Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/342/26
Провадження № 2/711/988/26
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2026 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого-судді: Скляренко В.М.

при секретарі: Півень С.А.

за участі:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача Сакун І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна, в особі Черкаської обласної прокуратури, третя особа: Державна казначейська служба України про відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 , в собі представника адвоката Степаненка О.М., який діє на підставі договору про надання правничої допомоги №1340/1 від 21.02.2022р. та додаткового договору до нього №1340/1 від 28.08.2025р., звернувсь до суду з позовом, в якому просив стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, - 235 197 грн. та судові витрати (попередньо визначені) по справі в розмірі 15 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що ОСОБА_1 обвинувачувався Черкаською окружною прокуратурою у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України, а саме у самовільному зайнятті земельної ділянки, яким завдано значної шкоди.

За даним фактом 14.05.2020р. внесені відомості до ЄРДР за №0000076.

07.02.2022р. ОСОБА_1 було повідомлено про підозру за ч. 1 ст. 197-1 КК України.

10.02.2022р. прокурором Черкаської окружної прокуратури складено обвинувальний акт та направлено до Черкаського районного суду Черкаської області для розгляду по суті.

Вироком Черкаського районного суду Черкаської області від 12.05.2023р. ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України, та виправдано у зв`язку з недоведеністю, що дане кримінальне правопорушення вчинене останнім.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 14.05.2024р. вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 12.05.2023р. залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 11.02.2025р. вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 12.05.2023р. та ухвала Черкаського апеляційного суду від 14.05.2024р. залишені без змін.

Таким чином, ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування і прокуратури, так як незаконне повідомлення пр. підозру у вчиненні кримінального правопорушення, а в подальшому незаконне обвинувачення в суду є психотравмуючою проблемою, яка спричинила психоемоційний стрес.

Зазначає, що незаконне притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності, яке тривало упродовж значного часу на стадіях досудового розслідування та судового розгляду, тобто з 07.02.2022р. (дата повідомлення про підозру) і до 14.05.2024р. (дата набрання виправдувального вироку законної сили), тобто 27 місяців 6 днів, спричинило йому істотну моральну шкоду, що проявилася в глибоких та тривалих душевних стражданнях, порушенні звичного способу життя, підриві психоемоційного стану та соціальних зв`язків.

Упродовж всього періоду кримінального переслідування ОСОБА_1 перебував у стані постійної психологічної напруги, страху за власну свободу, репутацію та майбутнє, відчував приниження честі і гідності, безпорадність перед діями правоохоронних органів та невизначеність щодо результату провадження. Таке тривале перебування у статусі підозрюваного та обвинуваченого супроводжувалося постійним очікуванням негативних наслідків, що призводило до емоційного виснаження, порушення сну, тривожності станів та нервового напруження. Окрім того, довготривале досудове розслідування та судовий розгляд істотно обмежили ОСОБА_3 можливості вести нормальне особисте та професійне життя. Позивач був змушений регулярно з`являтися до слідчих органів та суду, змінювати плани, пояснювати свій процесуальний стан близьким, колегам та оточенню, що негативно вплинуло на його ділову репутацію, соціальні контакти та самооцінку. Сам факт кримінального переслідування створював у суспільстві стійке негативне ставлення до нього, як особи, яка нібито вчинила злочин, незалежно від подальшого виправдання.

Відновлення порушених прав відбулося лише після численних судових засідань та подальшого виправдання, однак пережиті страждання, втрачений спокій, зіпсовані соціальні зв`язки та підірвана довіра до органів державної влади не можуть бути усунуті повністю.

Оскільки загальний період перебування позивача під слідством та судом складає 27 місяців 6 днів, то розмір відшкодування моральної шкоди становить 235 197 грн.

А тому, просить стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, моральну шкоду в розмірі 235 197 грн. та судові витрати (попередньо визначені) по справі в розмірі 15 000грн.

Ухвалою суду від 14.01.2026р. відкрито провадження у справі із визначенням здійснення розгляду справи за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін.

29.01.2026р. на адресу суду надійшов письмовий відзив Черкаської обласної прокуратури, в якому зазначено, що наведені в позовній заяві обставини засвідчують, що у позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 1176 ЦК України та Закону. Розмір коштів, заявлених до відшкодування позивачу відповідає мінімально гарантованому розміру такого відшкодування відповідно до ст. 13 Закону №266/94-ВР. Щодо відшкодування судових витрат, а саме витрати на правничу допомогу в розмірі 15 000 грн., то вважає такий розмір правничої допомоги необґрунтованим та завищеним, а тому просить його зменшити до 6 056 грн.

02.02.2026р. на адресу суду на дійшли письмові пояснення третьої особи - Державної казначейської служби України, в яких зазначено, що Державна казначейська служба України заперечує проти задоволення позову ОСОБА_3 та просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушені права власності, в тому числі інтелектуальної, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних явищ.

Згідно з п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Казначейство вважає, що позивачем не надано жодних доказів наявності завдання йому моральної шкоди, не надано доказів та підтверджень наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями відповідача. Отже сума моральної шкоди в розмірі 235 197 грн. не підтверджена жодними доказами.

Також вказується про необґрунтоване завищення позивачем розміру грошового відшкодування завданої моральної шкоди, оскільки період перебування позивача під слідством та судом складає 27 місяців 8 днів, і, на думку Казначейства, при визначенні мінімального розміру морального шкоди необхідно застосовувати величину мінімальної заробітної плати в розмірі 1 600 грн., оскільки за приписами ст. 13 Закону №266/94-ВР витання про відшкодування моральної шкоди вирішується виключно судом, відповідно до чинного законодавства за наявності заяви громадянина. Отже, мінімальний розмір моральної шкоди становить 43 626,67 грн.

Окрім того, у письмових поясненнях зазначається про відсутність правових підстав для відшкодування позивачу витрат на професійну правничу допомогу, оскільки наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування таких витрат з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

16.02.2026р. закрито підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі.

Представник позивача адвокат Степаненко О.М. в судовому засіданні також підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні. Пояснив, що розрахунок розміру грошової компенсації моральної шкоди обчислювався з врахуванням ставки мінімальної заробітної плати в порядку, передбаченому Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Зауважив, що перебування позивача під слідством та судом змусило його зазнати багато обмежень та незручностей, а також ввело його у стан розпачу, внаслідок чого йому завдано істотної моральної шкоди, яка має бути відшкодована шляхом виплати грошової компенсації. Окрім того, пояснив, що позивачем понесені витрати на професійну правничу допомогу, розмір яких складає 15 000 грн., тому просив стягнути такі витрати на користь позивача.

В судовому засіданні представник відповідача Сакун І.В. позовні вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди в розмірі 235 197 грн. визнала та не заперечувала проти задоволення позову. Щодо витрат позивача на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000грн., то вважає їх завищеними, а тому просила зменшити такий розмір до 6 056 грн.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 14.05.2020р. до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесене відомості за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України, кримінальне провадження №0000076.

07.02.202р. в рамках даного кримінального провадження складено повідомлення про підозру ОСОБА_1 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України, яке було вручене ОСОБА_3 07.02.2022р. /а.с. 11-13/.

В подальшому, відносно ОСОБА_3 був складений обвинувальний акт та висунуто обвинувачення у самовільному зайнятті земельної ділянки, яким завдано значної шкоди її законному власнику.

Вироком Черкаського районного суду Черкаської області від 12.05.2023р. ОСОБА_3 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України та виправдано у зв`язку із недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення, в якому він обвинувачується.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 14.05.2024р. вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 12.05.2023р. щодо ОСОБА_3 залишений без змін.

Постановою Верховного Суду від 11.02.2025р. вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 12.05.2023р. та ухвала Черкаського апеляційного суду від 14.05.2024р. щодо ОСОБА_3 залишені без змін.

Зазначені обставини справи визнаються учасниками справи та підтверджуються відповідними судовими рішеннями, ухваленими судами різних інстанцій при розгляді судової справи №707/394/22 /а.с. 14-25/.

Позивач стверджує, що він незаконно піддався необґрунтованому кримінальному переслідуванню, внаслідок чого зазнав моральної шкоди, яку необхідно компенсувати наступним чином: за незаконне притягнення до кримінальної відповідальності за період перебування під слідством та судом з 07.02.2022р. (дата повідомлення про підозру) до 14.05.2024р. (дата набрання виправдувальним вироком законної сили) відшкодування має складати 235 197 грн., оскільки такий період тривав 27 місяців 6 днів.

Розмір відшкодування позивач обчислював з урахуванням того, що він не може бути меншим за мінімальний, передбачений статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», який обчислюється шляхом множення показника розміру мінімальної заробітної плати на відповідну кількість місяців перебування під слідством та судом.

Оскільки позивач не отримав ніякого відшкодування від держави, то він звернувся до суду з даним позовом.

Таким чином спір між сторонами виник з правовідносин про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду, який регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК), Закону України від 01.12.1994 №266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закон №266/94) тощо.

Надаючи оцінку доводам учасників справи та обставинам спірних правовідносин суд виходить з наступного.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом положень статей 15, 16 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За змістом статті 23 ЦК моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За правилами пункту 2 частини другої статті 1167 ЦК, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Згідно ч. 1 ст. 1173 ЦК шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади, відшкодовується державою незалежно від вини цього органу.

За змістом ч. 1, 2 ст. 1176 ЦК шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 1 Закону №266/94 підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону №266/94 право на відшкодування шкоди у порядку та у розмірах, визначених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

По обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що стосовно позивача здійснювалось кримінальне провадження по обставинам події самовільного зайняття земельної ділянки, яким завдано значної шкоди її законному власнику. В рамках кримінального провадження повідомлення про підозру стосовно позивача було складено 07.02.2022р. При цьому під час досудового розслідування та судового провадження прокурор підтримував обвинувачення в рамках правової кваліфікації дій позивача за ч. 1 ст. 197-1 КК України. За наслідками розгляду обвинувального акту судом був ухвалений виправдувальний вирок, який набрав законної сили 14.05.2024р.

У зв`язку з викладеним суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 реабілітований повністю, а відтак має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди за рахунок держави.

Зазначений висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 31.08.2022 року у справі №306/701/20. У зазначеній постанові Верховний Суд вказав, що Закон №266/94 пов`язує виникнення у конкретного реабілітованого громадянина права на відшкодування шкоди зі складним юридичним складом, який включає в себе підстави виникнення шкоди, завданої незаконними діями, та умови виникнення права на його відшкодування. Тобто право на відшкодування виникає лише у разі повної реабілітації особи, про що зазначається в пункті 3 Положення про застосування Закону №266/94-ВР, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року №6/5/3/41. Така судова практика є незмінною, про що зазначено в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 17.11.2021 у справі №522/2493/18. Реабілітуючі, на відміну від нереабілітуючих підстав, для застосування наведеного вище Закону України, пов`язані з констатацією факту того, що підозрюваний/обвинувачений не вчинив злочину. До реабілітуючих належать лише три підстави: встановлено відсутність події кримінального правопорушення; встановлено відсутність у діянні складу кримінального правопорушення; не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпано можливості їх отримати.

За змістом п. 14 ч. 1 ст. 3 КПК України притягнення до кримінальної відповідальності - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 КПК України, виправданим у кримінальному провадженні є обвинувачений, виправдувальний вирок суду щодо якого набрав законної сили.

В пунктах 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27.10.1999 року у справі №1-15/99 зазначено що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину.

Таким чином, у період перебування під слідством та судом у спірних правовідносинах має бути зарахований час, починаючи з моменту складання письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до набрання виправдувальним вироком суду законної сили.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 13.08.2020 року у справі № 607/10144/18.

Враховуючи зазначене, період перебування позивача під слідством та судом має бути обрахований з моменту складання письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, а саме з 07.02.2022р. до 14.05.2024р., тобто до дати винесення ухвали Черкаським апеляційним судом, якою залишено виправдувальний вирок без змін.

Таким чином, позивач зазнав кримінального переслідування з боку правоохоронних органів держави в період часу з моменту складання письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального поступку (07.02.2022р.) до набрання законної сили виправдувальним вироком щодо нього (14.05.2024р.), тобто в період часу тривалістю 27 місяців 6 днів, внаслідок чого він має право на відшкодування шкоди на підставі ч. 1, 2 ст. 1176 ЦК та п. 1 ч. 1 ст. 2 положень Закону №266/94.

Протягом вказаного періоду позивач був вимушений регулярно приймати участь у слідчих діях та судових засіданнях, витрачаючи на це час, що вимагало від нього додаткових зусиль необхідних для організації життя. Сам факт знаходження під кримінальним переслідуванням мав для нього стресові наслідки, він був змушений захищатись від пред`явленого обвинувачення, що призводило до цілком природних хвилювань, що негативно вплинуло на його звичний уклад життя, тобто зумовило певний рівень моральних страждань і переживань.

Обґрунтовуючи власні позовні вимоги позивач стверджував, що внаслідок безпідставного перебування під слідством та судом йому було заподіяно психічного впливу, що призвело до погіршення та позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру, тому дії органів досудового розслідування та прокуратури нанесли йому моральну шкоду.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позивач ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди, а відтак, відхиляє доводи третьої особи щодо недоведеності факту завдання позивачу моральної шкоди.

Повертаючись до питань встановлення факту завдання позивачу моральної шкоди та розміру її компенсації суд звертає увагу на наступне.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (ч. 5, 6 ст. 4 Закону №266/94).

В постанові від 20.09.2018р. у справі №686/23731/15-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла правового висновку про те, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Слід звернути увагу, що моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру.

При оцінці обґрунтованості вимог у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди, слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат.

З огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Насамперед, йдеться про визнання критично розглянутих національним судом (крізь призму обставин справи) і достатньо аргументованих, з огляду на суть порушеного права й характер правопорушення, показань сторін достатніми доказами для прийняття рішення щодо вимог з приводу відшкодування моральної шкоди. Такий підхід цілком узгоджувався б і з думкою Європейського суду з прав людини, викладеною ним у рішенні від 28.05.1985 р. у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства», де зазначається, що, «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які, як заявниці, зіткнулися з проблемами початку або продовження свого подружнього життя, можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин. При цьому, однак, задовольняючи вимоги щодо компенсації моральної шкоди, Європейський суд з прав людини подекуди посилається на зазнані заявниками незручності, певне розчарування та страждання в результаті встановленого порушення (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Антоненков та інші проти України» // Офіційний вісник України. 2006. № 41. Ст. 2784), інші конкретизовані вияви немайнових втрат заявника, а іноді не вважає за потрібне чітко кваліфікувати їх вид і характер (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Чуян проти України»)

Отже, рівень моральних страждань визначається не видом правопорушення і не складністю цього правопорушення, а змістом моральних страждань потерпілого внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для його особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди.

Додатково слід зауважити, що моральною шкодою визначаються навіть не самі страждання, а саме негативні наслідки немайнового характеру, які ними спричиненні, оскільки тільки вони становлять розуміння шкоди як обов`язкової умови відповідальності.

В цьому контексті суд бере до уваги, що тяжкість переживання психотравмуючої події повністю залежить від індивідуально-психологічних особливостей людини, якій завдано моральну шкоду, від її темпераменту, стійкості афективно-вольових процесів, рівня суб`єктивного контролю, стресостійкості, соціальної адаптованості, способу реагування на фруструючі події.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019р. у справі № 464/3789/17. Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п. 52). У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Згідно положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

По обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що позивач фактично перебував під слідством та судом з 07.02.2022р. (дата повідомлення про підозру) до набрання законної сили виправдувальним вироком щодо нього (14.05.2024р.), тобто в період часу тривалістю 27 місяців 6 днів.

Отже, на підставі ч. 1, 2, 7 ст. 1176 ЦК та положень Закону №266/94 позивач має право на відшкодування моральної шкоди, яку необхідно визначати, виходячи з мінімального розміру заробітної плати на день ухвалення судом рішення (8 647 грн.) за кожен місяць перебування під слідством та судом, що в даному випадку складає 235 197 грн. [ (8 647 грн. х 27 місяців) + (8 647 грн. / 30 * 6 календарних днів) ] і буде належним і достатнім засобом відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу.

За таких обставин позовні вимоги підлягають до повного задоволення.

Враховуючи, що заявлені позовні вимоги підлягають до задоволення, а позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», то відповідно до ч. 7 ст. 141 ЦПК України судові витрати слід віднести на рахунок держави.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат на оплату професійної правничої допомоги, суд виходить з наступного.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Оцінюючи розмір заявлених стороною позивача вимог для компенсації витрат на правову допомогу суд звертає увагу на наступне.

Верховний Суд у постанові від 17.09.2019р. у справі №810/3806/18 зазначив, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу мають бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування останніх.

З матеріалів справи судом встановлено, що в якості доказів розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу суду надано: договір №1340 про надання правничої допомоги від 21.02.2022р.; додатковий договір №1340/1 від 28.08.2025р. до договору про надання правничої допомоги №1340 від 21.02.2022р.; детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом Степаненком О.М. під час подачі позову від імені ОСОБА_3 до Держави України в особі Черкаської окружної прокуратури у суді першої інстанції від 13.01.2026р.; копія платіжної інструкції №801711966 від 28.08.2025р. про сплату ОСОБА_3 адвокату Степаненку О.М. коштів в розмірі 15 000 грн. за представництво у відшкодуванні шкоди за незаконні дії слідчих прокуратури; акт виконаних робіт від 13.01.2026р. до додаткового договору №1340/1 від 28.08.2025р.; ордер серії СА №1148072 від 13 січня 2026 року.

Варто звернути увагу, що в позовній заяві було зазначено попередній розмір судових витрат позивача з оплати правової допомоги в сумі 15 000 грн. При цьому, у відзиві на позовну заяву представник відповідача Черкаської обласної прокуратури Сакун І.В. заперечила проти обґрунтованості такого розміру витрат, вважаючи його завищеним з огляду на те, що справи про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду мають сталу практику. Справа є не складною, не потребує вивчення великого обсягу доказів, адвокату не потрібно було аналізувати значну кількість законодавчо-нормативної бази. З огляду на викладене, представник відповідача вважає, що обсяг робіт, проведений адвокатом Степаненком О.М., з огляду на його професійність, для підготування позовної заяви для подання її до суду об`єктивно займає 3-4 години, а не зазначені ним 10 годин. Отже, представник відповідача вважає, що стороною позивача не дотримано критерію реальності витрат, оскільки час, витрачений на написання позовної заяви (6 годин) є очевидно завищеним для юриста відповідної кваліфікації, тому просили зменшити розмір судових витрат до 6 056грн.

Надаючи оцінку вимогам позивача про відшкодування витрат на правову допомогу в контексті критерію співмірності та пропорційності таких витрат суд виходить з наступного.

Частинами першою та другою статті 30 Закону № 5076-VI встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

За змістом ч. 4, 5 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання зазначених вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини вказує, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (справа «Гімайдуліна і інші проти України» від 10.12.2009р., справа «Баришевський проти України» від 26.02.2015р.). А також висновки ЄСПЛ, викладені у справах: «East/WestAllianceLimited» проти України» від 02.06.2014р., за змістом яких заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим; «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002р., за результатом розгляду якої ЄСПЛ вирішив, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналіз змісту наданих стороною позивача доказів на підтвердження розміру витрат на правову допомогу свідчить, що відповідні витрати складаються з оплати послуг адвоката за вчинення наступних процесуальних дій:

1) опрацювання матеріалів, законодавчо-нормативної бази, позицій Верховного Суду 4 години;

2) складання позовної заяви, виготовлення додатків та подача позовної заяви до Придніпровського районного суду м. Черкаси 6 годин;

3) участь в судових засіданнях до ухвалення рішення судом першої інстанції незалежно від кількості судових засідань визначаються окремо в залежності від їх кількості.

Підсумок: на роботу адвоката, визначених у п. 1-2 витрачено 10 годин. Вартість послуг адвоката за 1 годину складає 50% прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 2025 рік та дорівнює 1514 грн. (3 028 грн. х 50%), тобто 10 год. х 1 514 грн. = 15 140 грн.

Таким чином, вказаними вище доказами підтверджено надання адвокатом Степаненком О.М. послуг з професійної правничої допомоги ОСОБА_1 на підставі договору про надання професійної правничої допомоги №1340 від 21.02.2022 року та додаткового договору №1340/1 від 28.08.2025 року. Разом з тим, беручи до уваги зміст позовних вимог, складність справи, сутність спірних правовідносин, обсяг виконаних представником позивача робіт, а також враховуючи доводи представника відповідача про завищення розміру витрат позивача на правничу допомогу та необхідність їх зменшення, керуючись принципами справедливості та співмірності, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог щодо компенсації витрат позивача на правову допомогу в межах суми 10 000 грн., оскільки такий розмір видається пропорційним та обґрунтованим з огляду на складність, об`єм справи та час затрачений представником позивача для підготовки даного позову та подання його до суду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2, 5, 11-13, 81, 83, 89, 141, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Держави Україна, в особі Черкаської обласної прокуратури, третя особа: Державна казначейська служба України про відшкодування моральної шкоди задовольнити.

Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ) в рахунок відшкодування моральної шкоди 235 197 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000 грн.

Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складений 27 березня 2026 року.

Головуючий: В.М. Скляренко