КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 756/101/25 Головуючий у І інстанції Луценко О.М.
Провадження №22-ц/824/1184/2026 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

25 лютого 2026 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Приходька К.П.,

за участі секретаря Кононової Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Барабаш Марини Юріївни на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 09 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації про розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітніх дітей з батьком та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання малолітніх дітей з матір`ю,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації про розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітніх дітей з батьком, в якому просив:

- розірвати шлюб між ним та відповідачем, який було укладено 11.10.2014 року;

- визначити місце проживання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначав, що з 11 жовтня 2014 року перебуває у шлюбі з відповідачем, від якого сторони мають двох доньок: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Спільне життя з відповідачем не склалося, шлюбні відносини між ними припинені повністю та не відновлювались протягом тривалого періоду часу, шлюб існує лише формально. Спільне домашнє господарство не ведуть. Подальше спільне проживання та збереження сім`ї неможливе, оскільки кожен з них наразі має власне життя.

Після фактичного припинення шлюбних стосунків між подружжям, їхні діти проживають з матір`ю.

Однак, з урахуванням наявних певних розбіжностей щодо виховання дітей та ряду особистих претензій одне до одного, між ним та відповідачем періодично стали виникати спори стосовно остаточного визначення місця проживання дітей, врегулювати які у позасудовому порядку не є можливим.

Відповідачка ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , в якому просила визначити місце проживання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю.

Зустрічний позов обґрунтовувала тим, що після фактичного припинення шлюбних стосунків між подружжям та зміни позивачем попереднього місця проживання, доньки проживають з матір`ю ОСОБА_2 . Комфортні умови для проживання дітей створені за місцем їх проживання в квартирі АДРЕСА_1 .

Позивач переконана, що діти повинні проживати разом з матір'ю, вона їх любить і має змогу забезпечити їх всім необхідним. Позивачка постійно слідкує за станом здоров`я дітей, і розвитком, виховує та піклується про них. У матері з дітьми психологічний контакт, прив`язаність один до одного. Позивачка не має шкідливих звичок, має гарний фізичний та психічний стан здоров`я, на обліку у поліції ніколи не перебувала та не перебуває. Позивачка намагається в повному обсязі створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дітей, задовольнити гармонійний розвиток їх особистості в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Однак, у них з ОСОБА_1 дійсно наявні певні розбіжності щодо методів виховання дітей та їх майбутнього, особисті претензії одне до одного, тому між ними періодично виникають спори стосовно остаточного визначення місця проживання дітей.

Окрім того, ОСОБА_1 проживає за кордоном та неодноразово наполягає на виїзді дітей на місце проживання до іншої країни, не враховуючи їх вік та потреби.

З метою уникнення будь-яких спірних ситуацій з ОСОБА_1 , враховуючи вікові особливості доньок та особисту прихильність кожної дитини до неї, вважає за доцільне визначити місце проживання доньок з нею.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 09 травня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації про розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітніх дітей з батьком - задоволено частково. Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ,зареєстрований у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №2896 від 11.10.2014 року. В решті позовних вимог відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання малолітніх дітей з матір`ю задоволено.

Визначено місце проживання неповнолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою АДРЕСА_2 або АДРЕСА_3 .

Додатковим рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 27 червня 2025 року стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 3 000,00 грн та судовий збір в розмірі 1211,20 гривень.

З апеляційною скаргою в інтересах ОСОБА_1 - звернулась його представник - адвокат Барабаш М.Ю., яка, посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення в частині відмови в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 та в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 , ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_1 , в задоволенні зустрічного позову - відмовити.

В доводах апеляційної скарги, зокрема, зазначає, що ОСОБА_1 , як в позасудовому порядку, так і в судовому, неодноразово зазначав про можливість застосування моделі спільної опіки, оскільки діти від народження постійно проживали з обома батьками. ОСОБА_1 пропонував ОСОБА_2 укласти Договір про визначення місця проживання, утримання і виховання дітей. Проте відповідачка не вчинила жодних дій для вирішення вказаного питання в позасудовому порядку, що не відповідає інтересам дітей.

