Справа № 466/8615/25
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2026 року м. Львів

Шевченківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Невойта П.С.,

за участю секретаря судового засідання Пришляк А.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові скаргу ОСОБА_1 , зацікавлена особа Шевченківський відділ державної виконавчої служби у м. Львові ЗМУ МЮ ( м. Львів) про звільнення майна з-під арешту,-

за участю заявника ОСОБА_1 ,

представника заявника адвоката Єрохіна В.В.,

в с т а н о в и в :

15.09.2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою про скасування арешту на все її майно та зокрема, на земельну ділянку площею 0, 0279 га, яка розташована за адресою - м. Львів, урочище Голоско, СГК «Мічурінець природоперетворювач».

Скарга мотивована тим, що на виконанні у Шевченківському відділі державної виконавчої служби у м. Львові Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України перебувало виконавче провадження №35868771 щодо примусового виконання виконавчого листа у справі №2-1715/2011, виданого 09.11.2012 року Шевченківським районним судом м. Львова. В рамках цього виконавчого провадження накладено арешт на все майно ОСОБА_1 .

Крім цього, на виконанні у Шевченківському відділі державної виконавчої служби у м. Львові Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України перебувало виконавче провадження №50232404 щодо примусового виконання виконавчого листа №2-1715/2011, виданого 09.11.2012 року Шевченківським районним судом м. Львова. В рамках цього виконавчого провадження накладено арешт на все майно ОСОБА_1 , а також описано і арештовано земельну ділянку площею 0,0279 га, яка знаходиться за адресою: м.Львів, ур. Голоско, СГК «Мічурінець природоперетворювач»

Постановою державного виконавця від 27 березня 2017 року виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі п.3 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», підстава відмова стягувача від майна боржника. Зазначає, що відповідно до норм даного Закону, в редакції станом на 2017 рік, державний виконавець був зобов`язаний зняти арешт, накладений на майно боржника.

Враховуючи те, що з моменту накладення арешту минуло вісім років, виконавчі провадження не завершені, продовжується арешт майна ОСОБА_1 , що порушує її права як власника, просить задоволити скаргу.

Ухвалою судді від 22.09.2025 року скаргу залишено без руху.

09.10.2025 року адвокат Єрохін В.В. в інтересах ОСОБА_1 подав скаргу якою просив зобов`язати державного виконавця скасувати арешт майна боржника, накладений постановою державного виконавця від 27.02.2013 року у ВП 35868771.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м.Львова Невойта П.С. від 14.10.2025 року скаргу прийнято до розгляду та призначено судове засідання.

14 січня 2026 року на адресу суду від Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України поступив відзив. Останній мотивований тим, що дійсно на виконанні у відділі перебували виконавчі провадження №35868771 та №50232404 (повторне пред`явлення виконавчого документу) з примусового виконання виконавчого листа у справі №2-1715/2011, виданого 09.11.2012 року Шевченківським районним судом м. Львова.

Станом на 05.01.2016 року повідомлення про відсутність заборгованості за вказаними виконавчими провадженнями на адресу відділу не надходило. Матеріали виконавчих проваджень, на підставі яких накладено арешти знищені за закінченням терміну зберігання відповідно до п. 9.9 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби №2274/5 від 25.12.2008.

Вказує, що у випадку зняття арешту з майна боржника порушується право стягувача на виконання рішення суду, а отже і на справедливий судовий захист. Наголошує, що ОСОБА_1 у скарзі не підтверджено факт відсутності майнових претензій з боку стягувача за вказаними виконавчими провадженнями. Відтак, просить відмовити у задоволенні скарги.

04.02.2026 року від представника ОСОБА_1 адвоката Єрохіна В.В. надійшли додаткові пояснення. В таких адвокат звертає увагу суду на постанову виконавця від 27.03.2017 року про повернення виконавчого документа стягувачу, підстава стягувач відмовився залишити за собою майно, не реалізоване під час виконання рішення. Відтак, відповідно до ч.3 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», у разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої цієї статті арешт з майна знімається.

04.02.2026 року від представника Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України державного виконавця Оприск О. надійшло клопотання про здійснення розгляду справи за відсутності представника відділу.

Скаржник ОСОБА_1 та її представник адвокат Єрохін В.В. у судовому засіданні заяву підтримали. В останнє судове засідання не прибули.

Згідно з ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали скарги, суд приходить до такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Заявниця, звертаючись до суду із даною скаргою, фактично просить зобов`язати Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Львові Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України скасувати арешт на все майно та заборону його відчуження.

Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до статті 451 ЦПК України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд скасовує оскаржувані рішення та визнає оскаржувані дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби,приватного виконавця усунути порушення(поновити порушене прав озаявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

В п. 20 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 6 від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» (в частині, що не суперечить нормам ЦПК України, що діє з 15 грудня 2017 року, в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції), роз`яснено, що у справах за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи інших посадових осіб державної виконавчої служби предметом судового розгляду можуть бути лише рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Суди розглядають справи за такими скаргами в передбаченому розділом VII ЦПК порядку незалежно від наявності у сторін спору про право, який підлягає розгляду в позовному провадженні. Такий спір не може бути підставою для залишення скарг без розгляду або іншим чином впливати на їх розгляд.

Відповідно до ст. 448 ЦПК України питання, пов`язані із зверненням судового рішення до виконання, вирішує місцевий суд, який розглянув справу.

Тобто, нормами ЦПК України передбачено можливість оскарження дій державного виконавця до того суду, який видав виконавчий документ на виконання свого рішення, ухваленого в порядку цивільного судочинства.

Така скарга подається з метою судового контролю за виконанням судового рішення, ухваленого у цивільній справі.

Судом встановлео, що на виконанні у Шевченківському відділі державної виконавчої служби у м. Львові Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України перебувало виконавче провадження №35868771 та №50232404 (повторне пред`явлення виконавчого документу) щодо примусового виконання виконавчого листа у справі №2-1715/2011, виданого 09.11.2012 року Шевченківським районним судом м. Львова. В рамках цього виконавчого провадження накладено арешт на все майно ОСОБА_1 , а також описано і арештовано земельну ділянку площею 0,0279 га, яка знаходиться за адресою: м.Львів, ур. Голоско, СГК «Мічурінець природоперетворювач»

Постановою державного виконавця від 27 березня 2017 року виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі п.3 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», підстава відмова стягувача від майна боржника.

Арешт є початковою стадією виконавчого провадження щодо звернення стягнення на майно боржника.

Згідно із частиною другою статті 57 Закону № 606-XIV (у редакції, чинній на момент накладення арешту на майно боржника) арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Схожі за змістом приписи містяться у статті 56 Закону № 1404-VIII.

Виконавче провадження як сукупність дій, спрямованих на примусове виконання рішень, передбачає застосування арешту майна боржника як засобу, що обмежує можливість відчуження майна боржником із метою його подальшої реалізації у спосіб, передбачений законом.

Отже, правовою метою накладення державним (приватним) виконавцем арешту на майно боржника є забезпечення реального виконання рішення, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.

Термін «завершення виконавчого провадження» застосовувався у нормі статті 30 Закону № 606-XIV як узагальнююче поняття процесуальної стадії виконавчого провадження.

Відповідно до частини першої статті 30 Закону № 606-XIV державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження згідно з статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу згідно з статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, згідно з статтею 48 цього Закону.

У Законі № 1404-VIII відсутня норма, аналогічна нормі частини першої статті 30 Закону № 606-XIV. Закон № 1404-VIII не містить такого поняття, як «завершення виконавчого провадження», водночас окремо врегульовує виконавчі дії щодо закінчення виконавчого провадження у статті 39 та щодо повернення виконавчого документа стягувачу в статті 37.

Частина перша статті 47 Закону № 606-XIV визначала, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: 1) є письмова заява стягувача; 2) у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; 3) стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, не реалізоване під час виконання рішення; 4) стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа; 5) у результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані за безпосередньої участі боржника); 6) у боржника відсутнє визначене виконавчим документом майно, яке він за виконавчим документом має передати стягувачу, або майно, на яке необхідно звернути стягнення з метою погашення заборгованості (крім коштів), а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; 7) боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи майно боржника, розшук яких здійснювався органами Національної поліції, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку; 8) коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, недостатньо для задоволення вимог стягувача-заставодержателя за виконавчим документом, на підставі якого звернуто стягнення на заставлене майно; 9) наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Водночас Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що законодавець у Законі № 1404-VIII, який набрав чинності з 05 жовтня 2016 року, передбачив випадки, за яких арешт з майна знімається одночасно із поверненням виконавчого документа стягувачу, а саме: стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа; стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення; запроваджено тимчасову адміністрацію банку-боржника, крім рішень немайнового характеру (частина третя статті 37 Закону № 1404-VIII).

Враховуючи наведене, повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для зняття арешту з майна боржника (за винятком випадків, передбачених у частині третій статті 37 Закону № 1404-VIII).

Крім того з наведеного вище вбачається, що законодавство про виконавче провадження передбачає зняття арешту майна боржника, накладеного у виконавчому провадженні: 1) виконавцем; 2) начальником відділу державної виконавчої служби; 3) судом.

Відповідно до частини третьої статті 60 Закону № 606-XIV з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом (аналогічні положення містить частина третя статті 59 Закону № 1404-VIII).

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду (частина п`ята статті 60 Закону № 606-XIV; частина п`ята статті 59 Закону № 1404-VIII).

Отже, визначення посадової особи, яка має повноваження зняти арешт з майна боржника, накладеного у виконавчому провадженні, залежить від конкретних обставин і підстав зняття такого арешту.

Отже, судом встановлено, що постановою від 01.08.2026 року у ВП № 50232404 з виконання в/листа № 2-1715/2011, виданого 09.11.2012, накладено арешт на все майно заявниці. Старшим државним виконавцем проведено процедуру оцінки та продажу арештованого майна, земельної ділянки, однак таке не було реалізоване, а Стягувач відмовився залишити за собою майно. Відповідно, постановою державного виконавця від 27 березня 2017 року виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі п.3 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно з положеннями статті 41 Конституції України та статті 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Право приватної власності є непорушним.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 26 липня 2023 року у справі № 761/687/14.

Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги ОСОБА_1 підлягають до часткового задоволення.

Керуючись ст. 447, 450-451 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Заяву ОСОБА_1 про звільнення майна з-під арешту задовольнити частково.

Зобов`язати державного виконавця або іншу уповноважену посадову особу Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові ЗМУ МЮ ( м. Львів) скасувати арешт майна боржника та заборону його відчуження, а саме: земельну ділянку площею 0,0279 га, яка знаходиться за адресою: м.Львів, ур. Голоско, СГК «Мічурінець природоперетворювач».

В іншій частині у задоволенні заяви відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до апеляційного суду Львівської області протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя П. С. Невойт