КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2026 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 757/23498/21-ц

номер провадження: 22-ц/824/3606/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Габунії М.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Печерської районної в місті Києві державної адміністрації на рішення Печерського районного суду міста Києва від 21 липня 2025 року у складі судді Хайнацького Є.С., у справі за позовом Печерської районної в місті Києві державної адміністрації до ОСОБА_1 , треті особи: комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва», Департамент комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Київська міська рада, Департамент охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про витребування майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 року Печерська районна в місті Києві державна адміністрація (далі - Печерська РДА) звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва» (далі - КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва»), Департамент комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - Департамент комунальної власності КМР), Департамент охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - Департамент охорони культурної спадщини КМР), про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позовна заява мотивована тим, що житловий будинок АДРЕСА_1 відповідно до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 грудня 2010 року № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві», як майно комунальної власності територіальної громади міста Києва (пункт 620, таблиці 5, додатку 6), переданий до сфери управління Печерської районної в місті Києві державної адміністрації.

Позивач вказував, що квартира № 54 (мезонін) розташована над квартирою АДРЕСА_3 .

Зазначав, що КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва» повідомило, що житловий будинок АДРЕСА_1 , п`ятиповерховий, 1936 року забудови, згідно з планом за поверхами від 05 листопада 1950 року у під`їзді АДРЕСА_4 , на технічному поверсі (мезонін) розміщена квартира №54 , неприватизована, загальна площа квартири становить 42,6 кв.м.

Вказував, що листом від 08 лютого 2021 року № 15/3-164-15 Київська міська прокуратура повідомила, що під час вивчення технічних документів, наданих КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» було встановлено, що квартира АДРЕСА_5 , яка відповідно до відомостей із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, належить на праві власності ОСОБА_1 , фактично є квартирою АДРЕСА_6 .

Позивач зазначав, що вказана квартира не була приватизована у встановлений законодавством спосіб, отже право приватної власності на неї взагалі не виникало. Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 20 лютого 2020 року внесено запис про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_7 за ОСОБА_1 . Підстава для державної реєстрації: технічний паспорт, серія та номер: б/н, виданий 12 лютого 2020 року, видавник: ТОВ «Будлідер Парк»; висновок про технічну можливість поділу, серія та номер: ТО-126, виданий 12 лютого 2020 року, видавник: ТОВ «Будлідер Парк».

Вказував, що підставою внесення запису стало рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 51285890 від 24 лютого2020 року, приватний нотаріус Литвин А.С., Київський міський нотаріальний округ, м. Київ. Проте, технічний паспорт - не є правовстановлюючим документом. У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості про документ, на підставі якого виникло право власності на неприватизовану квартиру АДРЕСА_6 , в якій із 1989 року відсутній наймач.

Службовою запискою від 01 березня 2021 року № 01-11/190 сектор приватизації державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарства та будівництва Печерської районної в місті Києві державної адміністрації повідомив, що згідно з архівними даними відділом приватизації державного житлового фонду Печерської райдержадміністрації, відділ приватизації державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарства та будівництва Печерської РДА, орган приватизації державного житлового фонду Печерської райдержадміністрації, приватизацію квартири АДРЕСА_6 не оформлювали, також не проводилася приватизація квартири № 53-2 .

Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Печерської РДА службовим листом від 26 лютого 2021 року № 105/26-17-194 повідомив, що згідно із відомостями архівної та діючої картотеки з питань реєстрації за адресою: АДРЕСА_9 , дані щодо зареєстрованих осіб відсутні. Також було зазначено, що квартира під АДРЕСА_5 у Реєстрі територіальної громади міста Києва - відсутня.

Тобто позивача вважав, що за відсутності наймача квартири АДРЕСА_10 , відсутні правові підстави для її приватизації.

В результаті проведеної перевірки працівниками структурного підрозділу КП «Керуюча» - житлово-експлуатаційної дільниці «Липкижитлосервіс», 25 лютого 2021 року складено акт обстеження квартири АДРЕСА_6 , під час візуально огляду якої було виявлено, що вхідні двері до квартири № 54 не мають нумерації. Обстежити цю квартиру не видалося за можливе, так як двері ніхто не відчинив.

Відтак позивач вважав, що квартира № 54 , загальною площею 42,6 кв.м, яка в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстрована, як квартира АДРЕСА_7 , є державним житловим фондом, вибула із володіння Київської міської ради та Печорської РДА, як органу, якому вищезазначене майно передане до сфери управління, незаконно та без відповідної на те волі. При цьому, згідно плану на квартиру № 53-2 , наданому Печерській РДА прокуратурою, загальна площа квартири складає 78,0 кв.м (площа неприватизованої квартири АДРЕСА_2 .

Враховуючи, що горищне приміщення житлового будинку є спільною власністю власників квартир та нежитлових приміщень, Печерська РДА направила лист від 05 березня 2021 року № 105/01- 407/В-130 до ОСББ «Каштан-2» щодо розгляду на загальних зборах проблеми щодо правомірності оформлення права власності на площу горища за адресою: АДРЕСА_1 і вжиття необхідних заходів по захисту інтересів співвласників.

З урахуванням наведеного, Печерська РДА просила витребувати квартиру № 53-2 (яка фактично є квартирою АДРЕСА_10 з власності ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 21 липня 2025 року позов Печерської РДА залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Печерська РДА подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким її позов задовольнити,посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно визнав правомірним вибуття з державного та комунального житлового фонду квартири АДРЕСА_10 , та дійшов помилкового висновку про законність набуття на неї права приватної власності.

Вказує, що житловий будинок АДРЕСА_1 є майном комунальної власності територіальної громади міста Києва та відповідно до розпорядження КМДА від 10 грудня 2010 року № 1112 переданий до сфери управління Печерської РДА. Квартира № 54 перебувала у складі державного житлового фонду, була неприватизованою та знаходилась у сфері управління органів виконавчої влади.

Зазначає, що у матеріалах справи відсутні будь-які рішення уповноважених органів про передачу квартири №54 у приватну власність або документи, які б підтверджували її приватизацію відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відсутні також рішення Київської міської ради чи її виконавчих органів, які б свідчили про волевиявлення власника на відчуження цього об`єкта нерухомості.

Позивач вказує, що квартира №54 відповідно до даних КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва» розташована на технічному поверсі (мезоніні) п`ятиповерхового будинку 1936 року забудови та згідно з планом за поверхами від 05 листопада 1950 року є неприватизованою, а її загальна площа становить 42,6 кв.м.

Також зазначає, що відповідно до листа Київської міської прокуратури від 08 лютого 2021 року № 15/3-164-15 квартира № 53-2 , яка за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно зареєстрована за ОСОБА_1 , фактично є квартирою АДРЕСА_6 .

Наголошує, що квартира № 54 не приватизовувалась у встановленому законом порядку, а отже право приватної власності на неї не виникало. Це підтверджується, зокрема службовою запискою від 01 березня 2021 року № 01-11/190 сектору приватизації державного житлового фонду, відповідно до якої приватизація квартири № 54 , так само як і квартири № 53-2 , не здійснювалась.

Крім того, посилається на лист відділу з питань реєстрації місця проживання Печерської РДА від 26 лютого 2021 року № 105/26-17-194, яким повідомлено, що за адресою: АДРЕСА_9 відомості про зареєстрованих осіб відсутні, а квартира № 53-2 у Реєстрі територіальної громади міста Києва не значиться, що свідчить про відсутність правових підстав для приватизації цього об`єкта.

Вказує, що державна реєстрація права власності була здійснена 20 лютого 2020 року щодо квартири № 53-2 на підставі технічного паспорта та висновку про технічну можливість поділу, виданих ТОВ «Будлідер Парк», а рішення про державну реєстрацію прав прийняте приватним нотаріусом Литвин А.С. 24 лютого 2020 року (індексний номер 51285890). При цьому технічний паспорт та зазначений висновок не є правовстановлюючими документами і не підтверджують виникнення права власності.

Також зазначає, що квартира № 54 має площу 42,6 кв.м, тоді як у Державному реєстрі вона відображена як квартира № 53-2 , загальною площею 78 кв.м, що свідчить про незаконне включення до об`єкта частини горищного приміщення, яке є спільною власністю співвласників будинку. З цього приводу Печерська РДА зверталась до ОСББ «Каштан-2» листом від 05 березня 2021 року № 105/01-407/В-130, однак відповіді не отримала.

Вказує, що будинок АДРЕСА_1 є об`єктом культурної спадщини, а будь-які дії щодо зміни правового статусу приміщень у ньому повинні здійснюватися за погодженням із Департаментом охорони культурної спадщини КМДА, яке у даному випадку відсутнє.

Наголошує, що наявність запису про право власності відповідача у Державному реєстрі речових прав не є перешкодою для витребування майна, оскільки підставою позову є незаконне вибуття квартири з володіння Київської міської ради та Печерської РДА без їх волі. На підтвердження цього Печерська РДА посилається на правові висновки Великої Палати Верховного Суду у справах № 910/3009/18, № 911/3594/17 та № 916/1608/18.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Стеценко О.В. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Вказує, що у справах про витребування майна позивач зобов`язаний довести наявність у нього права власності на спірний об`єкт. Належними доказами такого права є правовстановлюючі документи або документи, що підтверджують державну реєстрацію права власності. Печерська РДА таких доказів не надала, а посилання лише на відсутність приватизації не доводить, що майно не могло бути набуте в інший законний спосіб. Зазначає, що судом першої інстанції встановлено законність набуття відповідачем права власності. Зокрема за договором купівлі-продажу від 24 січня 2020, посвідченим приватним нотаріусом Куксовою М.С. та зареєстрованим за № 367, ОСОБА_1 придбав квартиру АДРЕСА_11 , загальною площею 161,50 кв.м. На підставі висновку про технічну можливість поділу №ТО-126 від 12 лютого 2020 року, виготовленого ТОВ «Будлідер Парк», було здійснено поділ цього об`єкта. 20 лютого 2020 року за відповідачем зареєстровано право власності на новий об`єкт - квартиру № 53-2 , загальною площею 78 кв.м, житловою площею 66,4 кв.м, що підтверджується витягом із Державного реєстру речових прав від 24 лютого 2020 року. Таким чином, відповідач набув право власності на законних підставах, а саме, спочатку за договором купівлі-продажу, а надалі - шляхом створення нового об`єкта нерухомого майна внаслідок поділу. Крім того наголошує, що позов заявлений про витребування індивідуально визначеного майна, яке, на думку відповідача, наразі не існує, оскільки первісний об`єкт зазнав видозміни. З цього приводу посилається на правові висновки Верховного Суду, зокрема у постанові від 11 грудня 2024 року у справі № 523/6336/16-ц, щодо неможливості витребування об`єкта, який за своїми індивідуальними ознаками не відповідає тому, що вибув з володіння власника. Вказує, що доводи апеляційної скарги щодо запису про знищення квартири №53 не мають вирішального значення для даного спору, оскільки стосуються іншого об`єкта нерухомості та іншого предмета судового розгляду. Питання чинності такого запису було предметом розгляду у справі № 757/40864/20-ц, у якій позов Печерської РДА про його скасування залишено без задоволення рішенням суду першої інстанції та постановою Київського апеляційного суду від 24 квітня 2024 року. Посилається на ч. 5 ст. 390 ЦК України в редакції Закону, який набрав чинності 09 квітня 2025 року, відповідно до якої при витребуванні майна у добросовісного набувача суд одночасно вирішує питання компенсації його вартості, а рішення може бути ухвалене лише за умови попереднього внесення такої суми на депозитний рахунок суду. При цьому Печерська РДА коштів на депозит суду не вносила. Крім того зазначає, що горищне приміщення є спільною власністю співвласників будинку, а ОСББ «Каштан-2» зареєстроване ще з 07 серпня 1998 року. Виходячи з наведеного, а також приймаючи до уваги, що право власності відповідача є належно зареєстрованим, вказує, що Печерська РДА у цій справі є неналежним позивачем.

Треті особи: КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва», Департамент комунальної власності КМР та Департамент охорони культурної спадщини КМР не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не в повному обсязі.

Відмовляючи у задоволенні позову Печерської РДА, суд першої інстанції виходив із того, що матеріали справи не підтверджують належності спірного об`єкта на праві власності територіальній громаді міста Києва. Суд виснував, що право власності на квартиру №53 припинено 06 червня 2019 року у зв`язку зі знищенням об`єкта, а доказів скасування відповідного запису позивач суду не надав. Водночас відповідач набув право власності на квартиру №53-54 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, а після поділу об`єкта за ним зареєстровано право власності на квартиру №53-2 . Також суд зазначив, що доводи позивача про те, що квартира № 53-2 фактично є квартирою № 54 та частиною горищного приміщення, є недоведеними. За таких обставин суд дійшов висновку про недоведеність права позивача на спірне майно та факту його вибуття поза волею власника, що виключає підстави для витребування майна в порядку ст.ст.387, 388 ЦК України.

Проте повністю з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з таких підстав.

З матеріалі справи вбачається, що відповідно до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 грудня 2010 року № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» житловий будинок АДРЕСА_1 , як майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, переданий до сфери управління Печерської районної в місті Києві державної адміністрації (а.с.18-23, т.1).

Установлено та не заперечується сторонами, що квартира №54 (мезонін, тобто надбудова над середньою частиною житлового приміщення) розташована над квартирою АДРЕСА_3 .

Тому ця обставина не підлягає доказуванню в силу положень ч.1 ст. 82 ЦПК України, згідно з якою обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню,

У справі встановлено та підтверджується письмовими поясненнями Печерської РДА від 14 лютого №105/01-207/В-130, що за інформацією від КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва» житловий будинок АДРЕСА_1 , 1936 року забудови, згідно з планом за поверхами від 05 листопада 1950 року у під`їзді АДРЕСА_4 , на технічному поверсі (мезонін) розміщена квартира № 54 , неприватизована, загальна площа квартири становить 42,6 кв.м. (а.с.85, т.1).

Крім того, листом від 08 лютого 2021 року № 15/3-164-15 Київська міська прокуратура повідомила, що під час вивчення технічних документів, наданих КП «Київська міське бюро технічної інвентаризації» було встановлено, що квартира АДРЕСА_5 , яка відповідно до відомостей із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, належить на праві власності ОСОБА_1 , фактично є квартирою АДРЕСА_6 (а.с.38-39, т.1).

Із Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яка була сформована 02 березня 2021 року, слідує, що 20 лютого 2020 року внесено запис про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_7 за ОСОБА_1 . Підстава для державної реєстрації: технічний паспорт, серія та номер: б/н, виданий 12 лютого 2020 року, видавник: ТОВ «Будлідер Парк»; висновок про технічну можливість поділу, серія та номер: ТО-126, виданий 12 лютого 2020 року, видавник: ТОВ «Будлідер Парк». Підставою внесення цього запису є рішення про державну прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 51285890 від 24 лютого 2020 року, приватний нотаріус Литвин А.С., Київський міський нотаріальний округ, місто Київ (а.с.8-17а, т.1).

У справі встановлено, що службовою запискою від 26 лютого 2021 року № 105/26-17-194 Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Печерської районної в місті Києві державної адміністрації повідомив, що згідно із відомостями архівної та діючої картотеки з питань реєстрації за адресою: АДРЕСА_9 , дані щодо зареєстрованих осіб відсутні. Також було зазначено, що квартира під АДРЕСА_5 у Реєстрі територіальної громади міста Києва - відсутня (а.с.43, т.1).

У листі від 01 березня 2021 року № 01-11/190 Управління житлово-комунального господарства та будівництва Печерської РДА повідомило, що згідно з архівними даними відділом приватизації державного житлового фонду Печерської райдержадміністрації, відділ приватизації державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарства та будівництва Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, орган приватизації державного житлового фонду Печерської райдержадміністрації, приватизацію квартири АДРЕСА_6 не оформлювали, також не проводилася приватизація квартири № 53-2 (а.с.44, т.1).

Установлено, що в результаті проведеної перевірки працівниками структурного підрозділу КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва» - житлово-експлуатаційної дільниці «Липкижитлосервіс», 25 лютого 2021 року складено акт обстеження квартири АДРЕСА_6 , під час візуально огляду якої було виявлено, що вхідні двері до квартири № 54 не мають нумерації. Обстежити цю квартиру не видалося за можливе, так як двері ніхто не відчинив (а.с.27, т.1).

Згідно технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_5 , виготовленого 12 лютого 2020 року ТОВ «Будлідер Парк», загальна площа цієї квартири складає 78,0 кв.м (а.с. 40-42,т.1)

Також у листі від 05 березня 2021 року № 105/01-407/В-130, адресованому ОСББ «Каштан-2», зазначено, що Печерська РДА зверталась із проханням про розгляд на загальних зборах питання правомірності оформлення права власності на площу горища на АДРЕСА_1 і використання його у незаконний спосіб (а.с.24-26, т.1).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 24 січня 2020 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куксовою М.С. та зареєстрований в реєстрі за № 367, відповідач ОСОБА_1 придбав квартиру АДРЕСА_11 , яка складається з чотирьох житлових кімнат, житловою площею 76,70 кв.м, загальною площею 161,50 кв.м (а.с. 201-204, т.1).

У справі встановлено, що на підставі висновку про технічну можливість поділу об`єкта нерухомого майна № ТО-126 від 12 лютого 2020 року, складеного ТОВ «Будлідер Парк», було здійснено державну реєстрацію поділу об`єкта нерухомого майна: квартири АДРЕСА_11 , яка складається з чотирьох житлових кімнат, житловою площею 76,70 кв.м, загальною площею 161,50 кв.м.

За результатом цього поділу, 20 лютого 2020 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на новий об`єкт нерухомого майна: двокімнатну квартиру АДРЕСА_5 , загальною площею 78 кв.м, житловою площею 66,4 кв.м, про що свідчить витяг із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформований 24 лютого 2020 року (а.с.8-17а; 205, т.1).

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується даними Єдиного реєстру судових рішень, до якого відповідно до ч.5 ст.7 Закону України «Про доступ до судових рішень» судді мають повний доступ, у грудні 2020 року Печерська РДА звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва», Департамент комунальної власності міста Києва, Київська міська рада, Департамент охорони культурної спадщини та просила витребувати квартиру № 53-1 (яка фактично є квартирою АДРЕСА_15 , із власності ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 01 липня 2021 року у справі № 757/57521/20-ц в позові Печерської РДА відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 29 червня 2022 року апеляційну скаргу Печерської РДА задоволено частково, рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 липня 2021 року скасовано та прийнято нову постанову, якою позов задоволено частково. Витребувано квартиру АДРЕСА_15 , з власності ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 18 квітня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником - адвокатом Стеценком О.В., залишено без задоволення. Постанову Київського апеляційного суду від 29 червня 2022 року залишено без змін.

У справі № 757/57521/20-ц постановою Київського апеляційного суду від 29 червня 2022 року та постановою Верховного Суду від 18 квітня 2023 року встановлено, що у Печерської РДА наявне право на звернення до суду з позовом в інтересах територіальної громади в особі Київської міської ради, яка цього права не заперечувала і позов підтримала.

При цьому суди взяли до уваги розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 31 січня 2011 року № 121 «Про реалізацію районними в місті Києві державними адміністраціями окремих повноважень» та розпорядження Київської міської державної адміністрації від 10 грудня 2010 року № 1112 «Про питання організації управління районами у м. Києві», згідно з пунктом 4.16 якого, здійснюючи управління об`єктами, зазначеними у пункті 1 цього розпорядження, районні в місті Києві державні адміністрації забезпечують захист майнових та немайнових прав територіальної громади міста Києва.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, якою передбачено, що встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановити їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Частиною 1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції, рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №306/192/14-ц.

У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином обставини встановлені у справі № 757/57521/20-ц постановою Київського апеляційного суду від 29 червня 2022 року та постановою Верховного Суду від 18 квітня 2023 року, є встановленими преюдиційно та не підлягають доказуванню.

З огляду на встановлені у цій справі обставини, а також на преюдиційні обставини, які встановлені постановою Київського апеляційного суду від 29 червня 2022 року та постановою Верховного Суду від 18 квітня 2023 року у справі №757/57521/20-ц, які відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України не підлягають повторному доказуванню, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що матеріали справи не підтверджують належності спірного об`єкта на праві власності територіальній громаді міста Києва та недоведеність права позивача на спірне майно, оскільки судовим рішенням у вказаній справі №757/57521/20-ц, яке набрало законної сили, вже було встановлено наявність у Печерської РДА повноважень на звернення до суду в інтересах територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, правовий статус будинку АДРЕСА_1 як об`єкта комунальної власності та обов`язок Печерської РДА забезпечувати захист майнових прав територіальної громади, а відтак зазначені обставини є обов`язковими для суду під час розгляду цієї справи і виключають можливість повторного висновку про відсутність у позивача належного права на заявлення вимог щодо спірного майна.

Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до ст.ст. 317 і 319 ЦК України власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст.387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його в особи, яка не мала права відчужувати це майно.

При цьому ст.400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.

Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, від волевиявлення власника щодо вибуття майна, від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, а також від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

Такі висновки Велика Палата Верховного Суду зробила в постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21).

Право власника витребувати своє майно у всіх випадках і без будь-яких обмежень при володінні цим майном недобросовісним набувачем передбачено ст.387 ЦК України.

За вимогами ст.181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.

Ураховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, як правило, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18; пункт 90)).

Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (ч.1 ст.317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна, чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Тоді як право володіння, якщо воно існує, неправомірним (незаконним) бути не може (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21; пункти 65-67); від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (провадження № 14-91цс20; пункт 92)).

Пунктом 1 ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень №1952-IV (далі - Закон №1952-IV) установлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовну презумпцію права власності такої особи (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18)).

З визнанням того, що державною реєстрацією права власності на нерухоме майно підтверджується володіння цим майном, у судову практику увійшла концепція «книжкового володіння».

Як уже зазначалося, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст.387 ЦК України).

У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі № 362/2707/19 (провадження № 14-21цс22)).

Отже, власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є його останнім набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

При цьому норма ч.1 ст.216 ЦК України не може застосовуватись для повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було надалі відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення позову про витребування майна до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених, зокрема, ст.ст. 387 та 388 ЦК України.

У той же час віндикаційним є позов власника про витребування свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ч.1 ст.190 ЦК України, майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Об`єктом віндикаційного позову є індивідуально-визначене майно, що збереглося в натурі, тобто те саме майно, яке попередньо вибуло з володіння власника.

Якщо індивідуально-визначене (індивідуалізоване) майно не існує, то позивач має право лише на відшкодування завданої шкоди.

У постанові Верховного Суду від 18 вересня 2024 року у справі № 751/1620/23 (провадження № 61-8723св24) зазначено, що витребувати можна лише те майно, яке є в наявності та фактично перебуває у незаконному володінні відповідача. Якщо ж майно, яке перебуває у чужому володінні, видозмінилося, було перероблене чи знищене, а позивач довів, що вказане майно йому належить, то в такому випадку стягується вартість майна. Інакше виконати судове рішення про задоволення позову буде неможливо.

У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 464/12197/14 (провадження № 61-40967св18) зроблено висновок про те, що новоствореним об`єктом нерухомості вважається виключно об`єкт, створений без прив`язок до іншого, вже існуючого нерухомого майна, без використання його складових структурних елементів. Тобто не є новоствореним об`єктом нерухомого майна вже існуючий об`єкт нерухомості зі зміненими зовнішніми та внутрішніми параметрами (див. постанову Верховного Суд України від 06 липня 2016 року у справі № 6-1213цс16).

У постанові від 08 листопада 2023 року у справі № 607/15052/16-ц (провадження № 14-58цс22) Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками судів попередніх інстанцій, які встановили, що зміни, які відбулись із спірним нежитловим приміщенням у ході його реконструкції, з огляду на характер та вид виконаних новими власниками приміщення будівельних робіт, не призвели до зміни несучих стін та конструктивних елементів приміщення, його функціонального та господарського призначення. Проведені покращення не є настільки суттєвими та значущими, щоб стверджувати про те, що спірне нежитлове приміщення в результаті проведеної реконструкції докорінно видозмінилося та не може використовуватись за своїм попереднім призначенням. Тому вилучення та повернення нежитлового приміщення його законному володільцю - територіальній громаді міста Тернополя в особі Тернопільської міської ради є можливим, а відповідач у разі наявності до того відповідних підстав вправі претендувати на відшкодування здійснених нею витрат на покращення спірного майна.

Таким чином у справі, що переглядається, можливість задоволення віндикаційного позову Печерської РДА шляхом витребування квартири № 53-2 (яка фактично є квартирою АДРЕСА_10 з власності ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради залежить від обставин того, чи видозмінене, перероблене чи знищене це майно.

Аналогічного висновку у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суду у постанові від 11 грудня 2024 року у справі № 523/6336/16-ц (провадження № 61-9362св24).

Згідно з приписами ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінюючи наявні у справі докази у їх сукупності, колегія суддів виходить із того, що спірний об`єкт не зберігся у первісному індивідуально визначеному стані. Як убачається з письмових пояснень Печерської РДА від 14 лютого 2021 року № 105/01-207/В-130 з посиланням на інформацію КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва», квартира № 54 є неприватизованою квартирою мезоніну загальною площею 42,6 кв.м (а.с. 85, т.1). Водночас, згідно з листом Київської міської прокуратури від 08 лютого 2021 року № 15/3-164-15, квартира № 53-2 , яка зареєстрована за ОСОБА_1 , фактично є квартирою № 54 (мезонін) за тією ж адресою (а.с.38-39, т.1).

Разом з тим, відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованої 02 березня 2021 року, та витягу з цього Реєстру, сформованого 24 лютого 2020 року, 20 лютого 2020 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності вже на інший об`єкт - квартиру № 53-2 , загальною площею 78 кв.м, житловою площею 66,4 кв.м.

Підставою такої реєстрації зазначено технічний паспорт від 12 лютого 2020 року та висновок про технічну можливість поділу № ТО-126 від 12 лютого 2020 року, видані ТОВ «Будлідер Парк» (а.с. 8-17а, 40-42, 205, т.1).

При цьому вказаний об`єкт утворено після поділу квартири № 53-54 , загальною площею 161,50 кв.м, набутого відповідачем за договором купівлі-продажу від 24 січня 2020 року, посвідченим приватним нотаріусом Куксовою М.С. та зареєстрованим в реєстрі за № 367 (а.с.201-204, т. 1).

Матеріали справи не містять даних про те, що цей нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу від 24 січня 2020 року у встановленому законом порядку визнаний недійсним або є нікчемним в силу закону і таких доказів суду не надано.

Тому цей договір купівлі-продажу від 24 січня 2020 року є правомірним у силу ст.204 ЦК України, якою закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

За таких обставин наявні у справі документи свідчать про зміну площі, нумерації, реєстраційного статусу та індивідуалізуючих ознак спірного майна, а також про його входження до складу іншого зареєстрованого об`єкта нерухомості, що має істотне значення для вирішення питання про можливість його витребування в натурі.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що у даній справі позовні вимоги Печерської РДА стосуються об`єкта нерухомості, який за час перебування в чужому володінні, видозмінився і за індивідуальними ознаками не відповідає тому об`єкту нерухомості, який вибув з права власності територіальної громади міста Києва від імені та в інтересах якої діяла Печерська РДА.

Отже з огляду на те, що у даній справі позовні вимоги Печерської РДА стосуються об`єкта нерухомості, який за час перебування у чужому володінні видозмінився і за своїми індивідуальними ознаками не відповідає тому об`єкту, який вибув із власності територіальної громади міста Києва, то таке майно не може бути витребуване в натурі на підставі ст.ст.387, 388 ЦК України, оскільки як зазначалося вище, віндикація є способом захисту, який застосовується виключно щодо індивідуально визначеної речі, що збереглася в натурі, тоді як у даному випадку сукупність наявних у справі доказів свідчить про відсутність тотожності між первісним та фактично існуючим об`єктом нерухомості.

Власник вправі витребувати своє майно від особи, у якої на момент подання позову воно фактично знаходиться у незаконному володінні. При цьому об`єктом віндикаційного позову можуть бути лише індивідуально-визначені речі, тобто індивідуально визначене майно або ж майно, яке хоча і наділене родовими ознаками, проте якимось чином індивідуалізоване. За змістом ст.184 ЦК України, річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки є незамінною.

Якщо річ, перебуваючи в чужому володінні, видозмінилася, була перероблена чи знищена, застосовуються зобов`язально-правові способи захисту права власності відповідно до положень глави 83 ЦК України(набуття, збереження майна без достатньої правової підстави).

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 13 листопада 2019 року справа № 759/13986/17-ц (провадження № 61-5806св19).

Враховуючи те, що предметом позову є квартира № 53-2 , яку позивач ототожнює з квартирою № 54 (мезонін), загальною площею 42,6 кв.м, тоді як за даними Державного реєстру речових прав за відповідачем зареєстровано право власності на квартиру № 53-2 , загальною площею 78 кв.м, утворену після поділу квартири № 53-54 , площею 161,50 кв.м, а наявні у справі докази свідчать про зміну площі, нумерації, реєстраційного статусу та інших індивідуалізуючих ознак спірного майна, то колегія суддів приходить до висновку, що такий об`єкт не зберігся в натурі як індивідуально визначена річ, а відтак належним та ефективним способом захисту в даному випадку є не витребування майна в порядку ст.ст.387, 388 ЦК України, а застосування зобов`язально-правових способів захисту, зокрема передбачених положеннями глави 83 ЦК України.

За змістом ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч.2 ст.16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч.2 ст.5 ЦПК України).

Вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Відповідно до положень ст.3 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність.

Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів.

Оскільки заявлені Печерською РДА вимоги стосуються квартири № 53-2 , яку позивач ототожнює з квартирою № 54 , тоді як зареєстрований за ОСОБА_1 об`єкт нерухомості має інші площу, нумерацію та реєстраційні характеристики, а отже не є тотожним тому майну, яке за доводами позивача вибуло з власності територіальної громади міста Києва, колегія суддів приходить до висновку про неефективність обраного способу захисту. З огляду на принцип диспозитивності та межі розгляду справи суд не вправі самостійно змінювати обраний позивачем спосіб захисту, а тому встановлення неефективності віндикаційного позову виключає можливість задоволення позову в заявленому вигляді.

При вирішені спору, суд першої інстанції, у порушення вимог ст.263, 264 ЦПК України, на наведені вище вимоги закону та встановлені обставини справи належної уваги не звернув, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Печерської РДА з підстав недоведеності права позивача на спірне майно та факту його вибуття поза волею власника, тоді як належною підставою для відмови є неефективність обраного способу захисту.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч.2 ст.376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З огляду на викладене, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом викладення його мотивувальної частини у редакції цієї постанови.

Тому апеляційна скарга Печерської РДА підлягає задоволенню частково.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Печерської районної в місті Києві державної адміністрації задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 21 липня 2025 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В інші частині рішення Печерського районного суду міста Києва від 21 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 березня 2026 року.

Головуючий

Судді: