Справа №:755/6501/15-ц
Провадження №: 6/755/154/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" березня 2026 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Гаврилової О.В.,

за участю секретаря - Гречаної Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за поданням приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Пилипчука Віталія Григоровича, заінтересовані особи: стягувач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укртехфінанс», боржник - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншою особою, та надання дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке не зареєстроване в установленому законом порядку, -

в с т а н о в и в :

До Дніпровського районного суду міста Києва надійшло подання приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Пилипчука Віталія Григоровича, заінтересовані особи: стягувач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укртехфінанс», боржник - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в якому приватний виконавець просить:

«1. Визначити, що частка майна ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) у садовому будинку за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 208, загальна площа (кв.м): 121.6, житлова площа (кв.м): 93.1, який зареєстрований за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) складає 1/2 (одну другу) частку.

2. Визначити, що частка майна ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) у земельній ділянці для індивідуального садівництва з кадастровим номером :03:004:0025 за адресою: АДРЕСА_2 , яка зареєстрований за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) складає 1/2 (одну другу) частку.

3. Надати дозвіл приватному виконавцю виконавчого округу міста Києва Пилипчуку Віталію Григоровичу на звернення стягнення у виконавчому провадженні НОМЕР_3 на нерухоме майно ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ), а саме: 1/2 частки садового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 208, загальна площа (кв.м): 121.6, житлова площа (кв.м): 93.1 та 1/2 частки земельної ділянки для індивідуального садівництва з кадастровим номером :03:004:0025 за адресою: АДРЕСА_2 , площа: 0.0959 га.»

Подання обґрунтовано тим, що на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Пилипчука В.Г. перебуває виконавче провадження НОМЕР_3, відкрите 02.02.2026 на підставі виконавчого листа №755/6501/15-ц, виданого 22.09.2017 Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 як солідарного боржника з ОСОБА_3 заборгованість по договору про надання споживчого кредиту в сумі 36943,97 доларів США та пені в сумі 9910 грн.71 коп. та судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 4019 грн.40 коп. Загальна сума заборгованості за даними виконавчими провадження, станом на дату звернення до суду, становить 36943,97 дол. США та 13 930,11 грн. В ході вчинення виконавчих дій з примусового виконання даного виконавчого документа встановлено наступне: Боржник не працює, пенсію не отримує, як фізична особа-підприємець не зареєстрований. Згідно повідомлення ДФС України у боржника відкриті рахунки в фінансових установах, постановою виконавця на кошти які обліковуються на відкритих рахунках накладено арешт та яка прийнята банками до виконання. В подальшому встановлено, що кошти на рахунках відсутні. Згідно відповіді МВС за боржником транспортних засобів не зареєстровано. Згідно інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно інформація відносно нерухомого майна на яке можливо звернути стягнення в реєстрі відсутня. В ході провадження виконавчих дій майна боржника на яке можливо звернути стягнення не виявлено. Заходи здійснені приватним виконавцем щодо розшуку майна боржника на яке можливо звернути стягнення виявились безрезультатними. Крім того, приватним виконавцем було встановлено наступне: 25.03.2006 було складено акт №453 про реєстрацію шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який зареєстрований в Державному реєстрі актів цивільного стану громадян 04.07.2014 за №0. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно та Державного земельного кадастру за ОСОБА_2 зареєстроване наступне нерухоме майно: 1. Садовий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 208, загальна площа (кв.м): 121.6, житлова площа (кв.м): 93.1 зареєстрований на підставі довідка про присвоєння поштової адреси об`єкту нерухомого майна, серія та номер: 1451, виданий 06.11.2018, видавник: Виконавчий комітет Глибоцької сільської ради Бориспільського району Київської області; декларації про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер: КС65, виданий 24.02.2016, видавник: Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області; 2. Земельна ділянка для індивідуального садівництва з кадастровим номером :03:004:0025 за адресою: АДРЕСА_2 , площа: 0.0959 га, зареєстрована на підставі Договір купівлі-продажу земельної ділянки від 20.02.2010 №451, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського нотаріального округу Київської області Меленною Т.К. Право власності на вищевказане майно виникло в період перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в законному шлюбі, а отже таке майно є їх спільною сумісною власністю, як подружжя. Крім того, в договорі купівлі-продажу земельної ділянки наява згода ОСОБА_1 на придбання даної ділянки. (п. 10 договору).

