Провадження № 2/202/2012/2026
РІШЕННЯ

Іменем України

30 березня 2026 року Індустріальний районний суд міста Дніпра у складі:

головуючого - судді Мачуського О.М.

за участю: секретаря судового засідання Карасьової Г.І.,

представника відповідача адвоката Скользнєвої В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду м. Дніпра цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

18 грудня 2025 року до Індустріального районного суду міста Дніпра надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 536808345 від 15.02.2019 року в загальному розмірі 11815,00 гривень, а також понесених судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 17 квітня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № 536808345.

28.11.2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Таліон плюс» укладено Договір факторингу №28/1118-01, за умовами якого, ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» відступає права вимоги та на умовах, визначених цим Договором ТОВ «Таліон Плюс», а ТОВ «Таліон Плюс» приймає належні ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» права вимоги до боржників, вказаних у Реєстрі боржників, зокрема, й за кредитним договором № 536808345.

03 січня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Таліон плюс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено Договір факторингу №20190103, за умовами якого, ТОВ «Таліон плюс» відступає права вимоги на умовах, визначених цим Договором ТОВ «Таліон Плюс», а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «Таліон плюс» права вимоги до боржників, вказаних у Реєстрі боржників, серед яких і ОСОБА_1 за кредитним договором № 536808345 в сумі 11815,00 гривень з яких: 5000,00 гривень заборгованість по основному боргу (тіло кредиту); 6815,00 гривень заборгованість за відсотками.

Враховуючи наведене, оскільки ОСОБА_1 має непогашену заборгованість перед ТОВ «ФК «ЄАПБ» за Кредитним договором № 536808345 в розмірі 11815,00 гривень, останнє за захистом свої прав та інтересів вимушене звернутись до суду з даним позовом.

Ухвалою судді Індустріального районного суду міста Дніпра Мачуського О.М. від 15 січня 2026 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження.

Заперечення від учасників справи проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, до суду не подавались.

12 лютого 2026 року представник ОСОБА_1 адвокат Скользнєва В.В. за допомогою підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» подала до суду відзив на позовну заяву в якому зазначила, що позивачем не надано доказів, що підтверджують перерахування відповідачу коштів за Договором, а тому неможливо перевірити розмір нарахованої основної суми боргу й процентів. Отже, надані позивачем розрахунки кредитної заборгованості не підтверджені належними доказами - матеріалами первинної бухгалтерської документації.

Кредитний договір №536808345 від 17.04.2019 року не містить електронного підпису позичальника. ОСОБА_1 не підписувалися будь-які правила, умови та тарифи щодо користування кредитом, які зазначені безпосередньо в кредитному договір, а тому не доведено факту погодження нарахування відсотків в розмірі, що вказаний в кредитному договорі. Відсутність у кредитному договорі й в Графіку розрахунків до нього підпису позичальника, свідчить про недотримання первісним кредитором вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону "Про захист прав споживачів".

Представник відповідача зазначає, що в матеріалах справи відсутні належні докази факту набуття позивачем права вимоги до ОСОБА_1 .. Договори факторингу, на які посилається позивач укладені 28.11.2018 року, 03.01.2019 року, тоді як кредитний договір №536808345, був укладений 17.04.2019 року. Отже, на час укладення договорів факторингу, право майбутньої вимоги щодо відповідача не існувало й сторони не могли передбачити, що 17.04.2019 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 буде укладено договір №536808345.

Окрім того, матеріали справи не містять інформації про укладання реєстру боржників між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс», відповідно до якого і було передано право вимоги. Також відсутні докази оплати за вказаними договорами факторингу, що в сукупності ставить під сумнів факт належного переходу права вимоги. Позивач надав документи з назвою "Витяг з реєстру прав вимог №7 від 26.12.2019 року". Проте, ці документи фактично не є витягами з реєстру боржників. Вказаний витяг створений та засвідчений позивачем одноосібно й не містить підпису іншої сторони договору факторингу. Також, даний витяг сформований 26.11.2025 року, коли сам реєстр прав вимог датований 26.12.2019 року.

З урахуванням наведеного, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог та стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8000,00 грн.

