ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/841/26 Справа № 183/4253/24 Суддя у 1-й інстанції - Городецький Д. І. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Красвітної Т.П.,

при секретарі - Кругман А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2025 року у складі судді Городецького Д.І.

у справі за позовом ОСОБА_1 до Самарівської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, Самарівської районної військової адміністрації Дніпропетровської області, Піщанської сільської ради, треті особи - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про припинення (розірвання) договору оренди земельної ділянки земельного фонду, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 23 травня 2005 року між Новомосковською районної державною адміністрацією та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , та нею, від імені яких за дорученням діяв ОСОБА_7 , було укладено договір оренди землі водного фонду площею 3,1734 га., строком на 49 років, який посвідчено приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Монашко Н.П.

Зазначає, що на час укладення договору оренди землі водного фонду їй належав будинок за адресою: АДРЕСА_1 , однак на теперішній час право власності на будинок зареєстровано за ОСОБА_8 , тобто після продажу будинку вона втратила будь-який зв`язок як з будинком, так і з орендованим майном, земельною ділянкою, оскільки проживає у м. Дніпро, жодного разу не користувалася орендованої ділянкою, та немає від оренди ніякої вигоди.

26 січня 2024 року вона звернулася до Орлівщинської сільської ради та Новомосковської районної державної адміністрації з пропозицією припинити договір оренди земельної ділянки водного фонду від 23 травня 2005 року, але відповіді не отримала. Отриманий лист Новомосковської районної військової адміністрації Дніпропетровської області від 07 лютого 2024 року вважає фактично відмовою у задоволенні її пропозиції, оскільки у листі ставляться вимоги, які вона повинна виконати, але вважає їх такими, що заявлені з перевищенням повноважень.

З урахування викладеного, вимушена звернутися до суду за захистом свої прав та просити суд припинити (розірвати) договір оренди земельної ділянки водного фонду від 23 травня 2005 року стосовно водойми, що фізично знаходиться в Орлівщинській сільській раді (запис в книзі державної реєстрації договорів оренди землі № 189 від 31 травня 2005 року) щодо її участі в ньому.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано відсутністю підстав для задоволення позову, оскільки заявлені позивачем вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , як безпосередніх учасників правочину, а отже заявлені вимоги не можуть бути розглянуті судом і вирішені у спорі позивача з орендодавцем, всі учасники правочину мають бути залучені співвідповідачами, оскільки лише за наявності належних відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість чи необґрунтованість заявленого позову, без залучення таких належних відповідачів позов не може бути вирішений, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Не погодившись з таким рішення суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що особистої згоди на укладання договору оренди вона не надавала та його умови не погоджувала, що свідчить про порушення її прав та є підставою для задоволення позову. Вказує, що позов пред`явлено лише щодо її участі у договорі оренди, а не розірванні договору оренди в цілому та з урахуванням цього визначено суб`єктний склад учасників справи, а тому суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні позову з підстав не залученні належних відповідачів у справі.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 23 травня 2005 року між Новомосковською районної державною адміністрацією (орендодавець) і ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 (орендарі), від імені яких на підставі довіреності діяв ОСОБА_7 , укладено договір оренди землі водного фонду площею 3,1734 га., строком на 49 років, договір посвідчено приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Монашко Н.П.

26 січня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Орлівщинської сільської ради та Новомосковської районної державної адміністрації з заявами про припинення договору оренди земельної ділянки водного фонду від 23 травня 2005 року.

Згідно листа Новомосковської районної військової адміністрації Дніпропетровської області від 07 лютого 2024 року на адресу ОСОБА_1 , на її заяву від 26 січня 2024 року про припинення Договору оренди земельної ділянки водного фонду, Новомосковська районна адміністрація повідомила, що у розумінні положень ч. 1 ст. 651 ЦК України, зміни або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У свою чергу, сторонами договору від 23 травня 2005 року є орендодавець Новомосковська районна державна адміністрація та орендарі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 .. Новомосковській районній військовій адміністрації не надано заяв (згоди) на припинення договору від інших вищевказаних громадян, які є також стороною договору оренди земельної ділянки водного фонду. Також, заявником не надано доказів формування земельної ділянки та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частинами 1, 4 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. до договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів.

Згідно із ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Згідно зі ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно із ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

У відповідності до ст. 652 ЦК України, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. У разі розірвання договору внаслідок істотної зміни обставин суд, на вимогу будь-якої із сторін, визначає наслідки розірвання договору виходячи з необхідності справедливого розподілу між сторонами витрат, понесених ними у зв`язку з виконанням цього договору. Зміна договору у зв`язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

На підставі положень ст. 653 ЦК України, у разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договір змінений або розірваний у зв`язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору.

Статтею 654 ЦК України визначено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Частиною 3 ст. 31 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін.

Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

У відповідності до ст. 31 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі припиняється в разі: закінчення строку, на який його було укладено; викупу земельної ділянки для суспільних потреб та примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом; поєднання в одній особі власника земельної ділянки та орендаря; смерті фізичної особи-орендаря, засудження його до позбавлення волі та відмови осіб, зазначених у ст. 7 цього Закону, від виконання укладеного договору оренди земельної ділянки; ліквідації юридичної особи-орендаря; припинення дії договору, укладеного в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійного договору (щодо договорів оренди землі, укладених у рамках такого партнерства/концесії); припинення (розірвання) спеціального інвестиційного договору, укладеного відповідно до Закону України "Про державну підтримку інвестиційних проектів із значними інвестиціями". Договір оренди землі припиняється також в інших випадках, передбачених законом.

Договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. Правочин про розірвання договору оренди (суборенди) землі сільськогосподарського призначення, орендарем (суборендарем) за яким є юридична особа приватного права (крім акціонерного товариства, повного та командитного товариства), є значним правочином та потребує попереднього прийняття загальними зборами учасників або іншим вищим органом такої юридичної особи рішення про надання згоди на його вчинення (крім випадку, якщо статутом юридичної особи прямо передбачено, що такий правочин не є значним). У разі неприйняття загальними зборами учасників або іншим вищим органом юридичної особи рішення про надання згоди на вчинення такого значного правочину (крім випадку, якщо статутом юридичної особи прямо передбачено, що такий правочин не є значним) такий правочин є нікчемним. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.

Також, приписами ст. 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених ст. 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України. У разі розірвання договору оренди землі з ініціативи орендаря орендодавець має право на отримання орендної плати на землях сільськогосподарського призначення за шість місяців, а на землях несільськогосподарського призначення - за рік, якщо протягом зазначеного періоду не надійшло пропозицій від інших осіб на укладення договору оренди цієї ж земельної ділянки на тих самих умовах, за винятком випадків, коли розірвання договору було обумовлено невиконанням або неналежним виконанням орендодавцем договірних зобов`язань, а також випадків розірвання договору оренди землі у зв`язку із забрудненням (потенційним забрудненням) орендованої земельної ділянки вибухонебезпечними предметами.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (ст. 48 ЦПК України).

Відповідно до ч.1,2 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Результат аналізу ст. 51 ЦПК України свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Верховний Суд також неодноразово висловлював правову позицію, у відповідності до якої у разі пред`явлення позову про зміну, розірвання, визнання недійсними договорів, сторонами у цивільній справі (позивачами або відповідачами) є сторони договору.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Лише за наявності всіх належних відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість чи необґрунтованість позовних вимог, без залучення таких належних відповідачів позовні вимоги вирішені бути не можуть. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 12 квітня 2022 року у справі № 497/1017/20.

Договором оренди у даному випадку не передбачено право одностороннього розірвання договору. Позивачем не надано суду доказів істотного порушення договору другою стороною, що тягне за собою розірвання договору.

Враховуючи вище викладене, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, з яким погоджується колегія суддів про відмову у задоволенні позову, оскільки заявлені позивачем вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , як безпосередніх учасників правочину, а отже заявлені вимоги не можуть бути розглянуті судом і вирішені у спорі позивача з орендодавцем, всі учасники правочину мають бути залучені співвідповідачами, оскільки лише за наявності належних відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість чи необґрунтованість позовних вимог, без залучення таких належних відповідачів заявлені вимоги вирішені бути не можуть, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що особистої згоди на укладання договору оренди позивач не надавала та його умови не погоджувала, що свідчить про порушення її прав та є підставою для задоволення позову, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. При цьому, суд першої інстанції надав цим доводам заявника належну правову оцінку.

Аргументи апеляційної скарги про те, що позов пред`явлено лише щодо її участі у договорі оренди, а не розірванні договору оренди в цілому та з урахуванням цього визначено суб`єктний склад учасників справи, а тому суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні позову з підстав не залучення належних відповідачів у справі, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки не дають підстав для висновку, що оскаржене судове рішення постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду без змін, не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2025 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 17 березня 2026 року

Повний текст судового рішення складено 27 березня 2026 року.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

Т.П. Красвітна