26 березня 2026 року до суду надійшли заперечення ОСОБА_2 на подання приватного виконавця, в яких зазначено, що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 25 лютого 2019 року у справі №755/18488/19, ОСОБА_2 виїхала за межі України та відклала питання поділу майна і 26 грудня 2025 року направила ОСОБА_1 досудову вимогу щодо поділу майна та укладення договору про поділ майна, за яким визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на будинок, відступити від рівності у спільній сумісній власності подружжя та визнати на нею право власності на земельну ділянку з виплатою ОСОБА_1 грошової компенсації вартості частки земельної ділянки. Вказана пропозиція обґрунтована тим, що вклад останнього в набуття цього майна є практично відсутній. ОСОБА_1 01 лютого 2026 року повідомив про свою незгоду із варіантом поділу спільного майна. Отже, між колишнім подружжям виник спір щодо поділу майна та ОСОБА_2 має намір звернутися до суду з відповідним позовом, тому наявна правова невизначеність з приводу поділу майна, а подання приватного виконавця стосується вирішення питання про права ОСОБА_2 , тому не може розглядатись у безспірному порядку. Також в запереченнях зазначається про недодержання приватним виконавцем вимог ч. 2 ст. 183 ЦПК України.

26 березня 2026 року до суду надійшли заперечення ОСОБА_1 на подання приватного виконавця, в яких наведені доводи, аналогічні викладеним у запереченнях ОСОБА_2 щодо наявності між колишнім подружжям спору щодо поділу майна та недодержання приватним виконавцем вимог ч. 2 ст. 183 ЦПК України, а також зазначено, що ОСОБА_1 є солідарним боржником з ОСОБА_3 і за матеріалами подання не вбачається наявність перешкод у приватного виконавця звернути стягнення на кошти та майно іншого боржника за виконавчим листом, при цьому боргове зобов`язання ОСОБА_3 забезпечене іпотекою. Крім того, приватним виконавцем не доведено неможливість виконання рішення суду в інший спосіб, який не вимагатиме від суду втручання в право власності інших осіб.

Згідно ч. 11 ст. 440 ЦПК України суд негайно розглядає подання державного, приватного виконавця про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного, приватного виконавця.

При цьому, відповідно до вимог ч.2 ст. 443 ЦПК України суд у десятиденний строк розглядає питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, у судовому засіданні з повідомленням сторін та заінтересованих осіб. Неявка сторін та інших осіб не є перешкодою для вирішення питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами.

Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Пилипчук В.Г. в судовому засіданні підтримав подання в повному обсязі, надавши пояснення аналогічні доводам, наведеним у поданні і додатково пояснив, що у нього на виконанні перебуває виконавчий лист щодо боржника ОСОБА_1 і не перебуває на виконанні виконавчий лист щодо іншого боржника, він не з`ясовував, чи є відкрите ВП щодо ОСОБА_3 .

Представник ОСОБА_1 - адвокат Мілетич О.О. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення подання приватного виконавця, надала пояснення аналогічні доводам, наведеним у запереченнях та додатково зауважила, що за виключною підсудністю дане питання має розглядатись судом за місцезнаходженням нерухомого майна.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились.

Вислухавши пояснення приватного виконавця та представника боржника, дослідивши матеріали подання, оцінивши наявні докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданнями цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ч.1 ст.5 ЦПК України)

Як убачається з матеріалів подання, в провадженні приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Пилипчука В.Г. перебуває виконавче провадження НОМЕР_3, відкрите 30.01.2026 на підставі виконавчого листа №755/6501/15-ц, виданого 22.09.2017 Дніпровським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_1 як солідарного боржника з ОСОБА_3 заборгованість по договору про надання споживчого кредиту в сумі 36943,97 доларів США та пені в сумі 9910 грн.71 коп. та судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 4019 грн.40 коп.

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

25 березня 2006 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який було розірвано рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 25 лютого 2019 року у справі №755/18488/18.

20 лютого 2010 року між ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, зареєстрований в реєстрі за №451, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського нотаріального округу Київської області Меленною Т.К., за яким передано у власність покупця земельну ділянку для ведення індивідуального садівництва з кадастровим номером :03:004:0025, площею 0.0959 га, яка розташована за адресою: Київська обл., Бориспільський р., с/рада.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта номер інформаційної довідки: 462718043 від 03.02.2026 за ОСОБА_2 21.11.2018 зареєстровано право власності на садовий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 208, загальна площа (кв.м): 121.6, житлова площа (кв.м): 93.1.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950року.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIIІ) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою ст. 18 Закону № 1404-VIIІ передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Положенням ч. 1 ст. 13 Закону № 1404-VIIІ визначено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно- правовими актами.