17 лютого 2026 року представник позивача ТОВ «ФК «ЄАПБ» Костюшок П.М. за допомогою підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» подав до суду відповідь на відзив на позовну заяву в якому зазначив, що детально ознайомившись з відзивом відповідача, вважає його безпідставним, необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Так, позивачем доведено факт укладання відповідачем кредитного договору в електронній формі та підписання договору з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно чинного законодавства. Доказів протилежного відзив на позовну заяву не містить, а відповідач намагається уникнути виконання взятих на себе зобов`язань. Відповідачем підтверджено, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, які розміщені на сайті Кредитодавця, а також отримав від Кредитодавця до укладення цього Договору інформацію, зазначену в частині другій статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Відповідно до умов кредитного договору, кошти надано Клієнту в безготівковій формі на реквізити вказаної відповідачем платіжної банківської картки. Інформація про проведення успішних транзакцій зберігається безпосередньо у Кредитодавця. ТОВ «ФК «ЄАПБ» не володіє та не може володіти оригіналами первинних документів які підтверджують факт перерахування кредитних коштів на рахунок Позичальника, оскільки такі документи є банківською таємницею, формуються, складаються та зберігаються в установі банку, який видавав кредит відповідно до чинного законодавства України.

Позивач не має змоги надати суду виписку з особового рахунку, оскільки він не є банком й дія Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 04 липня 2018 року № 75, на нього не розповсюджується, виписки по особовим рахункам клієнтів не формуються.

Згідно з умовами кредитного договору, враховуючи їх невиконання відповідачем, первісним кредитором нараховані відсотки за користування кредитними коштами в сумі 7650,00 гривень, з розрахунку 85,00 грн. (1,70 % від суми позики за кожний день користування) х 90 днів (строк користування кредитом).

При цьому, відповідачем не надано суду належних і допустимих доказів на спростування позовних вимог ТОВ «ФК «ЄАПБ», зокрема, виписки з карткового рахунку, на який було перераховано кредитні кошти, для підтвердження або спростування факту перерахування/ отримання кредитних коштів, висновку експерта, який й би заперечив складений позивачем розрахунок заборгованості чи доказів які б підтверджували належне виконання відповідачем зобов`язань чи спростували б суму заборгованості за дійсним кредитним договором, ніким не скасовано.

Щодо переходу до позивача права вимоги за кредитним договором, представник позивача зазначає, що Договори факторингу укладені згідно з вимогами чинного законодавства України. Оригінали Договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018, разом з додатками до нього (реєстрами боржників, платіжними інструкціями) знаходяться безпосередньо у сторін договору ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс». Позивач не є стороною вищезазначеного Договору факторингу, тому додатками до нього не володіє і не може володіти. Копії договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 з додатками до нього, за умовами договору факторингу № 20190103 до Позивача не передавались. Крім того, Оригінали Реєстру Боржників (платіжні інструкції про оплату за договором факторингу) до Договору факторингу № 28/1118-01 є комерційною таємницею Первісних кредиторів, оригінали яких знаходяться у Первісних кредиторів.

17 лютого 2026 року представник позивача ТОВ «ФК «ЄАПБ» Костюшок П.М. за допомогою підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» подав до суду додаткові пояснення у справі в яких зазначив, що у відзиві на позовну заяву представник відповідача повідомляє, що розмір витрат відповідача на правову допомогу складає 8000,00 грн.. Однак, відповідачем суду не надано акту приймання передачі послуг та копію квитанції про оплату послуг. Крім того, позивач не погоджується з таким розміром правової допомоги. На його думку, вартість правової допомоги в сумі 8000,00 грн., з огляду на малозначність справи та складність написання відзиву, є неспіврмірною, тобто значно завищеною й такою, що не відповідає критеріям реальності наданих адвокатських послуг та розумності їх вартості.

Представник позивача ТОВ «ФК «ЄАПБ» у судове засідання не з`явився, натомість в прохальній частині позовної заяви, відповіді на відзив та в додаткових пояснення зазначив, що просить розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Скользнєва В.В. в судовому засіданні в режимі відеоконференції зазначила, що відповідач не визнає позовні вимоги, оскільки вони є необґрунтованими. Просила відмовити у задоволенні позову.

Суд, заслухавши думку представника відповідача, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає що позов не підлягає задоволенню з наступник підстав.

Судом встановлено, що 17 квітня 2019 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 було укладено договір № 536808345 у формі електронного документу, за умовами якого: товариство зобов`язалось надати ОСОБА_1 кредит без конкретної споживчої мети на суму 5000,00 грн., на умовах строковості, зворотності, платності, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування ним, нараховані згідно п. 1.4. (п. 1.1.), кредит надається строком на 30 днів (п. 1.3.), з кінцевою датою повернення кредиту 17.05.2019 року. Нарахування процентів за користування кредитом здійснюється за фактичний час користування кредитом з розрахунку 3,65 відсотків річних (п. 1.5.)

Відповідно до пункту 1.2 договору строк дії договору починається з моменту його укладення та становить 30 днів.

Згідно з Графіком розрахунків, що є Додатком № 1 до Договору № 536808345 від 17.04.2019 року, термін платежу 17.05.2019, сума кредиту 5000,00 гривень, нарахований процент 15,00 гривень, до сплати (разом) 5015,00 гривень.

28 листопада 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Таліон плюс» було укладено Договір факторингу №28/1118-01, відповідно до якого ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» передає ТОВ «Таліон плюс» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «Таліон плюс» приймає належні права вимоги до боржників.

В подальшому, 03 січня 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Таліон плюс» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» уклали Договір факторингу №20190103, за умовами якого ТОВ «Таліон плюс» передає ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні права вимоги до боржників, зазначених в реєстрі боржників.

Відповідно до витягу з Реєстру прав вимоги № 7 від 26.12.2019 року до Договору факторингу № 20190103 від 03.01.2019 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 536808345, заборгованість за яким складає 11815,00 гривень з яких: 5000,00 гривень заборгованість за основним боргом (тіло кредиту); 6815,00 гривень заборгованість за відсотками.

Згідно з долученим до позову розрахунком заборгованості за кредитним договором № 536808345 від 17.04.2019 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ» не здійснювало жодних нарахувань, а заборгованість ОСОБА_1 становить 11815,00 гривень.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Абзац 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Згідно зі статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.

Стаття 204 ЦК України визначає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Кредитний договір 536808345 від 17.04.2019 року чи окремі його пункти, у визначеному законом порядку, недійсним не визнавались, тому відсутні правові підстави вважати кредитний договір в цілому, чи його окремі умови, неправомірними.

Разом з цим, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу, кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин кредитним договором, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору і його умови.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц, від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15, від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17, від 14 липня 2022 року у справі № 204/4341/17.

Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Такі дані встановлюються, зокрема, письмовими доказами, якими є документи, що містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (частина перша статті 95 ЦПК України).

Обставини мають бути підтверджені належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. (ст.ст. 77-80 ЦПК України).

Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно із зазначеною нормою закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

У підтвердження своїх позовних вимог, позивач надав суду копію Договору № 536808345 від 17.04.2019 року разом з додатком № 1 (графік розрахунків) до нього, копію Договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, копію Договору факторингу № 20190103 від 03 січня 2019 року, витяг з Реєстру прав вимоги № 7 до договору факторингу № 20190103 від 03 січня 2019 року, та складений позивачем розрахунок заборгованості.

У постанові Верховного Суду від 9 лютого 2023 року у справі № 464/3214/16 зазначено, що по своїй суті розрахунок заборгованості не є доказом (зокрема письмовим) у розумінні статей 76, 95 ЦПК України, а є результатом вчинення арифметичних дій стороною, зокрема, позикодавцем, з метою визначення суми боргу з урахуванням умов договору, періоду користування кредитними коштами тощо, з яким суд може погодитись або ж навести свій розрахунок, виконуючи обов`язок щодо визначення належної до стягнення суми заборгованості.

Окрім розрахунку заборгованості, який не є доказом визначення належної суми заборгованості, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження перерахування ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» на користь відповідача ОСОБА_1 кредитних коштів у розмірі 5000,00 гривень, як це передбачено умовами Договору № 536808345, наявності за ОСОБА_1 заборгованості та дійсної її суми.

Водночас, відповідач не визнає факту отримання ним даних коштів.

В свою чергу, позивач не скористався своїм правом заявити суду клопотання про витребування від первісного кредитора та/або банківської установи, що обслуговує картковий рахунок відповідача, відповідних доказів, які б підтвердили його посилання щодо перерахування (надання) ОСОБА_1 кредитних коштів в сумі 5000,00 гривень за Договором 536808345 від 17.04.2019 року.

Суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази фактичного отримання кредитних грошових коштів відповідачем (перерахування їх на рахунок відповідача), а відтак позивачем не доведено, що у відповідача виникло зобов`язання з повернення коштів за кредитним договором № 536808345 та сплати процентів за користування кредитними коштами.

Щодо наявності у ТОВ «ФК «ЄАПБ» права вимоги за Договором № 536808345 від 17.04.2019 року, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема пунктом 1 частини першої цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до ч. 1 ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (ч. 1 ст. 519 ЦК України).

Таким чином, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав.

Відповідно до ст. 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 6 лютого 2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 3 квітня 2009 року №231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі, права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі, шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Відповідно до ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач посилався на те, що між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем було укладено кредитний договір. ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» передало своє право вимоги ТОВ «Таліон Плюс», а останнє передало вказане право ТОВ «ФК «ЄАПБ».

Однак, позивачем не надано суду затвердженого (укладеного) між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон Плюс» реєстру боржників до Договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року, який би підтверджував факт переходу від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон Плюс» права вимоги до відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором № 536808345 від 17.04.2019 року.

Представник позивача зазначає, що ТОВ «ФК «ЄАПБ» не є стороною Договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року, тому в нього відсутні оригінал даного договору й додатки до нього.

Однак, позивач не був позбавлений можливості заявити клопотанням про витребування у первісного кредитора ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» чи у ТОВ «Таліон Плюс» додатків до Договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року, зокрема, й реєстр боржників. Але таким правом, представник позивача не скористався.

Отже, позивачем не доведено того, що право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 536808345 перейшло до ТОВ «Таліон Плюс», і, як наслідок, не доведено, що ТОВ «Таліон Плюс» мав право передавати таке право вимоги ТОВ «ФК «ЄАПБ».

Таким чином, в ході розгляду справи позивачем не доведено факту набуття ним права вимоги до ОСОБА_1 за Договором № 536808345 від 17.04.2019 року та наявності у нього права на отримання від відповідача заявлених у даному позові грошових коштів.

При цьому, хибною є позиція представника позивача, що відсутність у позивача певного переліку документів, звільняє його від обов`язку вжиття всіх необхідних заходів для отримання та долучення до матеріалів справи належних і допустимих доказів, що підтверджуть наведені ним обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.

Так, частиною 1 ст. 81 ЦПК Украни, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим, в ході розгляду справи позивачем не надано відповідних доказів, які б підтвердили наведені ним у позові обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, зокрема: не надано жодного документу, який би підтвердив отримання ОСОБА_1 кредитних коштів за Договором № 536808345 від 17.04.2019 року; не надано достатніх доказів на підтвердження набуття ТОВ «ФК «ЄАПБ» у встановленому чинним законодавством порядку, права вимоги до ОСОБА_1 за Договором № 536808345 від 17.04.2019 року.

Таким чином, відсутні правові підстави для стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» заявлених останнім у позові грошових коштів в сумі 11815,00 гривень.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2011 року, остаточне 10.05.2011).

З урахуванням викладеного, судом не надається детальна відповідь на інші аргументи сторін, оскільки вони самі по собі, або в сукупності з іншими аргументами та доказами по справі, не пливають на вищезазначений висновок суду.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 133 ПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

За звернення до суду з позовною заявою, відповідно до вимог ЗУ «Про судовий збір», позивачем ТОВ «ФК «ЄАПБ» були понесені витрати з оплати судового збору в сумі 3028,00 гривень.

Статтею 137 ЦПК України визначено порядок відшкодування витрат на правничу допомогу.

Так, відповідно до вимог вказаної статті витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

З поданих стороною відповідача документів встановлено, що між ОСОБА_1 та адвокатом Скользнєвою Валерією Владиславівною укладено Договір про надання правничої допомоги від 25.01.2026 року.

Обсяг виконаних робіт визначений у Акті здачі-прийняття наданих послуг від 25.01.2026 року, згідно з яким, відповідачу надано правову допомогу на суму 8000,00 гривень. Дану суму відповідач ОСОБА_1 сплатив на користь адвоката Скользнєвої В.В., що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера № б/н від 25.01.2026 року.

У додаткових поясненнях у справі від 17.02.2026 року представник позивача зазначив, що на його думку, заявлений відповідачем розмір витрат на правову допомогу в сумі 8000,00 грн., з огляду на малозначність справи, складність написання відзиву, є неспіврмірним, значно завищеним й таким, що не відповідає критеріям реальності наданих адвокатських послуг та розумності їх вартості.

Так, вирішуючи питання розподілу витрат на правову допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час, тощо.

При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Враховуючи вимоги діючого законодавства, а також позицію позивача, представник якого фактично заявив клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, оцінюючи наявні у справі докази, суть спору, складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт, часу, витраченому адвокатом на виконання надання послуг та їх обсяг, суд дійшов висновку про необхідність зменшення розміру витрат відповідача на правничу допомогу до 3000 гривень.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, відповідно до вимог ст. 141 КПК України, оскільки позов не підлягає задоволенню, то понесені позивачем витрати з оплати судового збору та витрати відповідача на правничу допомогу, розмір яких судом зменшено до 3000,00 гривень, покладаються на позивача ТОВ «ФК «ЄАПБ».

Керуючись ст. ст. 16, 526-530, 610-612, 625, 1050, 1054 ЦК України, ст. ст. 13, 19, 81, 82, 141, 263, 264, 265, 280-282 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором № 536808345 від 15.02.2019 року відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», , місцезнаходження: 01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, буд. 30, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000,00 гривень.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М. Мачуський