Провадження № 2/209/330/26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2026 року м. Кам`янське

Дніпровський районний суд міста Кам`янського

в складі:головуючого- судді Корнєєвої І.В.

за участі секретаря Пиндик Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Кам`янське цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ДНІПРОАЗОТ» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі в сумі 10261,27 грн.

На обґрунтування позову зазначено, що у період з 06.05.2022 року по 26.05.2025 року вона знаходилась у трудових відносинах з АТ «ДНІПРОАЗОТ». Ця обставина підтверджується записами в трудовій книжці №12,15 серії НОМЕР_1 та Наказом №392 «про припинення трудового договору» від 26.05.2025. За період її роботи на підприємстві виникла заборгованість по заробітній платі у розмірі 10261,27 коп., що підтверджується Повідомленням про нараховану та належну до виплат при звільненні заробітну плату від 26.05.2025. Кожного місяця після свого звільнення, позивач приходила до відповідача з проханнями та усними вимогами, щодо виплати заборгованості по заробітній платі, але отримувала одні обіцянки що ось-ось виплатять зароблені нею гроші. До сьогоднішнього дня позивачу так і не виплачена заробітна плата, тому позивач вимушена звернутися до суду з позовною заявою.

Крім того, одночасно з позовною заявою позивачем подано заяву про поновлення строку. У поданій заяві позивач просить поновити їй строк на подання позовної заяви про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, посилаючись на те, що після звільнення вона неодноразово зверталась до відповідача з усною вимогою щодо сплати заборгованості по заробітній платі, на яку отримувала обіцянки про виплату заборгованості найближчим часом. Наприкінці листопада представники відповідача повідомили позивача, що для отримання заборгованості по заробітній платі їй необхідно звернутися до суду. Позивач не має юридичної освіти, не знає особливостей трудового законодавства, у зв`язку з чим не знала, що у Кодекс законів про працю України внесено зміни щодо зменшення строків звернення до суду з вимогами про стягнення невиплаченої заробітної плати.

02 лютого 2026 року було відкрито провадження у вказаній цивільній справі і призначено її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Позивач у судове засідання не з`явилась, 16 лютого 2026 року подала заяву, в якій просила суд розглянути справу без її участі та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач не забезпечив у судове засідання явку представника, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин (ч. 3 ст. 131 ЦПК України).

Відповідач не використав наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не з`явився у судове засідання без повідомлення причин, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у його відсутність до суду не надходило. Відповідачем не надано суду жодного доказу, який би мав істотне значення для вирішення справи по суті, чи спростування доводів позивача.

Відповідно до ч. 2 ст. 191 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню за наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач у період з 06.05.2022 року по 26.05.2025 року працювала у АТ "Дніпроазот", звільнена за власним бажанням, у зв`язку із виходом на пенсію, на підставі ст.38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.4-4 оберт) та копією наказу №392 від 26 травня 2025 року (а.с.7).

Станом на дату звільнення відповідач мав перед позивачем заборгованість по заробітній платі в розмірі 10261,27 грн., що підтверджується розрахунковим листком за травень 2025 року (а.с.6), яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною 1 ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених ч. 2 ст. 233 КЗпП України.

Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116 КЗпП України).

Наведені позивачем у позовній заяві доводи про поновлення процесуального строку для звернення до суду суд приймає до уваги та вважає, що такі є поважними, разом з цим слід зазначити, що 11 грудня 2025 року Велика палата Конституційного Суду України ухвалила Рішення №1-р/2025 у справі за конституційним поданням Верховного Суду щодо перевірки конституційності положень частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України.

Предметом розгляду була норма, яка передбачала можливість звернення працівника до суду з вимогою про вирішення трудового спору у тримісячний строк з моменту, коли він дізнався або мав дізнатися про порушення свого права. Велика палата проаналізувала наслідки застосування цього строку у справах щодо стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат.

За результатами розгляду Суд дійшов висновку, що встановлення тримісячного строку для звернення до суду у таких категоріях справ суперечить Конституції України. На думку Суду, зазначене обмеження звужує зміст і обсяг гарантованих статтею 43 Конституції України прав працівника на своєчасне одержання винагороди за працю, а також обмежує можливість реалізувати право на судовий захист, гарантоване статтею 55.

У зв`язку з цим Конституційний Суд України постановив, що положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у частині, яка стосується строку звернення працівника до суду з вимогами по виплату заробітної плати та інших належних йому суд, є неконституційним та втрачає чинність із дня ухвалення цього рішення.

Відповідно до ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, роботодавець не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили.

Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього кодексу.

Згідно ст. 110 КЗпП України при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Судом встановлено, що працівникові при звільненні не було виплачено належну заробітну плату, сума якої станом на час розгляду справи становить 10261,27 грн. Такими діями відповідача порушено вимоги ст. 116 КЗпП України.

Обов`язок із виплати заборгованості із заробітної плати покладається на роботодавця незалежно від прохання працівника про вказану виплату.

Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності

На час розгляду справи представником відповідача не надано до суду будь-яких доказів, щодо належного виконання зобов`язань з виплати заробітної плати позивачу, спростування суми заборгованості чи будь-яких інших заперечень щодо задоволення позову. Надані позивачем докази підтверджують наявність заборгованості з виплати заробітної плати при його звільненні.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Враховуючи зазначене, відсутність відомостей про виплату відповідачем нарахованої, але не виплаченої заробітної плати позивачу, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Розподіл судових витрат між сторонами.

Згідно ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Згідно ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення заробітної плати.

Суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір в розмірі 1331,20 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 12, 13, 19, 76, 77, 81, 141, 211, 247, 263-265, 274, 280-289, 353-355 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ДНІПРОАЗОТ» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати - задовольнити.

Стягнути з Акціонерного товариства «ДНІПРОАЗОТ» (, знаходиться за адресою: 51900, Дніпропетровська область, м. Кам`янське, вулиця С.Х. Горобця, буд.1) (інші відомості про боржника суду невідомі) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) (інші відомості про стягувача суду невідомі) заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній плати, у сумі 10261 (десять тисяч двісті шістдесят одна) грн. 27 коп.

Стягнути з Акціонерного товариства «ДНІПРОАЗОТ» (, знаходиться за адресою: 51900, Дніпропетровська область, м. Кам`янське, вулиця С.Х. Горобця, буд.1) (інші відомості про боржника суду невідомі) на користь держави в особі Державної судової адміністрації України (Отримувач коштів: ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106 Код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37993783 Банк отримувача: Казначейство України (EAП) Код банку отримувача (МФО) 899998 Рахунок отримувача (IBAN):UA0026001 Код класифікації доходів бюджету: 22030106) судовий збір у розмірі 1331 (одну тисячу триста тридцять одну) грн. 20 коп.

Допустити негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць.

Апеляційна скарга подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.В. Корнєєва