Частиною 1 ст. 48 Закону № 1404-VIIІ визначено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації (пред`явленні електронних грошей до погашення в обмін на кошти, що перераховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця).

Відповідно до ч. 6 ст.48 Закону № 1404-VIIІ стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

У відповідності до ч. 10 ст. 440 ЦПК України питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Порядок розгляду подання про визначення частки майна боржника у спільному майні визначений ст. 443 ЦПК України, відповідно до якої питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця.

Разом із тим, згідно положень ч. 1 ст. 50 Закону № 1404-VIIІ звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна, об`єкти незавершеного будівництва, майбутні об`єкти нерухомості здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна.

Підставою для звернення з даним поданням зазначено те, що в ході вчинення виконавчих дій з примусового виконання даного виконавчого документа встановлено наступне: боржник не працює, пенсію не отримує, як фізична особа-підприємець не зареєстрований; згідно повідомлення ДФС України у боржника відкриті рахунки в фінансових установах, постановою виконавця на кошти які обліковуються на відкритих рахунках накладено арешт та яка прийнята банками до виконання; в подальшому встановлено, що кошти на рахунках відсутні; згідно відповіді МВС за боржником транспортних засобів не зареєстровано; згідно інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно інформація відносно нерухомого майна на яке можливо звернути стягнення в реєстрі відсутня; в ході провадження виконавчих дій майна боржника на яке можливо звернути стягнення не виявлено; заходи здійснені приватним виконавцем щодо розшуку майна боржника на яке можливо звернути стягнення виявились безрезультатними. При цьому, приватним виконавцем встановлено, що під час перебування боржника у шлюбі на ім`я його дружини було придбано земельну ділянку та зареєстровано за нею право власності на садовий будинок, збудований на цій земельній ділянці. Тому єдиним можливим способом виконання рішення суду є визначення частки боржника у спільному майні з наданням дозволу на звернення стягнення на таке майно у виконавчому провадженні.

Проте матеріали подання не містять доказів того, що приватним виконавцем здійснювались будь-які дії чи заходи з метою отримання відомостей про наявність або відсутність у боржника достатніх коштів, на які може бути звернуто стягнення, отрмання ним доходу, наявності у його власності рухомого або нерухомого майна.

Жодного запиту чи постанови (крім постанови про відкриття виконавчого провадження від 30 січня 2026 року) до матеріалів позання долучено не було, як і доказів направлення боржнику постанови про відкриття виконавчого провадження.

При цьому приватний виконавець звернувся до суду з поданням про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншою особою, та надання дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке не зареєстроване в установленому законом порядку, на 4-й день після відкриття виконавчого провадження.

Тому у суду відсутні підстави вважати, що приватним виконавцем були додержані вимоги ч. 1 ст. 50 Закону № 1404-VIIІ.

Крім того, за доводами поданих ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заперечень, між ними існує спір з приводу нерухомого майна, визначення частки та надання дозволу на звернення стягнення на яке є вимогами подання, яке розглядається в даному провадженні.

Відповідно до ч. 4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 червня 2022 року у справі № 2-591/11 дійшла висновків, що розгляд подання державного чи приватного виконавця за правилами статті 443ЦПК України не забезпечує учасникам судового провадження дієву, реальну можливість надання суду своїх доказів та аргументів, як того вимагає п. 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод за наявності спору про право.

Тому Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що стаття 443ЦПК України підлягає застосуванню виключно за відсутності спору про право. Виконавець вправі звернутися до суду з поданням про визначення частки майна боржника в майні, яким він володіє спільно з іншими особами, незалежно від того, чи відсутній спір про право, чи він наявний. Водночас в останньому випадку виконавець звертається з таким поданням (позовною заявою) позовом в порядку позовного провадження.

Обов`язок ініціювання будь-якого наступного судового процесу з метою виконання попереднього судового рішення Законом України «Про виконавче провадження» покладено на компетентні органи, уповноважені Державою на забезпечення виконання судових рішень, а не на кредитора, який правомірно очікує від Держави належного виконання остаточного судового рішення про стягнення боргу.

Повноваження виконавця на звернення з позовною заявою про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, в тому числі з одним із подружжя, в порядку позовного провадження є повноваженням звертатися до суду в інтересах інших осіб (ч. 2 ст. 4, ч. 4 ст. 42 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що необхідно розмежовувати випадки, коли щодо вирішення питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, існує спір про право, і коли такого спору немає.

За наявності спору щодо визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, його вирішення судом не є вирішенням процесуального питання, а є вирішенням матеріального спору. Такий спір може виникати, зокрема, тоді, коли відповідно до ч. 1 ст.368 ЦК України майно належить двом або більше особам на праві спільної власності без визначення часток кожного з них у праві власності (право спільної сумісної власності).

У разі, якщо майно належить двом або більше особам на праві спільної власності із визначенням часток кожного з них у праві власності, то відповідно до частини першої статті 356 ЦК України майно належить таким особам на праві спільної часткової власності. Якщо розмір часток співвласників відомий, то спір про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, не виникає. Водночас може виникнути спір про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї (частина перша статті 366 ЦК України).

Якщо ж виник спір щодо визначення частки майна боржника у майні, яке належить боржнику та іншим особам на праві спільної сумісної власності, то судове рішення у разі задоволення позову має наслідком зміну матеріального правовідношення право спільної сумісної власності припиняється, натомість виникає право спільної часткової власності (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18).

При цьому відбувається припинення права власності одного виду і виникнення права власності іншого виду не тільки боржника, а й іншої особи (співвласника), яка могла взагалі не брати участі у справі, в якій ухвалене судове рішення проти боржника. Відсутність згоди такої особи на визначення частки майна боржника у спільному майні, у тому числі заперечення самого існування права спільного з боржником права власності, свідчить про наявність матеріального спору, який не вирішувався і не міг бути вирішений у справі, в якій ухвалене судове рішення проти боржника. Це новий матеріальний спір, який не може розглядатися як процесуальне питання, а тому не може вирішуватися за правилами розділу VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України. Такий спір має бути вирішений судом у порядку позовного провадження.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові роз`яснила свою позицію шляхом уточнення своїх висновків. Зазначене уточнення полягає в такому. В разі, якщо наявний спір щодо визначення частки боржника у спільному майні, звернення виконавця до суду завжди за своєю суттю має характер позовної заяви (незалежно від її назви), оскільки вона звернена до суду з метою вирішення матеріального спору. При цьому позовна заява має подаватися в порядку позовного провадження, а не в порядку розділу VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України.

В подальшому, в цьому контексті, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 вересня 2025 року у справі № 367/252/24, провадження № 14-21цс25, підтримала власні висновки, сформульовані у постанові від 06 жовтня 2020 року у справі № 2-24/494-2009, про те, що:

«Виконавець може звернутися до суду з вимогою про визначення частки майна боржника в майні, яким він володіє спільно з іншими особами, незалежно від наявності спору про право на таке майно, з урахуванням уточнень, здійснених Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08 червня 2022 року у справі № 2-591/11, які полягали в тому, що в разі наявності спору щодо визначення частки боржника у спільному майні, звернення виконавця до суду завжди по сутті має характер позовної заяви (незалежно від її назви), оскільки вона звернена до суду з метою вирішення матеріального спору, і така заява має подаватися в порядку позовного провадження, а не в порядку розділу VI ЦПК України.

Так само Велика Палата Верховного Суду погоджується з власними висновками про те, що розгляд подання державного чи приватного виконавця за правилами статті 443 ЦПК України не забезпечує учасникам судового провадження дієву, реальну можливість надання суду своїх доказів та аргументів, як того вимагає пункт 1 статті 6 Конвенції за наявності спору про право, у зв`язку із чим стаття 443 ЦПК України підлягає застосуванню винятково, якщо немає спору про право (пункти 55, 56 постанови від 08 червня 2022 року у справі № 2-591/11).

Водночас Велика Палата Верховного Суду наголошує, якщо під час розгляду клопотання виконавця про визначення частки майна боржника в майні, яким він володіє спільно з іншими особами, суд за конкретних обставин доходить висновку, що він не має можливості визначити частку боржника через наявність спору (щодо належності об`єкта, розміру часток тощо), то це є підставою для відмови у задоволенні такого клопотання, оскільки вирішення спору виходить за межі юрисдикційної діяльності суду під час розгляду процесуальних звернень, пов`язаних із виконанням судових рішень.

Наведене узгоджується з усталеним підходом до розуміння процедури виконавчого провадження як завершальної стадії судового провадження, що не дозволяє вирішувати нові спори на цій стадії.

Відмова у задоволенні клопотання виконавця про визначення частки боржника у майні, яким він спільно володіє з іншими особами, не позбавляє виконавця права повторно звернутися до суду з поданням про визначення частки боржника у спільному майні після усунення (припинення) обставин, які стали підставою для відмови, або з відповідною позовною заявою, яка може бути пред`явлена в інтересах стягувача (а не боржника) у виконавчому провадженні, про що детально буде зазначено в наступному розділі цієї постанови.

Велика Палата Верховного Суду додатково звертає увагу на те, що наявність спору про право під час вирішення подання виконавця має оцінюватися судами не формально, а з урахуванням усіх фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення цього процесуального питання.

Саме лише посилання іншого співвласника на невизнання ним належності боржнику прав на частку в праві спільної власності на майно не є безумовним підтвердженням наявності спору про право, адже такий спір має бути реальним, а не гіпотетичним.

Під час дослідження судом матеріалів про визначення частки боржника в спільному майні за поданням виконавця врахуванню підлягають обставини об`єктивної дійсності, які переконливо підтверджують наявність або відсутність спору про право власності на майно, яким володіє боржник спільно з іншими особами, а також поведінка боржника та співвласників такого майна за критерієм її добросовісності.

До прикладу, якщо суд під час розгляду подання виконавця встановить, що боржник володіє майном спільно з іншим із подружжя, продовжує перебувати в шлюбі або після його розірвання не має жодних неврегульованих спорів щодо спільного майна, і обставини придбання такого майна під час перебування у шлюбі є очевидними і неспростовними, то суд, пославшись на презумпцію спільності майна подружжя, вправі вирішити подання виконавця по суті і визначити частку боржника в спільному майні.

Натомість, якщо суд з`ясує на підставі наданих йому матеріалів, що між співвласниками майна (співвласниками майна та іншими заінтересованими особами) дійсно є спір щодо правового режиму такого майна чи щодо розміру часток співвласників, і такий спір пов`язується з обставинами, які виникли незалежно від існування в одного зі співвласників боргу перед кредитором (зокрема, але не виключно - з`явилися до виникнення боргу у такого співвласника), суд з посиланням на неможливість вирішення спору про право в межах розгляду процесуального питання, пов`язаного з виконанням судового рішення, відмовляє в задоволенні подання виконавця.

Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне зробити застереження, що хоча виконавець і має право на звернення до суду з вимогою про визначення частки боржника у майні, яким він спільно володіє з іншими особами, у формі подання або позовної заяви залежно від наявності спору про право на таке майно, відповідне повноваження виконавця спрямоване винятково на повне та своєчасне виконання рішення суду, яке набрало законної сили і не перешкоджає особам, права яких безпосередньо порушені, оспорені чи не визнані, самостійно звернутися до суду за захистом своїх прав.

Підсумовуючи, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що формою звернення виконавця до суду з вимогою про визначення частки боржника у майні, яким він спільно володіє з іншими особами, є подання (стаття 443 ЦПК України).

Водночас, оскільки передбачена наведеною статтею процедура не спроможна врегулювати наявний спір про право на майно та не забезпечує дотримання засад змагальності судового процесу, то в разі встановлення існування спору про право на відповідне майно, що унеможливлює визначення частки боржника у цьому майні в процедурі, визначеній статтею 443 ЦПК України, виконавець може звернутися до суду з вимогою про визначення частки боржника в ньому в порядку позовного провадження.» (див. п.64-76 постанови)

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 долучили до своїх заперечень досудову вимогу останньої від 26 грудня 2025 року, в якій вона пропонує вирішити питання щодо поділу майна: садового будинку за адресою: АДРЕСА_2 та земельної ділянки кадастровий номер 220882200:03:004:0025, наступним чином: визнати за нею право особистої приватної власності на садовий будинок; відступити від рівності у спільній сумісній власності подружжя та визнати на нею право власності на земельну ділянку з виплатою ОСОБА_1 грошової компенсації вартості частки земельної ділянки, обґрунтовуючи тим, що вклад другого з подружжя у набуття цього майна є практично відсутнім, оскільки більшість коштів, спрямованих на придбання земельної ділянки та будівництво садового будинку належали ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності, а також тим, що ОСОБА_1 не проявляв достатньої участі у забезпеченні інтересів сім`ї, не приділяв належної уваги вихованню та утриманню спільної дитини.

Також ОСОБА_1 та ОСОБА_2 долучили до заперечень відповідь ОСОБА_1 від 01 лютого 2026 року на вимогу ОСОБА_2 , в якій він не заперечує проти визнання за останньою права особистої приватної власності на приватний будинок, проте не погоджується з часткою у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку.

Отже судом установлено, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 25 лютого 2019 року, до відкриття виконавчого провадження ОСОБА_2 запропонувала ОСОБА_1 варіант поділу набутого у шлюбі майна, з яким ОСОБА_1 погодився лише частково. При цьому фактично ОСОБА_2 у досудовій вимозі пропонує визнати за нею право особистої приватної власності на садовий будинок та відійти від рівності часток у праві спільної сумісної власності подружжя при поділі земельної ділянки, посилаючись на придбання/набуття нерухомого майна (у тому числі й будівництво будинку) переважно за її особисті грошові кошти.

За наведених обставин, у суду немає беззаперечних підстав вважати, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 немає неврегульованого спору щодо вказаних вище садового будинку та земельної ділянки, що позбавляє суд законного права визначити частку боржника в порядку, визначеному статтею 443 ЦПК України, через наявність спору про право, який має вирішуватись в позовному провадженні.

При цьому приватний виконавець не позбавлений права звернутись до суду з відповідними вимогами в порядку позовного провадження в інтересах стягувача.

Отже, судом установлено, що приватний виконавець звернувся до суду в порядку розділу VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України з поданням про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншою особою та звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке не зареєстроване в установленому законом порядку, що є новим матеріальним спором, який не може розглядатися як процесуальне питання, а тому не може вирішуватися за правилами розділу VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України. Такий спір має бути вирішений судом у порядку позовного провадження.

З огляду на викладене, суд приходить висновку про відсутність підстав для задоволення подання приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Пилипчука Віталія Григоровича, заінтересовані особи: стягувач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укртехфінанс», боржник - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншою особою, та надання дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке не зареєстроване в установленому законом порядку, оскільки приватним виконавцем не доведено відсутності у боржника достатніх коштів чи рухомого та нерухомого майна, на яке може бути звернуто стягнення та встановлено наявність спору про право, який має вирішуватись в позовному провадженні.

Разом із тим, суд зауважує, що приватний виконавець при зверненні до суду з поданням виконав вимоги ч. 2 ст. 183 ЦПК України, надіславши іншим учасникам справи: стягувачу, боржнику та ОСОБА_2 копію подання з додатками, останнім - листом з описом вкладення, тому підстави для повернення подання без розгляду були відсутні.

Крім того, безпідставними є посилання представника Павлюченка М.В. про те, що справа за цим поданням мала розглядатись судом за правилами виключної підсудності, оскільки такі доводи суперечать положенням ст. 440, 443, ч. 1 ст. 446 ЦПК України.

Також суд вважає надуманими посилання ОСОБА_1 та його представника на те, що приватний виконавець в межах виконавчого провадження, боржником за яким є ОСОБА_1 вправі вчиняти виконавчі дії щодо солідарного боржника ОСОБА_3 , адже відсутні відомості про те, що виконавчий лист, боржником за яким є останній, також перебуває на примусовому виконанні приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Пилипчука В.Г., а твердження представника ОСОБА_1 - адвоката Мілетич О.О. про те, що боржниками за виконавчим листом, який перебуває на виконанні в межах виконавчого провадження НОМЕР_3 є дві особи - солідарні боржники, суперечить як змісту виконавчого листа, так і вимогам ч. 5 ст. 431 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись статтями 260, 354, 440, 443 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», суд, -

п о с т а н о в и в:

У задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Пилипчука Віталія Григоровича, заінтересовані особи: стягувач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укртехфінанс», боржник - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншою особою, та надання дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке не зареєстроване в установленому законом порядку - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена в день її проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому повної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Повна ухвала суду складена 30 березня 2026 року.

Суддя: