Номер провадження: 22-ц/813/608/26
Головуючий у першій інстанції Куриленко О. М.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.03.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю представника позивача - адвоката Свиди К.В., представника відповідача - адвоката Меняйліка О.О.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 червня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» про визнання договору недійсним та витребування майна, -

В С Т А Н О В И В:

09 серпня 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (-далі ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія») про визнання договору недійсним та витребування майна.

У поданому позові позивач ОСОБА_1 просив визнати недійсним договір №5141/2017/336412 від 17.02.2017, оформлений в ТСЦ 5141, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про купівлю-продаж автомобілю TOYОTA FORTUNER 2008 року випуску, легковий універсал, номер кузова/шасі НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 та витребувати від ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 автомобіль TOYОTA FORTUNER 2008 року випуску, легковий універсал, номер кузова/шасі НОМЕР_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що його батько - ОСОБА_8 був власником автомобіля TOYOTA FORTUNER, 2008 року випуску, легковий універсал, номер кузова/шасі НОМЕР_1 , д.н. НОМЕР_2 . ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем, який вступив у спадщину, що відкрилась після смерті ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 03 лютого 2017 року по справі №523/12715/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_8 , ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет застави шляхом продажу, надання усіх прав продавця, звернуто стягнення на предмет застави, шляхом продажу за ціною 415 548,94 грн предмета застави - транспортного засобу автомобіля марки TOYOTA FORTUNER, 2008 року випуску, легковий універсал, номер кузова/шасі НОМЕР_1 , д.н. НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_8 , ІПН № НОМЕР_3 , будь-якій третій особі від імені ОСОБА_2 в рахунок погашення заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №0 від 03.06.2008 в сумі 27 322,73 доларів США, надано ОСОБА_2 всі права продавця, у тому числі, але не виключно: укладати договір купівлі-продажу, отримувати дублікат свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, подавати заяви про зняття з обліку.

Вказане рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 03 лютого 2017 року по справі №523/12715/16-ц скасовано постановою Одеського апеляційного суду від 02 квітня 2021 року та прийнято нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_9 , правонаступником якого є ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет застави шляхом продажу, надання усіх прав продавця відмовлено.

Позивачу стало відомо, що ОСОБА_2 , на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 03 лютого 2017 року по справі №523/12715/16-ц, здійснив продаж вказаного автомобілю ОСОБА_3 , про що 17 лютого 2017 року в ТСЦ 5141 укладено договір №5141/2017/336412. В подальшому ОСОБА_3 здійснив продаж автомобілю ОСОБА_6 , про що 15 вересня 2017 року в ТСЦ 5141 укладено договір №5141/2017/625481. Пізніше ОСОБА_6 здійснила продаж автомобілю ОСОБА_7 , про що 24 січня 2020 року в ТСЦ 5141 укладено договір №5141/2020/1896231. В подальшому ОСОБА_7 здійснила продаж автомобілю ОСОБА_4 , про що 30 серпня 2022 року в ТСЦ 5141 укладено договір №5141/2020/3364739.

Позивач вважає, що договір №5141/2017/336412 від 17 лютого 2017 року, оформлений в ТСЦ 5141, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про купівлю-продаж автомобілю TOYОTA FORTUNER 2008 року випуску, легковий універсал, номер кузова/шасі НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 має бути визнаний судом недійсним та слід витребувати від ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_4 ) автомобіль TOYОTA FORTUNER 2008 року випуску, легковий універсал, номер кузова/шасі НОМЕР_1 .

Відповідач ОСОБА_4 подав відзив на позовну заяву, в якому він просив у задоволенні позову відмовити.

Позивач ОСОБА_1 надав до суду відповідь на відзив відповідача.

В судовому засіданні в суді першої інстанції представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_10 позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити, представник відповідача ОСОБА_4 Меняйлік О.О. просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

24 червня 2024 року рішенням Київського районного суду м. Одеси у задовленні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» про визнання договору недійсним та витребування майна відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 червня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Від ОСОБА_4 до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому відповідач просить суд залишити рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 червня 2024 року без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судове засідання, призначене на 18 березня 2026 року об 14 год 30 хв з`явились представник позивача адвокат Свида К.В., представник відповідача ОСОБА_4 адвокат Міняйлик О.О., інші учасники справи до суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи (т. 3, а.с. 70-81).

В судове засідання, призначене на 31 березня 2026 року об 14 год 30 хв учасники справи не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Відповідачам ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третім особам ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 судові повістки про виклик в судове засідання неодноразово направлялись на всі відомі суду адреси місця їх проживання та місця реєстрації, однак поштові повідомлення повертались до суду з відмітками поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою».

Згідно ч. 1 ст. 130 ЦПК України у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду. У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення.

Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місце знаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Таким чином, оскільки судові повістки-повідомлення неодноразово направлялась на всі відомі суду адреси місця проживання, та враховуючи, що отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а саме суду, апеляційний суд в достатній мірі виконав обов`язок щодо повідомлення відповідачів про дату, час та місце розгляду справи.

Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Крім того, Верховний Суд в постанові від 01.10.2020 по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених про дату і час судового засідання учасників справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність не з`явившихся учасників справи, які своєчасно і належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи.

Згідно положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду вказаним вимогам відповідає, а подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, але його скасування саме по собі (тобто без встановлення інших обставин, що, зокрема, можуть підтверджувати недобросовісність дій, які були вчинені на підставі цього рішення) не є підставою для перегляду всіх юридичних фактів, що виникли, змінились чи припинились на підставі відповідного рішення. Також вказав, що визнання недійсним договору не призведе до відновлення прав позивача, оскільки останній власник автомобілю - ОСОБА_4 є його добросовісним набувачем.

Апеляційний суд, дослідивши матеріали справи, вважає висновки суду першої інстанції такими, що відповідають встановленим обставинам з огляду на наступне.

Так, згідно матеріалів справи, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі договору від 03.06.2008 №0, отримав в АКІБ «УкрСиббанк» споживчий кредит в сумі 37 300 доларів США під заставу транспортного засобу на строк до 03 червня 2015 року. В забезпечення виконання кредитних зобов`язань між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 03 червня 2008 року було укладено договір поруки №208722.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 15 липня 2014 року у справі №523/4557/14-ц стягнуто солідарно з ОСОБА_8 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості по кредиту та процентам в розмірі 23 676,17 доларів США.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 04 жовтня 2016 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15 липня 2014 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2017 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 04 жовтня 2016 року залишено без змін.

Другим Суворовським ВДВС, на підставі виконавчого листа №523/4557/14, виданого Суворовським районним судом м. Одеси 21 серпня 2014 року, було відкрито виконавче провадження №44726029, автомобіль 12 жовтня 2015 року був затриманий та, з відома ОСОБА_8 , про що свідчить його особистий підпис, переданий на тимчасове зберігання на штрафмайданчик, а 02 лютого 2016 року автомобіль описаний, арештований та переданий державним виконавцем на відповідальне зберігання ОСОБА_2 .

Як було встановлено судом, вказані Акти огляду та тимчасового затримання транспортного засобу (т. 1, а.с. 17) та опису й арешту майна (т. 1, а.с. 18) були складені в рамках виконавчого провадження та ОСОБА_8 не оскаржувались, дії державного виконавця незаконними не визнавались, позов про вилучення майна з акту опису не подавався.

20 квітня 2015 року ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «ФК Довіра та Гарантія» уклали оплатний договір факторингу №17, за яким ПАТ «УкрСиббанк» відступив свої вимоги до боржників ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» з правом послідуючого відступу або передачі всіх або будь-яких прав та/або зобов`язань за даним договором третім особам.

30 грудня 2015 року ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та ОСОБА_2 укладено оплатний договір №30.12/ФК-15 відступлення права вимоги, згідно якого ОСОБА_2 передано право вимоги за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №0 від 03.06.2008 в межах боргу за договором в розмірі - 27 322,73 доларів США.

На підставі даного договору №30.12/ФК-15 відступлення права вимоги від 30.12.2015 ОСОБА_2 став заставодержателем автомобіля, що відображалось в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна.

Таким чином, на час опису та арешту автомобіля 02 лютого 2016 року ОСОБА_2 належали всі права вимоги до ОСОБА_8 за кредитним договором і права заставодержателя автомобіля.

07 вересня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду за позовом до ОСОБА_8 про звернення стягнення на предмет застави шляхом продажу заставленого майна та надання усіх прав продавця.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 03 лютого 2017 року у справі №523/12715/16-ц позов ОСОБА_2 був задоволений, в рахунок погашення боргу ОСОБА_8 за кредитним договором звернено стягнення на предмет застави шляхом продажу автомобіля, належного ОСОБА_8 , будь-якій третій особі від імені ОСОБА_2 та надано останньому усі права продавця, у тому числі, але не виключно: укладати договір купівлі-продажу, отримувати дублікат свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, подавати заяви про зняття з обліку.

Як вбачається з відповіді РСЦ ГСЦ МВС в Одеській області від 11 квітня 2023 року, після набуття рішенням від 03 лютого 2017 року у справі №523/12715/16-ц законної сили, ОСОБА_2 17 лютого 2017 року перереєстрував автомобіль на своє ім`я та продав його ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу №5141/2017/336412.

В подальшому ОСОБА_3 здійснив продаж автомобілю ОСОБА_6 , про що 15 вересня 2017 року в ТСЦ 5141 укладено договір №5141/2017/625481.

Пізніше ОСОБА_6 здійснила продаж автомобілю ОСОБА_7 , про що 24 січня 2020 року в ТСЦ 5141 укладено договір №5141/2020/1896231.

В подальшому ОСОБА_7 здійснила продаж автомобілю ОСОБА_4 , про що 30 серпня 2022 року в ТСЦ 5141 укладено договір №5141/2020/3364739.

Постановою Одеського апеляційного суду від 02 квітня 2021 року скасовано рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 03 лютого 2017 року по справі №523/12715/16-ц та прийнято нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_9 , правонаступником якого є ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет застави шляхом продажу, надання усіх прав продавця відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі, позивач зазначає, що єдиним правовим документом, яким було встановлено ОСОБА_2 право щодо розпорядження автомобілем було рішення Суворовського районного суду від 03 лютого 2017 року, яке було скасовано постановою Одеського апеляційного суду, а тому ОСОБА_1 вважає, що ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу автомобіля без належних правових підстав. Також скаржник вважає помилковими висновки суду першої інстанції щодо того, що договір не може бути визнаний недійсний у зв`язку із добросовісністю набуття майна ОСОБА_4 адже, як зазначає скаржник, можливість такого визнання та подальшого витребування майна прямо передбачена законодавством.

Колегія суддів, відхиляючи вказані доводи апеляційної скарги, виходить з наступного.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Право власника розпоряджатися своїм майном закріплено в ст. ст. 317, 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач отримує право власності, якщо майно не може бути витребуване відповідно до ст. 388 ЦК України.

Згідно ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) «де факто» - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «де юре» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом.

Частина 1 статті 388 ЦК України стосується випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач).

У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках.

За змістом частини 5 статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.

Виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини 1 статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Таким чином, можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

Апеляційний суд вважає вірним висновок щодо того, що ОСОБА_8 уклав кредитний договір та за власною волею передав в забезпечення кредиту автомобіль, тобто був обізнаний про наслідки невиконання зобов`язань, і знав, що з 12 жовтня 2015 року він цим автомобілем не володіє, скільки не виконав своїх кредитних зобов`язань.

Крім того, апеляційний суд виключає неправомірність укладання договору купівлі продажу автомобіля від 17.02.2017, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 так як його було укладено після набрання законної сили рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 03 лютого 2017 року, яке надавало ОСОБА_2 право розпоряджатися вказаним автомобілем.

Крім того, вірним є урахування висновків Верховного Суду, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021, у справі №922/2416/17, в якій зазначається, що скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, але його скасування саме по собі (тобто без встановлення інших обставин, що, зокрема, можуть підтверджувати недобросовісність дій, які були вчинені на підставі цього рішення) не є підставою для перегляду всіх юридичних фактів, що виникли, змінились чи припинились на підставі відповідного рішення.

Правомірність володіння майном виникає на підставі певного юридичного факту, зокрема, укладення відповідного договору. Такий договір може укладатися як усно, так і письмово. Якщо власник майна передає іншій особі у володіння певне майно добровільно, проте без відповідного письмового оформлення договірних відносин (за винятком випадків, коли законом встановлена обов`язкова письмова форма такого правочину), то за загальним правилом вважається, що власник правомірно передав майно у володіння іншої особи.

Під неправомірним заволодінням потрібно розуміти заволодіння особою чужим майном усупереч волі його власника. Умовою, яка визначає відмінність між правомірним та неправомірним володінням особою майном, є наявність відповідної волі власника на передання володіння таким майном іншій особі.

У випадку, коли річ вибуває з володіння власника за його бажанням, власник сам несе ризик вибору контрагента, якому він вирішив довірити своє майно. Отже, у разі наявності волі власника щодо передання іншій особі транспортного засобу, доказом якої є наявність у володільця реєстраційного документа на цей транспортний засіб, відсутні підстави вважати, що така особа володіє транспортним засобом неправомірно.

Таким чином, з урахуванням викладеної позиції Верховного Суду, апеляційний суд вважає, що дії ОСОБА_2 направлені на реалізацію заставного майна автомобілю були законними на момент їх здійснення, а подальше скасування рішення суду, на підставі якого такі дії здійснювались, не може бути підставою для визнання правочину, здійсненого на підставі такого рішення, недійсним.

Верховним Судом у постанові від 15.01.2025 по справі №208/5532/18 наголошується, що якщо воля на передачу володіння мала місце і потім відповідна річ була відчужена (неважливо - особою, якій власник передав володіння, чи будь-якою іншою особою), то задоволення віндикаційного позову до добросовісного набувача цієї речі виключається.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, 11.09.2018 у справі №905/1926/16, 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц.

В постанові Верховного Суду від 15.05.2019 у справі №462/5804/16-ц вказано, що відповідно до статті 5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушеної майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи.

Встановивши, що ОСОБА_2 діяв законно, відчужуючи спірний автомобіль на користь третьої особи та те, що ОСОБА_4 є добросовісним набувачем майна, є вірним висновок щодо відсутності правових підстав для визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна.

Слід зауважити, що так як при розгляді справи №523/12715/16-ц апеляційним судом було також встановлено те, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 01.11.2018 по справі №520/109/17, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 26.11.2019, позов ОСОБА_1 правонаступника ОСОБА_8 до ОСОБА_2 і ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», третя особа без самостійних вимог ОСОБА_5 про визнання договору недійсним задоволено, визнано недійсним договір №30.12/ФК-15 відступлення права вимоги, укладений 30.12.2015 ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» і ОСОБА_2 .

Вказаними судовими рішеннями встановлено, що за договором кредиту №0 від 03.06.2008 мало місце заміна кредитора на підставі договору факторингу №17, укладеного 20.04.2015 ПАТ «УкрСиббанк» і ТОВ «ФК «Довіра та гарантія». Пункт 4.5 Договору факторингу передбачає право Фактора відступити або передати всі або будь-які права та/або зобов`язання за цим договором третім особам, які згідно законодавства мають на це право. За договором №30.12/ФК-15 відступлення права вимоги Фактор передав права вимоги за кредитним договором №0 від 03.06.2008 фізичній особі ОСОБА_2 , що не відповідає вимогам ч. 2 ст. 1083 ЦК України.

На підставі викладеного, позивач ОСОБА_1 не позбавлений можливості захистити своє право шляхом звернення з позовом до суду про відшкодування збитків до особи, якій було передано річ у володіння.

За таких обставин, доводи наведені у апеляційній скарзі суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, фактично зводяться до незгоди із мотивами судового рішення та трактування норм права на власний розсуд.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, перевіривши вимоги позовної заяви, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності та надавши їм належну оцінку у відповідності до вимог ст. ст. 12, 80-89 ЦПК України, дійшов обґрунтованого, законного та справедливого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 червня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 31 березня 2026 року.

Судді Одеського апеляційного суду М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда