вартості щодо окремої дії адвоката під час консультування позивача. Крім того, суд зауважує, що складання процесуальних документів та участі адвоката у судовому засіданні під час розгляду справи не відбулось.

З огляду на наведене, суд вважає недоведеним розмір витрат на професійну правничу допомогу, в розмірі 3280 грн. за складання процесуальних документів та участі адвоката у судовому засіданні під час розгляду справи, що не відбулося. Так само суд не погоджується із визначеним позивачем розміром витрат на письмову юридичну консультацію адвоката, яка складала 1 годину на загальну вартість 840 грн. та вважає її не об`єктивною і недоведеною належними та допустимими доказами.

Виходячи з встановлених судом обставин, суд дійшов висновку, що розмір послуг адвоката, отриманих позивачем за критеріями реальності, розумності та співмірності у справі доведено у розмірі 5880 грн., що також відповідає ціні позову та складності справи.

З урахуванням наведених вище правових норм та встановлених фактичних обставин справи, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача понесені ним документально підтверджені витрати на сплату судового збору за подання позовної заяви у розмірі 2422,40 грн, а також понесені позивачем витрати за послуги з надання професійної правової допомоги в сумі 5 880,00 грн.

Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до Постанови КЦС ВС від 30.09.2022 за № 761/38266/14, якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть, у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулося у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явилися всі учасники такої справи.

Керуючись ст. ст. 509, 525, 526, 530, 536, 599, 1048-1050, 1054, 1077 ЦК України, ст. ст. 10,12, 19, 81, 89, 133, 134, 137, 141, 258-260, 263-265, 268, 274-279, 280-282 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов товариства з обмеженою відповідальністю «Українські Фінансові Операції» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Українські Фінансові Операції» (, адреса: 03045, м. Київ, вул. Набережно-Корчуватська, буд. 27, приміщення 2) заборгованість за кредитним договором в розмірі 30 000 (тридцять тисяч) гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Українські Фінансові Операції» (, адреса: 03045, м. Київ, вул. Набережно-Корчуватська, буд. 27, приміщення 2) витрати на оплату судового збору, сплачені позивачем при поданні позову до суду, у розмірі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) гривні 40 копійок та витрати на оплату правової допомоги у розмірі 5880 (п`ять тисяч вісімсот вісімдесят) гривень.

У задоволенні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» про здійснення нараховування органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення в порядку частин 10, 11 ст. 265 ЦПК України інфляційних втрат та 3% річних, починаючи з дати набрання рішенням суду законної сили та стягнення отриманих сум інфляційних втрат і 3% річних, а також роз`яснення даному органу чи особі, що здійснюватиме примусове виконання рішення суду, що у разі часткової сплати основного боргу, інфляційні трати і 3% річних нараховуються на залишок заборгованості, що залишився, при цьому день часткової оплати не включається до періоду часу, за який може здійснюватися таке нарахування відмовити.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте Корабельним районним судом м. Миколаєва за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення може бути оскаржене іншими учасниками справи в апеляційному порядку безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення суду складено 09 лютого 2026 року.

Суддя Я.В. Щеглова