Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/7260/25
Провадження №2/711/169/26
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2026 року м. Черкаси

Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді Позарецької С.М.,

при секретарі Буйновській А.П.

за участю представника

позивача адвоката Чигрик І.А.,

представника відповідача

за довіреності Кирмана В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Черкаської міської ради, третя особа: Приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Левицька Руслана Валентинівна про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, встановлення факту, що має юридичне значення, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 , через представника адвоката Чигрик І.А., звернувся до суду з позовом до Черкаської міської ради про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, встановлення факту, що має юридичне значення. Свої позовні вимоги мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , останнім місцем проживання є адреса його реєстрації: АДРЕСА_1 . Приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Р.В. заведено спадкову справу № 14/2025 на підставі заяви представника позивача ОСОБА_1 за довіреністю ОСОБА_3 про видачу свідоцтва про право на спадщину, тобто квартиру АДРЕСА_2 та земельну ділянку, площею 649,0 кв.м, що у садівничому товаристві «Динамівець» Черкаського міського об`єднання садівничих товариств «Садівник» на території Черкаської міської ради, які належали матері спадкодавця та позивача ОСОБА_4 , спадщину після якої прийняв ОСОБА_2 , проте не встиг оформити.

Зазначено, що приватним нотаріусом 10.06.2025 винесено постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки відсутня можливість документально підтвердити факт родинних відносин позивача і спадкодавця, відсутня можливість документально підтвердити факт постійного проживання позивача і спадкодавця на час відкриття спадщини та у зв`язку із пропуском строку, передбаченого ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини.

У позовній заяві вказано, що позивач і ОСОБА_2 є рідними братами, але надати документальне підтвердження нотаріусу неможливо, оскільки свідоцтва про народження позивача та спадкодавця втрачені і отримати їх повторно неможливо, бо ці особи народилися у м. Магнітогорськ Челябінської області Російської Федерації.

Мати позивача та ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після її смерті спадщину отримав ОСОБА_2 на підставі заяви про прийняття спадщини. Позивач спадщину після смерті матері не прийняв. При цьому, мати за життя склала заповіт, за яким вона свої майно заповідала своїм синам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Крім того, у своїй заяві про прийняття спадщини ОСОБА_2 вказав, що є інший спадкоємець ОСОБА_1 . Також зазначено, що й іншими доказами доводиться факт родинних відносин позивача із ОСОБА_2 , які наявні у справі.

За твердженнями позивача, причини, які призвели до пропуску позивачем строку на прийняття спадщини, передбачені ст. 1270 ЦК України, є поважними та такими, що пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для позивача, як спадкоємця, які унеможливили подання ним заяви про прийняття спадщини: на час відкриття спадщини позивач з березня 2022 року по день смерті ОСОБА_2 19.09.2022 проживав за адресою: АДРЕСА_3 ; позивач до вторгнення РФ на території України, тобто 24.02.2022 проживав та на цей час проживає за адресою: АДРЕСА_4 . Оскільки в Черкасах було безпечніше, ніж у Києві жити, то в перші дні березня 2022 року позивач переїхав проживати до м. Черкаси і на день смерті ОСОБА_2 проживав у квартирі їхньої матері (квартира входить до складу спадщини); смерть брата була великою втратою для позивача, а тому він не зміг знаходитися у квартирі, де вони разом проживали і він повернувся у м. Київ; втрата брата негативно вплинула на стан здоров`я позивача, що підтверджується медичними документами; у лютому 2023 року стан здоров`я позивача на давав йому можливості займатися питаннями, пов`язаними з оформленням спадкових прав після смерті його брата, зокрема звернутися до нотаріуса як в м. Черкаси, так і в м. Києві; позивач не зміг знайти своє свідоцтво про народження і не міг отримати повторне.

Зазначено, що позивач є єдиною особою, яка має родинні відносини із спадкодавцем, особи, які проживали на час відкриття спадщини із спадкодавцем відсутні, заповіт відсутній, а тому саме позивач є єдиним, хто може претендувати на спадкове майно у разі визначення судом додаткового строку на прийняття спадщини. Позивач не може працювати, не може займатися оформленням інвалідності у зв`язку з поганим станом свого здоров`я, хоча потребує коштів на лікування.

Таким чином, позивач просить суд, - встановити факт родинних відносин між ним та ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (актовий запис №2891); визнати позивачу додатковий строк у два місяці після набрання законної сили рішення, достатній для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою суду від 14.08.2025 прийнято, відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження. Крім того, залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Левицьку Р.В.

Ухвалою суду від 09.12.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Відповідачем, через представника за довіреністю ОСОБА_5 , подано відзив на позов, який прийнятий судом. Зазначено, що позовні вимоги не є обґрунтованими та не підлягають до задоволення в частині визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Кінцевий 6-ти місячний строк для подачі позивачем заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 є 19.03.2023. Позивач лише 10.06.2025 подав до нотаріуса заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_2 . Вважає, що позивачем на надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він не звернувся до нотаріуса для прийняття спадщини у вказаний строк за наявності об`єктивних, непереборних, істотних труднощів. Отже, вважає, що позивач з неповажних причин пропустив строк для подання заяви про прийняття спадщини. Просить відмовити у задоволенні позову.

Відповідь на відзив подано не було.

Третя особа не скористалася правом подати письмові пояснення по суті позову та відзиву.

В судове засідання позивач та третя особа не з`явилися, будучи належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи. Про поважність причин неявки не повідомили. Третя особа подала заяву про розгляд справи за її відсутності.

В судовому засіданні представник позивача просила позовні вимоги задовольнити, посилаючись на доводи (обставини) позовної заяви. Також додала, що до поважних причин слід віднести і той факт, що позивачем були загублені документи (паспорт та інші), а тому він, через представника, у червні 2025 року звернувся до нотаріуса про видачу свідоцтва про право на спадщину, тобто вже після отримання у 2025 році нового паспорту. Крім того, зазначила, що не погоджується із доводами відповідача, що викладені у відзиві на позов.

В судове засідання представник відповідача не з`явився, будучи належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи. Подано заяву про розгляд справи за його відсутності, просить відмовити у задоволенні позову.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_6 показала, що на початку 2022 року з`явився позивач у свого брата ОСОБА_2 і жив з останнім до його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 . Потім ОСОБА_1 десь пропав і вона його більше не бачила. В кінці 2023 та в 2024 році вона телефонувала ОСОБА_1 з приводу боргу за житлово-комунальні послуги і він повідомив, що хворів, лікувався у лікарні стаціонарно. Зі слів голови ЖБК вона дізналась, що ОСОБА_1 є братом ОСОБА_2 . Після смерті брата позивач десь тиждень ще жив у квартирі, борг по ЖКП на цей час великий, чи живе хтось у квартирі, вона не знає.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_7 показав, що знає позивача з 1974 року, з дитинства. Позивач то у Києві жив, то приїздив до Черкас. Його брат молодший помер восени 2022 року і на його похованні був присутній ОСОБА_1 . Він з позивачем бачились рідко, іноді говорили по телефону. Гідіна якось при зустрічі повідомила йому, що ОСОБА_1 хворіє, а його син проживає десь в Австрії. На початку 2024 року позивач повідомив, що хоче продати квартиру, де жив його брат ОСОБА_8 і просив знайти ріелтора, що він і зробив (знайшов ОСОБА_9 сусід по будинку). З яких причин позивач вчасно не оформив спадщину, він не знає. Коли ОСОБА_1 приїздив у березні 2022 року до Черкас, то вони зустрілися в нього вдома і ОСОБА_1 добре виглядав, після цієї зустрічі вони не бачились. ОСОБА_1 казав йому, що загубив документи, що були у барсетці.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_10 показав, що він є сусідом ОСОБА_11 , який помер у вересні 2022 року. ОСОБА_8 жив у квартирі їхнього будинку десь з 2017 року один. З березня 2022 року він бачив у квартирі ОСОБА_8 позивача, який приїхав з Києва до Черкас і жив до смерті брата. Позивач був на похованні ОСОБА_8 , а згодом поїхав до Києва. Позивач казав йому, що він загубив документи, скаржився на стан здоров`я. У 2024 року він до нього звернувся щодо оформлення спадщини. Свідок із дружиною їздили додому до позивача (в Київ) восени 2023 року (в кінці листопада кінці грудня) і переговорили щодо оформлення квартири. Потім у січні 2024 року знову він поїхав додому до Києва до позивача, який повідомив, що сусіди допомогли йому отримати паспорт. Згодом позивач оформив у нотаріуса, що в Києві, доручення на дружину свідка і звернулися в Черкасах до нотаріуса щодо оформлення спадщини, який відмовив у видачі свідоцтва, бо позивач пропустив строк звернення до нотаріуса. Коли він був вдома у позивача в м. Києві, то в квартирі було прибрано, сучасний ремонт проведений, він жив сам. Тобто, спілкування мало місце: перший раз він був у позивача в Києві в 2024 році; другий раз у березні 2024 року і третій раз червень-серпень 2024 року позивач на вайбер мобільного телефону направив йому документи про родинні зв`язки.

Заслухавши пояснення представника позивача, показання свідків, враховуючи доводи представника відповідача та третьої особи, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення за таких підстав:

встановлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , гр. України, про що свідчать дані паспорту № НОМЕР_1 від 08.11.2024, виданий органом 8013.

Відповідно до даних паспорта гр. України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (серія НОМЕР_2 від 08.09.2004) з 30.08.2006 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

За даними свідоцтва про смерті серія НОМЕР_3 від 21.09.2022, ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Черкаси (актовий запис № 2891).

Крім того, встановлено, що ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (актовий запис №591) в м. Черкаси, про що свідчить свідоцтво про смерть серія НОМЕР_4 .

Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_2 від 02.02.1999 належить на праві власності ОСОБА_4 на підставі довідки ЖБК-43, рішення Черкаського міськвиконкому від 16.12.1997 № 806.

Крім того, на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, земельна ділянка, площею 649,0 кв.м належить ОСОБА_4 на підставі рішення Черкаської міської ради від 25.12.2008 № 4-781 п.1.11.

Встановлено, що за життя ОСОБА_4 на випадок своєї смерті заповідала квартиру АДРЕСА_2 своїм синам ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , про що свідчить заповіт посвідчений 01.10.1991 нотаріусом Другої Черкаської державної нотаріальної контори, реєстр № 2-4968.

Після смерті ОСОБА_4 до нотаріуса Другої Черкаської державної нотаріальної контори 14.08.2015 звернувся ОСОБА_2 із заявою про прийняття спадщини і повідомив, що іншим спадкоємцем є ще ОСОБА_1 (заведена спадкова справа № 463/15).

Крім того, встановлено, що ОСОБА_1 відповідно до довіреності від 03.12.2002 уповноважував ОСОБА_4 , що мешкала за адресою: АДРЕСА_3 бути його представником на вчинення ряду процесуальних дій (реєстр № 8968 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Погребняк Г.В.).

Встановлено, що ОСОБА_12 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 (актовий запис № 1536), про що свідчить свідоцтво про смерть серія НОМЕР_5 від 07.06.2002.

Після смерті ОСОБА_12 09.04.2003 державним нотаріусом Другої Черкаської державної нотаріальної контори було видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (реєстр № 1-1074, реєстр № 1-1073).

14.02.2025 до приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Левицької Р.В. надійшла заява від ОСОБА_1 , що подана його представником ОСОБА_3 , яка діяла на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Погребняком Г.В. 07.02.2025 № 296, про видачу ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (спадкова справа № 14/2025).

Крім того, 10.06.2025 повторно до приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Левицької Р.В. надійшла заява від ОСОБА_1 , що подана його представником ОСОБА_3 , яка діяла на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Погребняком Г.В. 07.02.2025 № 296, про видачу ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (спадкова справа № 14/2025).

За результатами заяви від 10.06.2025, приватним нотаріусом Левицькою Р.В. 10.06.2025 винесено постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки, як зазначено, відсутня можливість документально підтвердити факт родинних відносин позивача і спадкодавця, відсутня можливість документально підтвердити факт постійного проживання позивача і спадкодавця на час відкриття спадщини та у зв`язку із пропуском позивачем строку, передбаченого ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини.

За дослідженими матеріалами спадкової справи, що надані приватним нотаріусом Левицькою Р.В., на виконання ухвали суду від 17.10.2025, також встановлено, що, як вбачається із витягу Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть від 14.02.2025 № 8, - 21.09.2022 здійснено актовий запис № 2891 про смерть ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , причина смерті цироз печінки, місце проживання: АДРЕСА_3 ; на підставі остаточного лікарського свідоцтва про смерть №811 від 20.09.2022 КУ «Черкаське обласне бюро судово-медичної експертизи»; відомості про заявника: ОСОБА_13 , паспорт гр. України НОМЕР_6 , Придніпровським РВ УМВС України в Черкаській області 18.04.1999, АДРЕСА_5 . Крім того, у розділі «відомості про відмітки зроблені в актовому записі» зазначено, що витяг з Державного реєстру актів цивільного сану громадян про смерть для отримання допомоги на поховання видано 21.09.2022; військово-обліковий документ не зданий; паспорт померлого при державній реєстрації смерті не здано, у зв`язку з чим не всі відомості граф заповнено, місце проживання визначено відповідно до лікарського свідоцтва про смерть тощо.

За матеріалами спадкової справи встановлено, що свідоцтва про право на спадщину не видавались, чинні заповіти відсутні; досліджена судом і довіреністю від 07.02.2025, що видана ОСОБА_1 на представництво його прав та інтересів ОСОБА_3 . Відповідно до інформації Департаменту «Центр надання адміністративних послуг» Черкаської міської ради від 31.03.2025, ОСОБА_2 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 30.08.2006 до 20.12.2021, відомості про реєстрацію місця проживання цієї особи, станом на 19.09.2022, у департаменті відсутні.

Крім того, відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Черкаси Київського МРУ МЮ України 06.11.2025 на виконання ухвали суду від 17.10.2025 надано інформацію про те, що актових записів про народження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не виявлено.

Відповідно до копії свідоцтва про народження від 28.04.1966 серія НОМЕР_7 , що наявна у матеріалах спадкової справи № 463/2015, заведеної після смерті ОСОБА_4 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , які надані на виконання ухвали суду від 17.10.2025, Другою Черкаською державною нотаріальною конторою, батьками ОСОБА_2 є мати: ОСОБА_4 та батько: ОСОБА_12 , місце його народження: м. Магнітогорськ, Челябінської області (актовий запис № 1049).

Крім того, ОСОБА_2 після смерті матері ОСОБА_4 отримано свідоцтво про право на спадщину за законом на грошові вклади від 21.11.2015 (реєстр № 1-2871), подано заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину на квартиру АДРЕСА_6 від 16.07.2020 та отримане свідоцтво про право на спадщину від 16.07.2020 (реєстр № 1-1871).

На виконання ухвали суду від 17.10.2025, Центрально-південним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби ДМС України 05.11.2025 надано інформацію про неможливість видачі свідоцтва про народження ОСОБА_2 , але надано копію заяви ОСОБА_2 від 03.08.2004 про видачу йому паспорту (у зв`язку із втратою), за якою вбачається, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_4 в м. Магнітогорськ, Росія, Челябінської області, батьками є: ОСОБА_4 та ОСОБА_12 , а також у заяві наявна відмітка про виданий паспорт гр. України серія НОМЕР_2 від 08.09.2004.

На виконання ухвали суду від 17.10.2025, Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області ДМС України 30.11.2025 надано копію заяви ОСОБА_1 від 20.06.1997 про видачу паспорту (у зв`язку із загальним обміном), за якою вбачається, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Магнітогорськ, Росія, Челябінської області, батьками є: ОСОБА_4 та ОСОБА_12 , а також у заяві наявна відмітка про виданий паспорт гр. України серія НОМЕР_8 від 22.09.1997.

Крім того, під час розгляду справи судом досліджені медичні документи, які надані стороною позивача стосовно ОСОБА_1 : виписка № 3701 із медичної картки стаціонарного хворого про те, що з 04.03.2023 по 13.03.2023 він перебував на лікуванні у медичному закладі, проведене лікування, надані рекомендації; виписка № 1348 із медичної картки стаціонарного хворого про те, що він з 30.03.2023 по 12.04.2023 перебував на лікуванні у медзакладі, проведене лікування, виписується із поліпшенням, надані рекомендації; виписка №1648/802/659 із медичної картки стаціонарного хворого про те, що він з 11.04.2024 по 19.04.2024 перебував на лікуванні у медзакладі, проведене лікування, стан при виписці нормалізувався, надані рекомендації; виписка №9216 із медичної картки стаціонарного хворого про те, що він з 24.04.2024 по 20.05.2024 перебував на лікуванні у медзакладі, проведене лікування, надані рекомендації, а також інші виписки з медкарти (обстеження) від 23.05.2025 від 06.02.2026, довідки про огляд сімейного лікаря від 26.06.2025.

Також судом досліджено довідку від 24.09.2022, що видана головою ЖБК «Керамік-43» Косінською Т.П. (без зазначення вихідного номера документа), за якою зазначено, що ОСОБА_1 проживав за адресою: АДРЕСА_3 разом із своїм рідним братом ОСОБА_2 з березня 2022 року до самої смерті брата. Аналогічного змісту досліджена і довідка від 17.07.2025 № 1, що видана головою ЖБК «Керамік-43» Гідіною К.Д.

Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту щодо даних спірних правовідносин визначені Цивільним Кодексом України.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ст. 1222 ЦК України).

Статтею 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу (ч.ч. 1, 2 ст. 1258 ЦК України). Як визначено ч. 1 та ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто . Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст. 1270 ЦК України).

За положеннями статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Відповідно до п. 24 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування», особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України (435-15). Зазначене положення застосовується до спадкоємців, в яких право на спадкування виникло з набранням чинності зазначеним Кодексом. Визначаючи спадкоємцеві додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, суд не повинен вирішувати питання про визнання за ним права на спадщину. Спадкоємець після визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини має право прийняти спадщину в порядку, установленому статтею 1269 ЦК України (435-15), звернувшись в нотаріальну контору, після чого вважається таким, що прийняв спадщину. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.

Відповідно до п. 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджений наказом МЮУ 22.02.2012 №296/5 (розділ ІІ глава 10, в редакції, чинній станом на час виниклих правовідносин) право на спадкування здійснюється спадкоємцями шляхом прийняття спадщини або її неприйняття. Заяви про прийняття спадщини або відмову від її прийняття подаються спадкоємцем особисто нотаріусу у письмовій формі. Якщо спадкоємець особисто прибув до нотаріуса, нотаріальне засвідчення справжності його підпису на таких заявах не вимагається. У цьому випадку нотаріус встановлює особу заявника, про що на заяві робиться відповідна службова відмітка, яка скріплюється підписом нотаріуса. Якщо заява, на якій справжність підпису спадкоємця не засвідчена, надійшла поштою, вона приймається нотаріусом, заводиться спадкова справа, а спадкоємцю повідомляється про заведення спадкової справи та необхідність надіслати заяву, оформлену належним чином (справжність підпису на таких заявах має бути нотаріально засвідченою), або особисто прибути до нотаріуса. Приймаючи від спадкоємців заяву про прийняття спадщини або про відмову від її прийняття, нотаріус зобов`язаний роз`яснити спадкоємцям їх право на відкликання такої заяви протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу України. Для прийняття спадщини чи відмови від прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Прийняття і відмова від прийняття спадщини можуть мати місце щодо всього спадкового майна. Спадкоємець не вправі прийняти одну частину спадщини, а від іншої частини відмовитись. Спадкоємець, який прийняв частину спадщини, вважається таким, що прийняв усю спадщину. Якщо спадкоємець протягом шести місяців не подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв спадщину. Суд може визначити спадкоємцю, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Оцінка поважності причин пропуску строку звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини повинна, у першу чергу, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду.

При прийнятті судового рішення судом враховані висновки, викладені Верховним Судом у постановах від 09.10.2024 у справі № 619/2906/23, від 11.07.2022 у справі № 650/48/20, від 27.04.2023 у справі № 750/13008/21, від 14.02.2024 у справі № 754/3327/22.

Отже, що стосується позовних вимог про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, факту родинних відносин між позивачем ОСОБА_1 та на цей час вже померлим ОСОБА_2 (рідні брати), то з огляду на досліджені під час розгляду справи докази, у їх сукупності та взаємозв`язку, які суд вважає належними, допустимими, достатніми та переконливими про те, що ці вимоги підлягають до задоволення, оскільки встановлено, що оригінал свідоцтва про його народження у позивача відсутній; ці особи мали одних батьків, вони народилися в одному й тому ж місці, протягом певного періоду часу, з урахуванням подій, які відбувалися у їхньому житті та житті їхніх батьків, вони, зокрема, передавали один одному і отримували у спадок, і далі розпоряджалися певним спадковим майном, вчиняли один щодо одного ряд правочинів, зокрема, надавали доручення (довіреності) на вчинення певних дій в їхніх інтересах, повідомляли один щодо одного певну інформацію, яка наявна у ряді офіційних документах, яка перевірялася відповідними уповноваженими особами, про що зазначено вище.

Крім того, суд погоджується із доводами позивача про те, що на даний час відсутня будь-яка можливість отримати, зокрема, свідоцтво про народження позивача, який народився в Російській Федерації, оскільки у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, було введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022, який продовжений і діє на теперішній час.

Також, 01.12.2022 прийнято Закон України № 2783-IX «Про вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року».

22 грудня 2022 року Закон опубліковано у газеті «Голос України» та 23 грудня 2022 року Закон набрав чинності.

Закон передбачає:

-зупинення дії Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР, та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року (далі Мінська конвенція та Протокол), вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року №140/98-ВР, у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь (стаття 1);

-вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року №240/94-ВР, та Протоколу до неї, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року №140/98-ВР (стаття 2).

Щодо зупинення дії Мінської конвенції та Протоколу:

відповідно до статті 72 Віденської конвенції про право міжнародних договорів якщо договором не передбачається інше або якщо учасники не погодились про інше, зупинення дії договору відповідно до його положень або відповідно до цієї Конвенції звільняє учасників, у взаємовідносинах яких зупиняється дія договору, від зобов`язання виконувати договір у своїх взаємовідносинах протягом періоду зупинення.

Стаття 25 Закону України «Про міжнародні договори України» містить аналогічну норму, відповідно до якої зупинення дії міжнародного договору України за умов, якщо договір не передбачає іншого, чи за відсутності іншої домовленості з іншими його сторонами, звільняє Україну від зобов`язання виконувати його протягом періоду зупинення дії договору з тими його сторонами, з якими зупинено дію договору, і не впливає стосовно іншого на встановлені договором правові відносини України з іншими його сторонами.

У період зупинення дії міжнародного договору Україна утримується від дій, які могли б перешкодити поновленню дії договору.

За повідомленням Міністерства закордонних справ України дію Мінської конвенції у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь зупинено з 27.12.2022.

З дати зупинення дії Мінської конвенції:

не здійснюватиметься співробітництво судів та інших компетентних органів України з відповідними органами РФ і РБ з питань надання правової (судової) допомоги та екстрадиції у цивільних і кримінальних справах на підставі Конвенції, у тому числі, безпосередні зносини установ юстиції відповідно до Протоколу до неї;

визнання і виконання судових рішень РФ та РБ на території України можливо на основі принципу взаємності відповідно до статей 462 і 471 Цивільного процесуального кодексу України;

у разі необхідності визнання і виконання рішень судів України на території РФ та РБ слід також виходити з принципу взаємності та звертатися заінтересованим особам до відповідних судів цих держав;

пред`явлення на території України судових рішень РФ та РБ, що підтверджують будь-які факти і за своїм характером не потребують примусового виконання можливо після визнання такого рішення судом України відповідно до глави 2 розділу ІХ Цивільного процесуального кодексу України;

до документів, виданих на території Росії і Білорусі, при їх пред`явленні на території України застосовуватиметься вимога засвідчення апостилем згідно з Конвенцією, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, 1961 року, яка є чинною у відносинах України з росією і білоруссю. Офіційні документи, видані в Україні, для використання в Росії та Білорусі підлягають засвідченню апостилем органами, визначеними постановою Кабінету Міністрів України від 18 січня 2003 р. № 61 (з урахуванням змін, внесених постановою КМУ від 27.05.2022 № 631);

співробітництво у цивільних і кримінальних справах у відносинах з РФ та РБ може здійснюватися на підставі діючих у двосторонніх відносинах конвенцій Ради Європи, ООН та гаазьких конвенцій (за наявності поштового зв`язку) або за принципом взаємності (за наявності дипломатичних зносин). Перелік відповідних міжнародних договорів України з правових питань розміщено тут: https://minjust.gov.ua/m/bilorus та https://minjust.gov.ua/m/rosiya .

У відносинах з Азербайджаном, Вірменією, Грузією, Казахстаном, Киргизстаном, Молдовою, Таджикистаном, Туркменістаном і Узбекистаном Мінська конвенція продовжує діяти до дати виходу України з неї.

Щодо виходу України з Мінської конвенції та Протоколу:

відповідно до частини другої статті 84 Мінської конвенції кожна Договірна Сторона може вийти з цієї Конвенції, направивши письмове повідомлення про це депозитарію за 12 місяців до закінчення поточного п`ятирічного терміну її дії.

Мінська конвенція набрала чинності 19 травня 1994 року. Останнім днем чергового п`ятирічого періоду дії Конвенції для України є 18 травня 2024 року. З 19 травня 2024 року Конвенція вважається припиненою для України у відносинах з усіма її сторонами.

Після виходу України з Мінської Конвенції правове співробітництво у цивільних і кримінальних справах здійснюватиметься на підставі двосторонніх міжнародних договорів України з відповідними державами-учасницями Мінської конвенції та багатосторонніх міжнародно-правових інструментів, що діють в рамках Ради Європи, ООН, Гаазької конференції з міжнародного приватного права, чинних у відносинах з відповідними державами. За відсутності міжнародного договору співробітництво судів та інших компетентних органів у цивільних і кримінальних справах здійснюватиметься згідно з внутрішнім законодавством на основі принципу взаємності.

Таким чином, суд вважає за можливе позовні вимоги в цій частині задовольнити і встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт родинних відносин між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та його братом ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (актовий запис № 2891).

Що стосується решта позовних вимог про визначення додатковому строку для подання заяви про прийняття спадщини, то вони не підлягають до задоволення з огляду на таке:

судом встановлено, що шестимісячний строк для прийняття спадщини після померлого ОСОБА_2 сплинув 19 березня 2023 року; до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини позивач ОСОБА_1 не звертався, а лише звернувся із заявами до нотаріуса про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті свого рідного брата 14.02.2025 (на цю заяву нотаріусом не виносилася жодна постанова і свідоцтва про право на спадщину видані не були) та повторно 10.06.2025 (саме за результатами розгляду цієї заяви нотаріусом була винесена постанова від 10.06.2025 про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину).

На думку суду, ті обставини поважності причин пропуску строку для подання у шестимісячний строк до нотаріуса заяви про прийняття спадщини, що вказані позивачем (стан здоров`я позивача, наявність у нього певних хвороб, перебування на стаціонарному лікуванні у медичних закладах, загубив документи, у тому числі свій паспорт), - не є об`єктивними, непереборними та такими, що викликані істотними труднощами або перешкоджали йому вчинити певні процесуальні дії.

Так, сторона позивача зазначає, що про факт смерті ОСОБА_2 (помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ) позивачу було відомо цього ж дня, він був на його похованні, а також, як вказує, після смерті брата ще тиждень був в м. Черкаси за місцем його проживання; за наданими медичними виписками встановлено, що ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні у м. Києві в період шестимісячного строку для звернення до нотаріуса: з 04.03. по 13.03.2023, з 30.03. по 12.04.2023. При цьому, останнім днем для подачі позивачем (спадкоємцями) відповідної заяви нотаріусу була дата 19.03.2023. Тобто, навіть з дня відкриття спадщини 19.09.2022 по 04.03.2023 (день стаціонарного лікування), а також у період з 14.03. (дата після припинення стаціонарного лікування) по 19.03.2023 (останній день подання заяви нотаріусу), враховуючи, що наступне стаціонарне лікування розпочалося аж 30.03.2023, як на думку суду, було достатнім часом задля виконання позивачем процесуального обов`язку із доведення тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, будучи достеменно обізнаним про факти смерті брата та відкриття спадщини.

Крім того, посилання представника позивача на інформацію з «Вікіпедії», інших джерел Інтернет-ресурсу про загальні назву хвороб, їх перебіг, тяжкість форми тощо, жодним чином не підтверджують обставини саме тієї хвороби, супутні із нею дані, які діагностовані у позивача. Також, на запитання головуючого судді, представником було зазначено, що висновок експертизи відсутній, за яким би було встановлено ступінь тяжкості захворювання, наявність якихось ознак, які б підтверджували доводи сторони позивача про те, що наявність у ОСОБА_1 хвороби та періоду/процесу лікування були такими, що унеможливили його можливість, здатність тощо подати відповідну заяву нотаріусу у визначений законом строк. З огляду на інформацію/відомості, які зазначені у медичних документах, що надані позивачем, суд не встановив такий психологічний його (хворого) стан, який би свідчив про те, що ОСОБА_1 не міг рухатися, ходити, не міг себе обслуговувати, не міг розуміти та/чи розмовляти тощо, щоби свідчило про наявність об`єктивних, непереборних та таких, що викликані істотними труднощами або перешкоджали йому вчинити певні процесуальні дії.

Також, з урахуванням п. 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджений наказом МЮУ 22.02.2012 №296/5 (розділ ІІ глава 10), позивач міг не лише безпосередньо звернутися до нотаріуса у будь-якому населеному пункті України щодо складання заяви про прийняття спадщини, а також міг навіть у простій довільній формі скласти таку заяву і письмовим відправленням направити його до будь-якої нотаріальної контори чи/та приватного нотаріуса, що давало б підстави останнім відкрити спадкову справу і за дотриманням ними вимог, що вказані у п. 3, вважалося би, що він прийняв спадщину у шестимісячний строк. Крім того, ОСОБА_1 міг запросити для складання заяви про прийняття спадщини нотаріуса (здійснити його виклик) як за місцем свого проживання, перебування, знаходження тощо. Між тим, позивачем не були зазначені жодні обставини про те, що для цього у нього були будь-які перешкоди, відмови нотаріусів тощо.

Що стосується зазначених під час розгляду справи обставин про те, що позивач загубив документи, зокрема і свій паспорт, що стало йому на заваді звернутися до нотаріуса стосовно оформлення спадкових прав, то слід зазначити наступне: так, паспорт це основний документ, який посвідчує особу та громадянство. Відповідно, у разі втрати або викрадення паспорта громадянина України, позивач повинен був звернутися до органів національної поліції із такою заявою, а також до органів міграційної служби або центру надання адміністративних послуг стосовно оформлення нового паспорту. При цьому, суд звертає увагу, що належними та допустимими доказами стороною позивача не доведені обставини саме про втрату документів (паспорту). Також і відсутні докази на підтвердження обставин про те, що ОСОБА_1 були загублені (втрачені) документи саме під час шестимісячного строку для подання (складання) заяви нотаріусу про прийняття спадщини, як і немає підстав вважати, що отриманий ним паспорт, що виданий 08.11.2024, насправді був виданий у зв`язку із втратою попереднього.

Як вже зазначалося, саме протягом шестимісячного періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. При цьому, слід зазначити, що навіть, якщо і гіпотетично допустити, що в даній ситуації мали місце якісь перешкоди позивачу у визначений законом строк скласти (подати) заяву нотаріусу про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 (помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ), то відповідну заяву так і не було подано до нотаріуса (нотаріальної контори) і на час розгляду справи. Лише у лютому та червні 2025 року, тобто за збігом 2-х років після закінчення строку на подання заяви, ним були подані нотаріусу заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину, а з цією позовною заявою ОСОБА_1 звернувся до суду 07.08.2025. Відповідно, й навіть припускати, що мали місце істотні перешкоди, які, начебто, почали існувати протягом шестимісячного строку і тривали до моменту його звернення до нотаріуса та суду, підстав не має.

Також, оскільки відсутні дані про те, що позивач звертався до суду щодо встановлення факту спільного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини (одна із обставин, за яких нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину), то, відповідно, такі обставини підлягають окремому доказуванню і є різними підставами для прийняття спадщини, а тому, в даному випадку, вони не аналізуються і не оцінюються судом.

Таким чином, у задоволенні позовних вимог про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, слід відмовити, оскільки не доведені позивачем обставини щодо поважності причин неподання (нескладання) заяви про прийняття спадщини у шестимісячний строк з моменту відкриття спадщини після смерті ОСОБА_2 .

При прийнятті судового рішення судом також враховані висновки, викладені Верховним Судом у постанові від 09.10.2024 у справі № 619/2906/23.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-83, 141, 259, 268 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт родинних відносин між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та його братом ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (актовий запис №2891).

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Черкаської міської ради, третя особа: Приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Левицька Руслана Валентинівна про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення через суд першої інстанції до Черкаського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складений 25.03.2026.

Головуючий суддя С. М. Позарецька