Скаржник звертає увагу апеляційного суду на те, що позивач вживав вичерпних дій щодо створення для дітей безпечних умов проживання, з моменту укладення шлюбу одноособово забезпечував утримання дітей та ОСОБА_2 , намагався врегулювати питання щодо їх утримання та місця проживання в позасудовому порядку з урахуванням першочергово інтересів доньок.

Вказує, що діти від народження жили з батьком та мали теплі, довірливі стосунки, а період окремого проживання наразі невеликий та ініційований не з волі ОСОБА_1 , а за ініціативою ОСОБА_2 .

Представник ОСОБА_1 також зазначає, що позивач просив Комісію з питань захисту дитини Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації скласти висновок з урахуванням найкращих інтересів дітей та розглянути можливість застосування моделі спільної опіки.

Проте, під час розгляду справи судом першої інстанції Служба у справах дітей Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації зайняла недостатньо активну позицію при вирішенні спору та жодним чином не висвітлила свою позицію відносно можливості та доцільності застосування спільної фізичної опіки щодо дітей.

Наданий суду першої інстанції висновок органу опіки та піклування, на думку скаржника, не містить жодного належного обґрунтування у зв`язку із чим орган опіки рекомендував суду визначити місце проживання дітей з матір'ю.

Суд першої інстанції не вказав в чому саме є перевага умов проживання матері над умовами проживання батька, тобто фактично поклався на рекомендацію відповідного висновку органу опіки та піклування, не навівши власних аргументів.

В доводах скарги зазначає також, що в порушення п. 4 ст. 265 ЦПК України, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 09.05.2025 року не містить в собі мотивів незастосування судом моделі спільної опіки, обґрунтування правових підстав та доказів для визначення проживання дітей з матір'ю, обґрунтування правових підстав та доказів для відмови у визначенні місця проживання дітей з батьком.

Вказує, що при ухвалення рішення, судом першої інстанції не надано належної оцінки тій обставині, що ОСОБА_2 не надала суду доказів наявності власного доходу, що свідчить про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та про порушення норм процесуального права.

Відсутність вищезазначених доказів згідно статті 161 СК України є безумовною підставою для відмови в задоволенні зустрічного позову.

Одночасно, суд першої інстанції залишив поза увагою надані позивачем ОСОБА_1 докази, підтверджуючі наявність у нього постійного доходу, достатнього для утримання двох дітей, забезпечення освітнього процесу та належного медичного догляду.

Скаржник також акцентує увагу на тому, що визначаючи місце проживання неповнолітніх дітей з матір'ю, суд першої інстанції вказав дві різних адреси: АДРЕСА_2 або АДРЕСА_3 .

Зауважує, що власницею квартири АДРЕСА_1 є його матір - ОСОБА_6 , яка не була залучена до участі у справі. Відповідачка ОСОБА_2 не є членом сім'ї власника квартири, не має в ній права користування, правові підстави для визначення місця проживання ОСОБА_2 за вказаною адресою відсутні.

Вказує, що надаючи оцінку Акту обстеження умов проживання від 13.03.2025 року ( АДРЕСА_2 ) у відповідній квартирі, суд першої інстанції не врахував, що належні умови для проживання дітей за вказаною адресою створені саме батьком дітей ОСОБА_1 , а не матір'ю.

Щодо проживання позивача у Республіці Польща, зазначав, що після переїзду останнього до вказаної країни позивачем ОСОБА_1 укладено Договір оренди квартири площею 79,4 кв.м., для можливості комфортного проживання сім'ї з двох дорослих та двох дітей.

Оскільки станом на травень 2025 року ОСОБА_2 повідомила, що підтримує позовні вимоги про розлучення, ОСОБА_1 було прийнято рішення про припинення договору оренди квартири, яка була розрахована на проживання чотирьох осіб, та було орендовано іншу квартиру.

Щодо квартири за адресою: АДРЕСА_3 , скаржник зазначав, що вказана квартира підлягає поділу між подружжям як спільне сумісне майно в рамках відповідного спору, а станом на дату прийняття оскаржуваного рішення будь-які умови для проживання дітей у вказаній квартирі були відсутні.

Зазначав, що та обставина, що ОСОБА_1 тимчасово перебуває на території Республіки Польща, жодним чином не звужує його батьківські права, а навпаки дає можливість дітям на час дії строкового трудового договору ОСОБА_1 тимчасово пожити в спокійних умовах, без необхідності ховатися від обстрілів в укриттях, без страху за своє життя та здоров'я.

Звертав увагу на практику Верховного Суду у справах про визначення місця проживання дітей в умовах воєнного стану.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачки ОСОБА_2 - адвокат Швачка В.Ю. наводить заперечення проти доводів скарги, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. Просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Зазначає, зокрема, що ні позивач, ні його представник жодного разу не зазначили, яким саме чином повинна реалізуватись модель спільної фізичної опіки над дітьми (почергове проживання з кожним з батьків за відповідним графіком), з урахуванням фактичних обставин справи встановленим судом, а саме з урахуванням того факту, що ОСОБА_1 з серпня 2024 року не перебуває на території України, проживає в Республіці Польща і до закінчення воєнного стану планує там залишатись.

Посилаючись на практику Верховного Суду (постанова від 16 лютого 2024 року у справі № 465/6496/19), зазначає, що при вирішенні питання щодо можливості встановлення спільної батьківської опіки, суди, окрім загальних обставин, мають також враховувати: місце проживання кожного з батьків, що знаходиться відносно недалеко від звичайного місця проживання дитини (сформованих місць життєвих інтересів дитини) тощо. Поряд із цим, матеріали справи не місять доказів, на підставі яких можна було б встановити де саме на даний час проживає ОСОБА_1 ; які умови його проживання; чи створені в його помешканні умови для проживання двох малолітніх дівчат; яким чином вони будуть перетинати кодон, хто їх буде супроводжувати в дорозі відстанню більше 800 км., що свідчить про необґрунтованість вимог ОСОБА_1 визначити місце проживання дітей разом з ним.

Представник відповідача заперечує щодо доводів скарги про відсутність в матеріалах справи доказів доходу відповідачки та зазначає, що судом першої інстанції на підставі поданих сторонами доказів було встановлено, що ОСОБА_2 перебуває в трудових відносинах з ТОВ «Експерт інженерних рішень», а також є суб`єктом підприємницької діяльності і зареєстрована фізичною особою підприємцем, а отже, має самостійний дохід.

Зауважує, що позивач ОСОБА_1 проживає в Республіці Польща, при цьому ним не надано суду жодного доказу, який би підтверджував легальність його там перебування. В матеріалах справи відсутній дозвіл на тимчасове проживання в Республіці Польща. Відповідно до інформації, що розміщена на офіційному сайті Республіки Польща (https://www.gov.pl), громадяни іноземних держав мають право проживати у Польщі від 3 місяців до 3 років і цей термін визначається у рішенні про надання дозволу на тимчасове перебування. Копія такого дозволу не додається і до апеляційної скарги.

Звертає увагу, що ОСОБА_1 вже притягався до адміністративної відповідальності за незаконний перетин Державного кордону, копія постанови Сокирянського районного суду Чернівецької області від 23.03.2022 року у справі № 722/402/22 долучена до матеріалів справи.

Факт притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності було визнано ним особисто під час розгляду справи судом першої інстанції.

Крім того, апеляційна скарга не містить інформації скільки ще часу ОСОБА_1 планує перебувати в Республіці Польща і де та з ким весь цей час повинні проживати малолітні діти у випадку задоволення його позовних вимог.

Представник відповідача стверджує, що відповідні служби не змогли провести огляд місця фактичного перебування позивача ОСОБА_1 , де він планує жити з малолітніми дітьми та перевірити наявність там належних умов, ним в свою чергу не надано навіть фото його помешкання, в якому були б створені належні умови для проживання дітей. Більше того ОСОБА_1 жодного разу не брав особисту участь у засіданні комісії з питань захисту прав дитини Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації при розгляді питання щодо визначення місця проживання дітей з ним, не відвідував школу та садок, про що свідчать відповідні характеристики, що залучені до матеріалів справи.

Отже, ОСОБА_1 звертаючись до суду з вимогою визначити місце проживання дітей з ним за адресою: АДРЕСА_2 , фактично просить суд визначити місце проживання з ним у квартирі, де він не проживає з серпня 2024 року і з його слів не планує там проживати до закінчення воєнного стану, що в свою чергу суперечить якнайкращим інтересам малолітніх дітей.

Водночас як вбачається з апеляційної скарги ОСОБА_1 не збирається і не збирався на момент звернення до суду з позовом проживати разом з малолітніми дітьми в Україні за зазначеною в прохальній частині позову адресою: АДРЕСА_2 , де наразі і проживають діти з мамою. На думку відповідача, єдиною метою ОСОБА_1 є стійке бажання вивезти дітей за кордон, а саме до Республіки Польща, де він наразі перебуває і таким чином позбавити можливості ОСОБА_2 спілкування зі своїми дітьми.

Служба у справах дітей та сім'ї Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації не скористалась правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Мірошниченко І.В. підтримала апеляційну скаргу, просила її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник - адвокат Швачка В.Ю, проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили залишити рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване.

Служба у справах дітей та сім'ї Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації свого представника для участі у судовому засіданні не направила, надіслала на адресу апеляційного суду заяву про розгляд справи без його участі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення її без задоволення з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції при розгляді справи встановлено наступні фактичні обставини.

Сторони з 11 жовтня 2014 року перебувають у шлюбі, зареєстрованому відділі державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .

Сторони мають двох спільних дітей - дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчать свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 та серії НОМЕР_3 відповідно.

Дочки сторін ОСОБА_3 та ОСОБА_7 проживають з матір`ю ОСОБА_2 за адресою трикімнатній квартирі АДРЕСА_1 .

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 27.03.2025 стягнуто з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса місця проживання - АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса зареєстрованого місця проживання - АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_5 ) аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 10 000,00 грн., щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 23.12.2024 року і до досягнення дитиною повноліття; стягнуто з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса місця проживання - АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса зареєстрованого місця проживання - АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_5 ) аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 15 000,00 грн., щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 23.12.2024 року і до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва, мати дітей зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 . Згідно витягу з Державного реєстру речових прав, ОСОБА_2 є власником даного житла.

Відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва, батько, разом з дітьми, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . Згідно витягу з Державного реєстру речових прав, бабуся дітей, ОСОБА_6 є власником даного житла.

Згідно акту обстеження умов проживання від 13 березня 2025 року, складеного спеціалістом Служби та оцінки потреб сім`ї, проведеної педагогом соціальним Оболонського районного в місті Києві центру соціальних служб, матір`ю забезпечені потреби дітей та створені належні умови для їх проживання.

Висновком про визначення місця проживання дітей № 104-3293 від 02.05.2025 Оболонська районна у місті Києві державна адміністрація, як орган опіки та піклування, рекомендувала визначити місце проживання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_8 , 2021 року народження, разом із матір'ю, ОСОБА_2 .

ОСОБА_1 є ФОП, відповідно до податкової декларації платника податку за 2023-2024 роки, мав дохід. Між ОСОБА_1 та Компанією «Л-ПЛ Сп. з о.о» з місцезнаходженням у місті Краків, Республіка Польща, укладено договір про надання послуг у сфері інформаційних технологій та програмування. За виконання замовлення, ОСОБА_1 отримає винагороду в розмірі 7000 злотих на місяць.

Як вбачається із вказаного Висновку, батько надав до Служби свої пояснення, в яких повідомив, що у 2014 році між ним та ОСОБА_9 було укладено шлюб. У шлюбі у подружжя народилися дві доньки: ОСОБА_3 та ОСОБА_10 . Діти, з народження, проживали разом з обома батьками за адресою: АДРЕСА_2 .

24 лютого 2022 року почалася повномасштабна збройна агресія росії проти України. З метою створення умов для спокійного проживання дітей, збереження їх життя та здоров`я, влітку 2024 року, батьками прийнято рішення про переїзд сім`ї до Республіки Польща. Рішення про переїзд приймалося в найкращих інтересах дітей, задля забезпечення їх майбутнього та було попередньо узгоджено з дружиною, ОСОБА_2 . Батьком дітей було здійснено всі необхідні кроки для переїзду сім`ї, а саме: здійснено офіційне працевлаштування в Польщі з можливістю легального переїзду всієї родини; знайдено та оплачено комфортне житло для всієї родини; подано та оплачено документи на легалізацію сім`ї; організовано навчання для старшої доньки ОСОБА_11 у польській школі; знайдено дошкільний заклад для молодшої доньки ОСОБА_12 ; оплачено бухгалтерські курси для дружини в акредитованому закладі; організовано курси польської мови для дружини.

В період, з квітня по жовтень 2024 року, ОСОБА_1 перерахував на рахунок ОСОБА_2 780 000,00 грн.

В подальшому, ОСОБА_2 відмовилась від переїзду та почала створювати батькові перешкоди у спілкуванні з дітьми.

ОСОБА_1 , в грудні 2024 року, запропонував ОСОБА_2 укласти та нотаріально засвідчити Договір про визначення місця проживання, утримання та виховання дітей. Мати дітей тривалий час не надавала жодної відповіді щодо проекту Договору, а згодом відмовилася вносити будь-які пропозиції до Договору.

Мирно врегулювати спір батьки не змогли, тому ОСОБА_1 подав даний позов до суду.

Батькам дітей було запропоновано скористатись послугами медіаторів, з метою мирного вирішення спору, проте батьки своєї згоди не надали.

Дане питання було розглянуто неодноразово на засіданні комісії з питань захисту прав дитини (далі-Комісія) Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації однак присутня була лише мати батько дітей на засідання не з`являвся, причини своєї неявки не повідомив.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції, взявши до уваги висновок органу опіки та піклування від 02.05.2025 року, вважав за доцільне визначити місце проживання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір'ю ОСОБА_2 . При цьому, суд першої інстанції врахував, що на даний час діти проживають разом з матір'ю, мають особисту прихильність до неї, за місцем проживання дітей створені всі умови для дітей.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою та десятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

За змістом статей 18, 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

У даній справі між сторонами виник спір щодо визначення місця проживання дитини.

При вирішені такого спору необхідно на перше місце ставити «якнайкращі інтереси дитини» (стаття 3 Конвенції ООН про права дитини) та виходити із рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини (стаття 141 СК).

Також слід врахувати, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Визначаючи зміст принципу якнайкращих інтересів дитини, апеляційний суд враховує підхід Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який виробив дві умови, які необхідно брати до уваги при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (див. пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09).

Більш широкий підхід виробив Комітет ООН з прав дитини в Зауваженнях загального порядку № 14 (2013) «Про право дитини на приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню її інтересів (пункт 1 статті 3)», який був імплементований і в практику Верховного Суду (див. постанову Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19).

Так, Комітет звернув увагу на те, що при оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини необхідно враховувати такі елементи: погляди дитини; індивідуальність дитини; збереження сімейного оточення і підтримання відносин; піклування, захист і безпеку дитини; вразливе становище; право дитини на здоров`я; право дитини на освіту. Перелік таких елементів не є вичерпним і залежно від конкретної ситуації певний елемент може переважати над іншим.

Підхід Комітету ООН з прав дитини може слугувати алгоритмом для оцінки та визначення якнайкращих інтересів дитини, за якими належить діяти в такому порядку: по-перше, з урахуванням конкретних обставин справи слід визначити, в чому полягають відповідні елементи оцінки найкращих інтересів, наповнити їх конкретним змістом і визначити значимість кожного з них у співвідношенні з іншими; по-друге, з цією метою необхідно слідувати правилам, що забезпечують юридичні гарантії та належну реалізацію цього права.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд в своїй практиці в аналогічних спорах неодноразово звертав увагу на те, що аналіз міжнародних стандартів по захисту прав дитини та практики цього суду свідчить, що при розгляді спорів, пов`язаних із захистом прав дитини, в судовому рішенні необхідно наводити мотиви врахування (неврахування), які стосуються:

- того, як враховувались якнайкращі інтереси дитини, які елементи, залежно від специфіки спору, брались до уваги для визначення їх змісту;

- того, чи враховано думку дитини або чи наведено підстави її неврахування;

- оцінки висновку органу опіки та піклування або причин, що зумовили неможливість отримання такого висновку;

- відповіді на твердження про застосування домашнього насильства;

- залежно від обставин конкретної справи рівня розвитку дитини, соціально-психологічних рис дитини, умов її проживання та навчання, безпеки, ситуації в сім`ї і взаємовідносин з дорослими тощо.

Актуальність кожного з таких елементів буде залежати від обставин конкретної справи, де одним буде надаватись більша вага, ніж іншим (див. постанову Верховного Суду від 14 березня 2025 року у справі № 527/955/24).

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що оскаржуване судове рішення відповідає вищенаведеним принципам.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно із частиною першою статті 161 СК, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Тлумачення частини першої статті 161 СК свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку (див. постанову Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18).

Міжнародні стандарти та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах (див. постанову Верховного Суду від 23 вересня 2021 року у справі № 223/306/20).

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що "тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) міститься висновок про те, що положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей".

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17 (провадження № 61-14041св19) зазначено, що: "питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства".

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 листопада 2023 року у справі № 751/2556/22 (провадження № 61-9013св23) зазначено, що: "у постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 608/190/18 зазначено, що "сам по собі малолітній вік дитини не свідчить про наявність підстав для визначення її місця проживання саме з матір`ю, якщо дитина вже тривалий час проживає з батьком, який сумлінно ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків".

У постанові Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 204/8432/19 зазначено, що якщо мати не надала суду переконливих доказів на підтвердження того, що проживання дитини з батьком суперечитиме найкращому забезпеченню інтересів дитини, а суд не встановив обставин, які б давали підстави для висновку, що визначення місця проживання дитини з матір`ю матиме більш позитивний вплив на дитину, ніж залишення її проживати разом із батьком у звичному для неї середовищі, то це є підставою для визначення місця проживання дитини з батьком".

Заперечуючи проти висновків суду першої інстанції щодо доцільності визначення місця проживання дітей разом із матір'ю, позивач за первісним позовом ОСОБА_1 посилався на ігнорування судом його доводів про можливість застосування моделі спільної опіки.

Колегія суддів апеляційного суду до таких доводів ставиться критично, з огляду на наступне.

У пункті 67 Загального коментаря № 14 від 29 травня 2013 року Комітет ООН з прав дитини зазначив, що в інтересах дитини доцільно виходити зі спільної батьківської відповідальності. Приймаючи рішення в інтересах дитини, суддя має враховувати право дитини мати і зберігати стосунки з обома батьками.

У Резолюції «Рівність і спільна батьківська відповідальність: роль батька»

від 2 жовтня 2015 року № 2079 Парламентська Асамблея Ради Європи підкреслила необхідність поваги органів влади держав-членів до права батьків нести спільну відповідальність, забезпечивши, щоб сімейне право передбачало у разі роздільного проживання батьків або розірвання шлюбу можливість спільної опіки над дітьми в їх найкращих інтересах на основі взаємної згоди між батьками (пункт 2).

Крім того, Парламентська Асамблея Ради Європи звернула увагу, що розвиток спільної батьківської відповідальності допомагає подолати гендерні стереотипи щодо ролей, які нібито призначаються жінкам і чоловікам у сім`ї, і є очевидним відображенням соціологічних змін, які відбулися за останні п`ятдесят років в організації приватної та сімейної сфер (пункт 4).

Спільне батьківство слід сприймати як координацію між дорослими у їхніх батьківських ролях і здатність підтримувати та допомагати один одному, воно сприяє покращенню співпраці між батьками та зменшенню ризику потенційних суперечок, оскільки така модель вільна від тягаря переможець-переможений.

Водночас труднощі, пов`язані із спільною опікою, належать до початкового періоду адаптації, і завдяки тривалому контакту батьків ці труднощі поступово зникають. Спільна фізична опіка сприяє відкритому спілкуванню між батьками, мінімізації конфліктів та розчарувань, приносить користь стосункам мати-дитина і батько-дитина.

З урахуванням зазначеного при вирішенні спору між розлученими батьками про визначення місця проживання дитини суд з урахуванням обставин справи має право розглянути питання щодо визначення місця проживання дитини з одним із батьків із забезпеченням контакту дитини з іншим з батьків чи застосування спільної фізичної опіки з почерговим проживанням дитини у помешканні кожного з батьків за відповідним графіком. У постановах від 26 жовтня 2022 року у справі № 750/9620/20 (провадження № 61-7187св22), від 4 жовтня 2023 року у справі № 208/4667/20 (провадження № 61-6229св23), від 14 грудня 2022 року у справі № 742/2571/21 (провадження № 61-10119св22), від 10 січня 2024 року у справі № 183/3958/20 (провадження № 61-13463св23) Верховний Суд звертав увагу на можливість застосування судами моделі спільної фізичної опіки батьків над дитиною й зазначав необхідні умови для цього, якими, по суті, є згода батьків дитини.

У справі, що переглядається, сторони не зверталися з позовними вимогами про застосування моделі спільної фізичної опіки над дитиною (почергового проживання з кожним із батьків за відповідним графіком).

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку ОСОБА_1 також не заявляв про застосування конкретної моделі спільної фізичної опіки над дітьми, а просив скасувати рішення місцевого суду і задовольнити його позов про визначення місця проживання дітей з батьком.

Апеляційний суд враховує, що на час розгляду даної справи між батьками відсутня спільна згода на проживання дітей почергово з батьком та матір`ю, а також те, що орган у справах дітей при розгляді справи не вирішував питання застосування моделі спільної фізичної опіки батьків щодо дітей, оскільки ні батько ОСОБА_1 , ні мати ОСОБА_2 з такими заявами до Служби у справах дітей та сім'ї не звертались.

Натомість, ОСОБА_1 тричі не з`явився на засідання Комісії з питань захисту прав дитини Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації.

Крім того, апеляційний суд враховує, що ОСОБА_1 з серпня 2024 року фактично в Україні не проживає, а весь час від початку розгляду судом даної справи він проживає в Республіці Польща. При цьому, позивачем не було надано суду жодного доказу, який би підтверджував легальність його там перебування.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить даних про те, коли він планує повертатися в Україну.

Позивачем ОСОБА_1 не було надано суду доказів, підтверджуючих належність умов проживання за місцем його фактичного перебування, де він планує жити з малолітніми дітьми.

Колегія суддів апеляційного суду також відхиляє, як необґрунтовані, доводи апеляційної скарги щодо ненадання ОСОБА_2 доказів, підтверджуючих наявність у неї самостійного доходу.

Так, судом першої інстанції на підставі поданих сторонами доказів було встановлено, що ОСОБА_2 перебуває в трудових відносинах з ТОВ «Експерт інженерних рішень», де отримує заробітну плату, а також є суб`єктом підприємницької діяльності і зареєстрована фізичною особою підприємцем, а отже, має самостійний дохід, що свідчить про відсутність підстав передбачених в ч.2 ст. 161 СК України, на які посилається апелянт.

Суд першої інстанції, належним чином оцінивши докази, подані сторонами, повно встановивши обставини справи, враховуючи вказані норми матеріального права, дійшов правильного висновку про задоволення зустрічного позову, правильно застосувавши норми права і ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

При цьому колегія суддів враховує, що батько дитини, безсумнівно, відіграє важливу роль у житті та розвитку дітей, має право та обов`язок піклуватися про їх здоров`я і розвиток незалежно від того, з ким дитина буде проживати.

Однак при розгляді цієї справи судом не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку, що проживання дітей з батьком, за відсутності даних про місце його проживання, створення там належних умов для проживання дітей, легальних підстав для перебування ОСОБА_1 на території Республіки Польща, відповідатиме якнайкращим інтересам дітей.

При цьому апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи представника ОСОБА_2 про те, що вивезення дітей на тривале тимчасове проживання до Республіки Польща та розрив будь-яких їх відносин з мамою та їх соціальним оточенням, виходить за межі інтересів малолітніх дітей, оскільки вони мають сталі соціальні зв`язки в Україні, відвідують навчальні заклади. З серпня 2024 року діти спілкувались з батьком лише по телефону.

В матеріалах справи відсутні докази, підтверджуючі доводи позивача про те, що ОСОБА_2 створює йому перешкоди у спілкуванні з дітьми.

Колегія суддів також вважає за необхідне зауважити, що у разі зміни обставин у відносинах сторін спору (до прикладу - повернення ОСОБА_1 на постійне проживання в Україну) визначене у цій справі місце проживання дітей може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку, в тому числі, і шляхом застосування моделі спільної фізичної опіки над дітьми (почергового проживання з кожним із батьків за відповідним графіком).

Інші доводи апеляційної скарги також не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду.

Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення по суті позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Барабаш Марини Юріївни залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 09 травня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи(вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 30 березня 2026 року.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді : С.А. Голуб

К.П. Приходько