РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2026 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області у складі:

головуючої судді Балацької О.Р.,

з участю секретаря судового засідання Кулікович Д.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Рівне у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

І. Стислий виклад позицій сторін.

В Рівненський міський суд Рівненської області з позовною заявою до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу звернулася ОСОБА_1 , в якій просить суд: розірвати шлюб, зареєстрований 14 жовтня 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції, актовий запис № 1300; стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої доньки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову до досягнення нею повноліття.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що спільне життя з відповідачем не склалося, сторони втратили почуття взаємної любові та поваги, мають різні погляди на сімейне життя, у зв`язку з чим між ними постійно виникають конфлікти та сварки. Сім`я фактично припинила існування, сторони спільного господарства не ведуть, проживають окремо, шлюб носить формальний характер. Позивачка вважає, що примирення неможливе, а подальше збереження шлюбу суперечить її інтересам.

Крім того, позивачка зазначає, що від шлюбу сторони мають малолітню доньку, яка проживає разом із нею та перебуває на її повному утриманні. Відповідач належної участі у матеріальному забезпеченні дитини не бере, у зв`язку з чим позивачка просить стягнути з нього аліменти у визначеному законом розмірі.

ІІ. Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24 вересня 2025 року справу передано судді Балацькій О.Р.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 25 вересня 2025 року зазначена позовна заява прийнята до розгляду та відкрите провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. (а.с. 21-22)

Від відповідача ОСОБА_2 надійшла заява, в якій він просить суд надати строк на примирення терміном 06 (шість) місяців, посилаючись на те, що сторони мають спільну неповнолітню доньку. Розгляд заяви проводити без участі відповідача. (а.с. 37)

Від позивачки ОСОБА_1 надійшла заява, в якій вона заперечує проти примирення, просить суд відмовити у задоволенні заяви відповідача. Розгляд проводити за її відсутності. (а.с. 36)

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 07 січня 2026 року сторонам надано строк для примирення терміном 02 (два) місяці, провадження у справі зупинено до 06 березня 2026 року включно. (а.с. 39-40)

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 16 березня 2026 року провадження у справі поновлено. (а.с. 42)

Позивач ОСОБА_1 подала до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. (а.с. 44)

Відповідач ОСОБА_2 подав до суду заяву, у якій не заперечує проти позовних вимог в повному обсязі, просить розгляд справи проводити без його участі. (а.с. 45)

За таких обставин у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд здійснює розгляд справи без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

З`ясувавши фактичні обставини справи, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, дослідивши та оцінивши докази з точки зору належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи норми матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на таке.

ІІІ. Фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин та докази.

Суд встановив, що 14 жовтня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції, про що складено актовий запис № 1300, свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 . (а.с. 9)

Від даного шлюбу сторони мають спільну неповнолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 . (а.с. 10)

Як вбачається з матеріалів справи та пояснень позивачки, викладених у позовній заяві, сімейні відносини між сторонами фактично припинені. Спільне життя подружжя не склалося через відсутність взаєморозуміння, різні погляди на сімейні цінності та обов`язки, що призводило до систематичних конфліктів і сварок.

Судом встановлено, що сторони тривалий час спільно не проживають, спільного господарства не ведуть, не підтримують подружніх відносин, не мають спільного бюджету, що свідчить про фактичний розпад сім`ї.

Позивачка проживає разом із неповнолітньою донькою за адресою АДРЕСА_1 , забезпечує її належні умови проживання, харчування, лікування, навчання та розвиток. Вказані обставини відповідачем не спростовані.

З матеріалів справи також вбачається, що дитина навчається у закладі загальної середньої освіти, потребує належного матеріального забезпечення, включаючи витрати на навчання, придбання шкільного приладдя, одягу, а також додаткові витрати, пов`язані з розвитком дитини, зокрема оплату занять із репетитором.

Судом встановлено, що відповідач є працездатною особою, офіційно працевлаштований та отримує регулярний дохід, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру декларацій. (а.с. 11-14)

Суд також враховує, що неповнолітня дитина проживає разом із матір`ю, перебуває на її утриманні, а тому саме на позивачку покладено основний тягар витрат, пов`язаних із забезпеченням належних умов життя та розвитку дитини.

Крім того, після надання сторонам строку для примирення терміном два місяці, подружні відносини між ними не відновилися, сторони не вжили заходів до збереження сім`ї, що свідчить про остаточний та стійкий розлад сімейних відносин.

Відповідач, подавши заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав, проти розірвання шлюбу та стягнення аліментів не заперечував, що також підтверджує відсутність між сторонами спору щодо фактичних обставин справи.

Отже, встановлені судом обставини у їх сукупності свідчать про те, що шлюб між сторонами фактично припинив своє існування, сім`я розпалася, а також про наявність підстав для покладення на відповідача обов`язку щодо утримання неповнолітньої дитини.

ІV. Застосовані норми права та мотиви з яких виходить суд при прийнятті рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Згідно з ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Положення ч. 3 ст. 56 СК України передбачають право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини.

Згідно з ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 «Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов?язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання.

Стаття 112 СК України передбачає, що з метою встановлення підстав для розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

При вирішенні спору по суті суд враховує, що збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу.

Суд встановив, що сімейне життя між позивачем та відповідачем не склалося. Крім того, після надання сторонам строку для примирення терміном два місяці, подружні відносини між ними не відновилися, сторони не вжили заходів до збереження сім`ї, що свідчить про остаточний та стійкий розлад сімейних відносин.

Суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, у зв`язку із чим, дійшов висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу. Розірвання шлюбу не позбавляє сторін права повторно зареєструвати шлюб після усунення обставин, що були підставою для його розірвання.

З огляду на зазначене суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині розірвання шлюбу є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Що стосується позовної вимоги про стягнення аліментів, суд зазначає наступне.

Рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Похідний характер означає відсутність пріоритету інтересів батьків над інтересами дитини та переважність права захисту прав дитини, а тому у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин кожної конкретної справи, а вже тільки потім - права батьків.

Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За своєю суттю аліменти - це кошти, покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, з ким проживає дитина і який бере активну участь у її вихованні. Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 711/8561/16-ц, від 29 червня 2022 року у справі № 596/826/21-ц, від 14 серпня 2024 року у справі № 760/4661/20).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків («Хант проти України» (HUNT v. UKRAINE), № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року)).

Згідно з частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківська, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів, суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття.

Обов`язковою умовою для стягнення аліментів на користь одного з батьків або інших законних представників дитини є проживання з нею чи з ним самої дитини, на утримання якої власне і стягуються аліменти (постанова Верховного Суду від 22 листопада 2022 року у справі № 188/1029/19).

Суд встановив, що неповнолітня дитина проживає разом із матір`ю, перебуває на її повному утриманні, а відповідач, будучи працездатною особою, має реальну можливість надавати матеріальну допомогу на утримання дитини.

При цьому суд враховує, що відповідач не надав доказів неможливості сплачувати аліменти у заявленому позивачкою розмірі, не повідомив про наявність інших осіб, яких він зобов`язаний утримувати, а також не довів існування обставин, що мають істотне значення для зменшення розміру аліментів.

Суд також вважає за необхідне додатково зазначити, що визначення розміру аліментів саме у частці від доходу відповідача узгоджується із принципом справедливого розподілу обов`язку батьків щодо утримання дитини та забезпечує гнучкість такого розміру залежно від зміни матеріального становища платника аліментів.

Такий спосіб стягнення аліментів дозволяє забезпечити баланс між інтересами дитини та можливостями відповідача, оскільки у разі збільшення доходу відповідача відповідно зростатиме і розмір аліментів, що сприятиме кращому забезпеченню потреб дитини.

Водночас встановлення мінімального гарантованого розміру аліментів на рівні не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку спрямоване на захист прав дитини у випадку відсутності або зменшення доходу відповідача.

Суд враховує, що відповідач визнав позовні вимоги у повному обсязі, що відповідно до положень цивільного процесуального законодавства України є підставою для їх задоволення, якщо таке визнання не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. У даному випадку судом не встановлено обставин, які б свідчили про протиправність такого визнання або порушення прав дитини.

Окрім того, суд виходить із того, що обов`язок щодо утримання дитини є безумовним та не залежить від факту перебування батьків у шлюбі чи його розірвання, а тому розірвання шлюбу між сторонами не впливає на обсяг прав та обов`язків відповідача як батька дитини.

Суд також бере до уваги практику застосування норм сімейного законодавства, відповідно до якої пріоритет при вирішенні спорів, пов`язаних із утриманням дітей, надається якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, що відповідає як положенням національного законодавства, так і міжнародним стандартам у сфері захисту прав дитини.

Враховуючи встановлені обставини справи, норми матеріального права, які підлягають застосуванню, а також принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність задоволення позову в повному обсязі як у частині розірвання шлюбу, так і у частині стягнення аліментів.

Відповідно до положення частини першої статті 191 СК України, стягнення аліментів необхідно присудити від дня пред`явлення позову, тобто з 24 вересня 2025 року.

Згідно зі статтею 133 ЦПК судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За змістом статті 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

За правилами ст. 142 ЦПК України, з огляду на визнання відповідачем позову підлягає поверненню ОСОБА_1 з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що становить 484,48 грн. Інші 50 відсотків судового збору в сумі 484,48 грн підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 з відповідача.

Відповідно до ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу.

Суд роз`яснює сторонам, що згідно з ч. 3 ст. 115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

На підставі ст. ст. 24, 56, 105, 110, 112-115 Сімейного кодексу України, керуючись ст. ст. 3, 12, 13, 81, 141, 142, 223, 259, 263- 265, 354-355 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів задовольнити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який зареєстрований 14 жовтня 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції, актовий запис № 1300.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 24 вересня 2025 року та до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 484 (чотириста вісімдесят чотири) гривні 48 копійок.

Повернути ОСОБА_1 з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову за платіжною інструкцією № 4156-0988-2072-8064 від 23 вересня 2025 року (АТ «ТАСКОМБАНК») у розмірі 484 (чотириста вісімдесят чотири) гривні 48 копійок.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана безпосередньо в Рівненський апеляційний суд протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Повне судове рішення складено та підписано 30 березня 2026 року.

Суддя Ольга БАЛАЦЬКА