Дата документу 18.03.2026 Справа № 332/2290/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 332/2290/24 Головуючий у 1-й інстанції: Марченко Н.В.
Провадження № 22-ц/807/310/26 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Гончар М.С.,

Онищенка Е.А.

при секретарі Смокотіній В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Кредо» на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Кредо» про поновлення на роботі, стягнення заробітку за вимушений прогул та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Кредо» про поновлення на роботі, стягнення заробітку за вимушений прогул та моральної шкоди.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилалася на те, що з 29.07.2020 року згідно з розпорядженням Дирекції ТДВ СК «Кредо» № 500 вона була прийнята на роботу до ТДВ СК «Кредо» на посаду юрисконсульта.

Згідно з розпорядженням Дирекції ТДВ СК «Кредо» від 31.08.2022 р. № 822 вона була тимчасово переведена на посаду начальника юридичного відділу.

Розпорядженням Дирекції ТДВ СК «Кредо» від 28.09.2023 р. № 1126 її було звільнено з посади за пунктом 3 частини 1 ст. 40 КЗпП України.

Обставинами, які відповідач обґрунтовував прийняття рішення про звільнення позивача з посади на підставі п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, зокрема, були:

1) Розпорядження Дирекції Відповідача № 849 від 28.07.2023 р.;

2) Розпорядження Дирекції Відповідача № 1023 від 01.09.2023 р.;

3) Розпорядження Дирекції Відповідача № 1043 від 06.09.2023р.

Безпосередньо підставою для винесення Розпорядження Дирекції відповідача № 1126 від 28.09.2023 р., яким було застосовано звільнення, стало умисне невиконання позивачем без поважних причин Розпорядження дирекції Відповідача № 1052/1 від 11.09.2023 р., яким врегульоване питання організації своєчасного отримання поштової кореспонденції стосовно судових справ за участю відповідача у міському відділені поштового зв`язку № 69068 АТ «Укрпошта».

Цим розпорядженням юрисконсульта юридичного відділу Шмаріну А.П. було призначено як основну відповідальну особу, юрисконсульта ОСОБА_2 резервною відповідальною особою по отриманню поштової кореспонденції від імені відповідача, а на начальника юридичного відділу позивача була покладена загальна організація роботи юрисконсультів відділу відповідача з виконання ними цього розпорядження, а також була покладена відповідальність.

ОСОБА_1 , начальник юридичного відділу відповідача у своїй узагальненій доповідній записці від 13.09.2023 р. «Щодо розпорядження № 1052/1 від 11.09.2023 р.», зробила надуманий висновок про нібито не відповідність Розпорядження 1052/1 від 11.09.2023 р. нормам підзаконного акту, без обґрунтування та конкретного зазначення, із подальшим висновком, що Розпорядження № 1052/1 від 11.09.2023 р. не має виконуватись, тобто надала підлеглій вказівку не отримувати поштову кореспонденцію.

В подальшому, 21.09.2023 р. ОСОБА_1 , як начальник юридичного відділу, не організувала, зокрема, шляхом взаємодії із начальником загального відділу ТДВ СК «Кредо» термінове отримання у Міському відділені поштового зв`язку № 69068 АТ «Укрпошта» чотири позовні заяви три від ПрАТ «СК «Українська страхова група» та одну заяву від ТОВ «Ентеркріт», які були подані до ТДВ СК «Кредо».

28.09.2023 р. ОСОБА_1 направила юрисконсульту ОСОБА_3 службову записку з неаргументованою повторною констатацією, що Розпорядження № 1052/1 від 11.09.2023 р., «не має виконуватись», оскільки нібито не відповідає нормам Наказу Міністерства юстиції України від 18.06.2015 №1000/5 «Про затвердження Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях», де також констатувала, що позовна заява відсутня, не надавши ОСОБА_3 вказівки відстежити та отримати її на пошті, або ознайомитись з матеріалами, тобто ОСОБА_1 передбачає та усвідомлює настання негативних наслідків для Товариства та свідомо бажає їх настання.

Таким чином, начальник юридичного відділу Товариства Попазова Н.С. не тільки письмово, а також своєю дією показово відмовилась від виконання Розпорядження № 1052/1 від 11.09.2023 р., чим створила загрозу для ТДВ СК «Кредо» щодо настання негативних наслідків стосовно ухвалення судами рішень без врахування контраргументів ТДВ СК «Кредо».

Позивач вказує, що порушень трудової дисципліни, які передували для прийняття Розпорядження Дирекції Відповідача № 1126 від 28.09.2023 р., яким було застосовано звільнення, вона не допускала, обґрунтовуючи наступним.

02.08.2023 р. позивачем було подано до Заводського районного суду м. Запоріжжя позовну заяву про скасування розпорядження Дирекції Відповідача № 849 від 28.07.2023 р. (справа № 332/4409/23).

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 23.01.2024 р. у справі № 332/4409/23, яке постановою Запорізького апеляційного суду від 03.04.2024 р. було залишено без змін, позов позивача було задоволено частково. Визнано розпорядженням Дирекції ТДВ СК «Кредо» від 28.07.2023 р. № 849 про притягнення начальника юридичного відділу позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани, за невиконання посадових обов`язків неправомірним та скасовано його. Стягнуто з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн. Стягнуто з відповідача на користь позивача понесені судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 1 342 грн.

10.09.2023 р. позивачем було подано до Заводського районного суду м. Запоріжжя позовну заяву про скасування розпоряджень Дирекції відповідача № 1023 від 01.09.2023 р. та № 1043 від 06.09.2023 р. (справа №332/5214/23).

Щодо безпосередньої підстави для винесення Розпорядження Дирекції відповідача № 1126 від 28.09.2023 р., яким було застосовано звільнення, ОСОБА_1 зазначила наступне.

Підставою для винесення Розпорядження Дирекції відповідача № 1126 від 28.09.2023 р., яким було застосовано звільнення стало умисне невиконання позивачем без поважних причин Розпорядження дирекції відповідача № 1052/1 від 11.09.2023 р., яким врегульоване питання організації своєчасного отримання поштової кореспонденції стосовно судових справ за участю відповідача у міському відділені поштового зв`язку № 69068 АТ «Укрпошта». З боку позивача не було умисного невиконання розпорядження Дирекції Відповідача № 1052/1 від 11.09.2023 р.

Цим розпорядженням юрисконсульта юридичного відділу Шмаріну А.П. було призначено як основну відповідальну особу, юрисконсульта ОСОБА_2 резервною відповідальною особою, по отриманню поштової кореспонденції від імені відповідача, а на начальника юридичного відділу позивача була покладена загальна організація роботи юрисконсультів відділу відповідача з виконання ними цього розпорядження, а також була покладена відповідальність за виконання розпорядження Дирекції відповідача № 1052/1 від 11.09.2023 р. на юрисконсультів Шмаріну А.П., ОСОБА_2 та позивача, а не лише на позивача (відповідно до п. 4 розпорядження Дирекції відповідача № 1052/1 від 11.09.2023 р.).

ОСОБА_1 , начальник юридичного відділу відповідача в своїй узагальненій доповідній записці від 13.09.2023 р. «Щодо розпорядження № 1052/1 від 11.09.2023 р. зробила надуманий висновок про нібито не відповідність Розпорядження № 1052/1 від 11.09.2023 р. нормам підзаконного акту, без обґрунтування та конкретного зазначення, із подальшим висновком, що Розпорядження № 1052/1 від 11.09.2023 р. не має виконуватись, тобто надала підлеглій вказівку не отримувати поштову кореспонденцію не було вказівок з боку позивача на те, що підлеглі (юрисконсульти) не повинні отримувати поштову кореспонденцію на підставі розпорядження Дирекції відповідача № 1052/1 від 11.09.2023 р., а також не було з боку позивача надуманого висновку про нібито не відповідність Розпорядження № 1052/1 від 11.09.2023 р. нормам підзаконного акту, без обґрунтування та конкретного зазначення, тому що отримання поштової кореспонденції строго регулюється нормами п. 2 розділу 3 Наказу Міністерства юстиції України від 18.06.2015 №1000/5 «Про затвердження Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях».

В подальшому, 21.09.2023 р. ОСОБА_1 , як начальник юридичного відділу, не організувала, зокрема, шляхом взаємодії із начальником загального відділу ТДВ СК «Кредо», термінове отримання у Міському відділені поштового зв`язку № 69068 АТ «Укрпошта» чотири позовні заяви три від ПрАТ «СК «Українська страхова група» та одну заяву від ТОВ «Ентеркріт», які були подані до ТДВ СК «Кредо» - відповідно до п. 3 розпорядження дирекції відповідача № 1052/1 від 11.09.2023 р. позивач, як начальник відділу, мала «організовувати роботу юрисконсультів юридичного відділу Шмаріної А.П. та Грициної К.В. по отриманню від імені ТДВ СК «Кредо» поштової кореспонденції стосовно судових справ за участю ТДВ СК «Кредо» у міському відділені поштового зв`язку № 69068 АТ «Укрпошта». Розпорядження не містило вказівок щодо того, що позивач мала взаємодіяти саме з начальником загального відділу по виконанню розпорядження Дирекції відповідача № 1052/1 від 11.09.2023 р. або з начальниками інших відділів.

28.09.2023 р. ОСОБА_1 направила юрисконсульту ОСОБА_3 службову записку з неаргументованою повторною констатацією, що Розпорядження № 1052/1 від 11.09.2023 р., «не має виконуватись», оскільки нібито не відповідає нормам Наказу Міністерства юстиції України від 18.06.2015 №1000/5 «Про затвердження Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях», де також констатувала, що позовна заява відсутня, не надавши ОСОБА_3 вказівки відстежити та отримати її на пошті, або ознайомитись з матеріалами, тобто ОСОБА_1 передбачає та усвідомлює настання негативних наслідків для Товариства та свідомо бажає їх настання 28.09.2023 р. була направлена «До опрацювання» службова записка від позивача її підлеглій, яка відповідно до розпорядження Дирекції відповідача № 1052/1 від 11.09.2023 р. була головною відповідальною особою і мала виконувати вказане розпорядження та службову позивача. Ніякого умислу з приводу не отримання поштової кореспонденції позивач в своїх вказівках своїм підлеглим не мала.

Таким чином, начальник юридичного відділу Товариства Попазова Н.С. не тільки письмово, а також своєю дією показово відмовилась від виконання Розпорядження № 1052/1 від 11.09.2023 р., чим створила загрозу для ТДВ СК «Кредо» щодо настання негативних наслідків стосовно ухвалення судами рішень без врахування контраргументів ТДВ СК «Кредо» - не письмово, ні діями, ні намірами, ні думками позивач не відмовлялась від виконання розпорядження Дирекції відповідача № 1052/1 від 11.09.2023 р.

Посилаючись на зазначені обставини ОСОБА_1 просила суд: поновити її на роботі в Товаристві з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» на посаді начальника юридичного відділу; стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дня поновлення на роботі, моральну шкоду у розмірі 100 000,00 грн., а також судовий збір; допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення її на роботі та стягнення заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21 жовтня 2025 року позов ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Кредо» про поновлення на роботі, стягнення заробітку за вимушений прогул та моральної шкоди задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_1 на роботі в Товаристві з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Кредо» на посаді начальника юридичного відділу.

Стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Кредо» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з моменту звільнення 29.09.2023 (наступний день після звільнення) по день винесення судового рішення 21.10.2025, в розмірі 706 404 гривні 76 копійок.

Стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Кредо» на користь ОСОБА_1 20 000 гривень 00 копійок в якості відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Кредо» на користь ОСОБА_1 1 653 гривні 86 копійок, понесені витрати по сплаті судового збору.

Стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Кредо» на користь держави судовий збір у розмірі 968 гривень 96 копійок.

Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 та в частині виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, представник Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Кредо» Мартиненко К.І. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що Розпорядженням Дирекції відповідача № 1126 від 28.09.2023 р. позивача було звільнено з посади начальника юридичного відділу (далі - Розпорядження № 1126) за умисне невиконання позивачем без поважних причин Розпорядження Дирекції відповідача № 1052/1 від 11.09.2023 р., яким врегульовано питання організації своєчасного отримання поштової кореспонденції стосовно судових справ за участю відповідача у міському відділенні поштового зв`язку № 69068 АТ «Укрпошта» (далі Розпорядження № 1052/1). Позивач, як начальник юридичного відділу відповідача в своїй узагальненій доповідній записці від 13.09.2023 р. «Щодо розпорядження 1052/1 від 11.09.2023 р.» зробила надуманий свій висновок про нібито не відповідність Розпорядження № 1052/1 нормам підзаконного акту, без обґрунтування та конкретного зазначення, із подальшим висновком, що Розпорядження № 1052/1 не має виконуватись. Фактично позивач, отримавши від роботодавця для виконання Розпорядження № 1052/1, письмово своєю доповідною запискою від 13.09.2023 р. надала своїм підлеглим юрисконсультам ОСОБА_3 та ОСОБА_2 письмове розпорядження не виконувати Розпорядження № 1052/1, оскільки, на думку позивача, воно не відповідає нормам підзаконного акту. Тобто, як юрист за фахом, як начальник юридичного відділу відповідача, позивач не стала оскаржувати Розпорядження № 1052/1 в суді, оскільки вважала його невідповідним нормі підзаконного акту, а просто надала підлеглим письмову вказівку не виконувати його.

Вказує, що фактично позивача було звільнено за особисте невиконання Розпорядження № 1052/1 та надання підлеглим ОСОБА_3 та ОСОБА_2 письмового розпорядження не виконувати Розпорядження № 1052/1. Розпорядженню № 1126 передували Розпорядження № 849 від 28.07.2023 р., Розпорядження № 1023 від 01.09.2023 р. та Розпорядження № 1043 від 06.09.2023 р., якими до позивача були застосовані заходи дисциплінарного стягнення у формі догани.

Розпорядження № 849 від 28.07.2023 р. було скасовано в судовому порядку.

Розпорядження № 1023 від 01.09.2023 р. та Розпорядження № 1043 від 06.09.2023 р. на момент подачі позовної заяви були позивачем оскаржені в суді.

У Розпорядженні № 1126 були перелічені і інші події, які передували його прийняттю.

Крім того, у позовній заяві позивач погодинно розписує про свою узагальнену доповідну записку від 13.09.2023 р. «Щодо розпорядження 1052/1 від 11.09.2023 р.», чому вона не згодна із Розпорядженням № 1052/1, і як розвивались події до прийняття Розпорядження № 1126 про її звільнення. Замість того, щоб оскаржити в судовому порядку Розпорядження № 1052/1, оскільки вона була з ним не згодна, позивач в позовній заяві описує свої думки чи повинна начальник юридичного відділу відповідача контролювати своїх підлеглих ОСОБА_3 та Грицину К.В. з питання виконання ними Розпорядження № 1052/1, при тому, що такий контроль був покладений Розпорядженням № 1052/1 безпосередньо на позивача, як начальника юридичного відділу відповідача.

На думку представника ТДВ СК «Кредо», у позовній заяві відсутні обставини та обґрунтування:

1) порушення відповідачем будь-яких норм матеріального права при прийнятті Розпорядження № 1126 про звільненні позивача з її посади. Тобто, позовна заява зовсім не містить того, що Розпорядження № 1126 при звільненні позивача з її посади є незаконним, прийнятим із порушенням будь-яких норм, тощо. Фактично із позовної заяви виходить, що Розпорядження № 1126 є законним.

2) порушення відповідачем будь-яких норм матеріального права при звільненні позивача з її посади начальника юридичного відділу. Тобто, позовна заява зовсім не містить того, що позивача звільнено незаконно. Фактично зі змісту позовної заяви не вбачається, що позивача необхідно поновити на посаді начальника юридичного відділу і що є підстави для такого поновлення.

Також вважає, що мотивувальна частина позовної заяви не відповідає прохальній її частині, оскільки мотивація позовних вимог в позовній заяві відсутня.

3) Щодо стягнення 100 000,00 грн. моральної шкоди вказує, що позовна заява зовсім не містить того, що позивач мала якісь моральні страждання, чи якісь психологічні чи матеріальні втрати, тощо. Більш того, позивач постійно перед кожним судовим засіданням підкреслювала, що вона має постійну роботу в ПРАТ «СК «КД ЖИТТЯ», . Фактично зі змісту позовної заяви не виходить, що позивач має хоч якісь підстави вимагати у суду стягнення із відповідача хоч 1 (однієї) грн. моральної шкоди.

Вказує, що відповідач подавав наступні заперечення на позовну заяву, які надавались до рішення.

Так, позивач була незгодна із звільненням за Розпорядження № 1126, з підстав того, що на розгляді Заводського районного суду м. Запоріжжя перебуває її позов до відповідача щодо мобінгу, про що позивач власноруч написала на Розпорядженні № 1126. Інших претензій позивач щодо звільнення її на підставі Розпорядження № 1126 в момент ознайомлення її із Розпорядженням № 1126 не мала, як і не мала претензій до Розпорядження № 1052/1. В позовній заяві позивач також не зазначає, що Розпорядження № 1126 є незаконним, прийнятим із порушенням норм права і не просить його скасувати. Таким чином, підстави для задоволення позовної заяви відсутні.

Під час прийняття Розпорядження № 1126 та звільнення позивача, відповідач повністю дотримався вищенаведених вимог ст.ст. 147-149 КЗпП України, і належні та допустимі доказі зворотного відсутні.

Вказує, що не підлягає задоволенню вимога про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу згідно ст. 235 КЗпП України. Оскільки з наведеної норми вбачається, що оплаті підлягає лише вимушений прогул, під яким розуміється час, впродовж якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати. Відповідач вважає, що якщо працівник працював на посаді та отримував заробітну плату згідно з умовами трудового договору, цей період не може вважатись вимушеним прогулом та середня заробітна плата не може стягуватись за той час, який був оплачений працівнику відповідно до умов трудового договору. Разом з тим, позивач працює в ПРАТ «СК «КД ЖИТТЯ» і отримує заробітну плату, тобто позивач не перебуває у вимушеному прогулі, і відповідно позивач незаконно та безпідставно вимагає стягнення з відповідача середнього заробітку за час своєї роботи у ПРАТ «СК «КД ЖИТТЯ».

Позовна заява в частині вимоги стягнути з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 100 000,00 грн. подана із порушенням ч. 1 ст. 20 ЦК України, ст. 81 ЦПК України, без обґрунтування розрахунку моральної шкоди у розмірі 100 000,00 грн. Позивач у позовній заяві, в обґрунтування заявленого розміру моральної шкоди у 100 000,00 грн. не зазначила, яких душевних стражданнях, якої глибини, якого характеру та обсягу, вона зазнала у зв`язку прийняттям Розпорядження № 1126 про звільнення позивача, членів її сім`ї чи близьких родичів, їх тривалість та можливість чи не можливість їх відновлення, чим підтверджується відповідні страждання, та з яких міркувань позивач виходила, визначивши розмір своєї моральної шкоди саме у грошових коштах, розмір яких дорівнює 100 000,00 грн. Також, позивачем до позовної заяви не додала доказів, які б засвідчували факт заподіяння позивачеві моральних страждань на 100 000,00 грн., про які позивач зазначає у позовній заяві, а також наявності зв`язку між такими стражданнями позивача на 100 000,00 грн. та прийняттям Розпорядження № 1126. Таким чином, позивач в позовній заяві не навела обставин та не надала доказів моральних страждань на 100 000,00 грн. та якими чином звільнення ці страждання спричинило.

Позивач у позовній заяві просила суд її задовольнити з підстав та посилань на те, що невиконання Розпорядження № 1052/1 вона не допускала, тому Розпорядженням її звільнено безпідставно. Інших підстав задоволення позовна заява не містила. Тобто, суд повинен був розгладнути позовну заяву саме з таких, наведених в позовній заяві підстав та обставин, зазначених позивачем. Позовна заява не була обґрунтована позивачем тими обставинами, що Розпорядження № 1126 прийняте відповідачем за відсутності у позивача до її звільнення за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України систематичного невиконання без поважних причин обов`язків та притягнення позивача до дисциплінарного стягнення у вигляді догани. Це було так, тому що на момент подачі позовної заяви ще діяли Розпорядження Дирекції відповідача № 1023 від 01.09.2023 р. та № 1043 від 06.09.2023 р., якими позивачу були винесені дві догани.

Вважає, що рішення прийнято із порушенням ч. 2 ст. 235 КЗпП України, оскільки стягнення середнього заробітку за вимушений прогул позивача здійснений більш як за один рік - за 538 днів, з 29.09.2023 р. по 21.10.2025 р., без врахування наявності вини позивача в період з 23.10.2023 р. по 19.06.2024 р. у розгляді її заяви про поновлення на роботі.

Так, 28.09.2023 р. позивача було звільнено з посади начальника юридичного відділу на підставі Розпорядження № 1126 від 23.10.2023 р.

Позивач вперше звернулась із позовною заявою до відповідача про поновлення на роботі, стягнення заробітку за вимушений прогул та моральної шкоди (далі перша позовна заява).

30.11.2023 р. рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя у складі судді Марченко Н.В. у справі № 332/6221/23, у задоволенні першої позовної заяви відмовлено.

02.04.2024 р. постановою Запорізького апеляційного суду у справі № 332/6221/23 у задоволенні апеляційної скарги позивача на рішення від 30.11.2023 р. відмовлено, рішення від 30.11.2023 р. залишено без змін.

19.06.2024 р. постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 332/6221/23 у задоволенні касаційної скарги позивача на рішення від 30.11.2023 р. та постанову від 02.04.2024 р. відмовлено, рішення від 30.11.2023 р. та постанову від 02.04.2024 р. залишено без змін.

Таким чином, перша позовна заява позивача розглядалася і не була задоволена з 23.10.2023 р. по 19.06.2024 р. саме з вини позивача, оскільки перша позовна заява позивача була безпідставна, хибна, так як в ній підставою незаконності звільнення була зазначена наявність у провадженні Заводського районного суду м. Запоріжжя справи № 332/4754/23 за позовом позивача до відповідача про визнання факту мобінгу під час трудової діяльності та стягнення моральної шкоди. Тобто, позивач в першій позовній заяві стверджувала, що якщо існує справа № 332/4754/23 про визнання факту мобінгу до позивача з боку відповідача, то звільнити позивача не можливо, а якщо і звільнили, то її треба поновити на посаді.

Також звертає увагу, що оскаржуване рішення ухвалено без врахування працевлаштування позивача в ПРАТ «СК «КД ЖИТТЯ» в період розгляду справи, що призвело до хибного нарахування середньої заробітної плати більше ніж за рік за відсутній вимушений прогул.

Крім того, рішення в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 706 404,76 грн. та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць не містять зазначення, що з цих сум відповідачу необхідно утримати установлені законодавством України податки і збори.

Також скарга містить заперечення на ухвали Заводського районного суду м. Запоріжжя від 29.09.2025 р. та 30.09.2025 р. по справі № 332/2290/24 про відмову у відводі судді Марченко Н.В. від розгляду справи № 332/2290/24.

Вважає, що ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 29.09.2025 р. по справі № 332/2290/24 суддя Марченко Н.В., всупереч вимог ст. 253 ЦПК України, необґрунтовано та безпідставно визнала необґрунтованим заявлений представником відповідача - адвокатом Мартиненко К.І. відвід головуючому судді Марченко Н.В. від розгляду справи № 332/2290/24, тобто, суддя Марченко Н.В. не навела в цій ухвали дійсних обставин, які б свідчили про те, що під час розгляду справи № 332/2290/24 суддя Марченко Н.В., виконуючи завдання та засади цивільного судочинства, передбаченні ст.2 ЦПК України діє неупереджено та об`єктивно, оскільки особисто прямо чи побічно не заінтересована у результаті справи № 332/2290/24, та про відсутність інших обставин, які викликають сумнів в її неупередженості при розгляді даної справи.

Наведене підтверджується тим, що суддя Марченко Н.В. в ухвалі Заводського районного суду м. Запоріжжя від 29.09.2025 р. по справі №332/2290/24 зазначила окрім іншого про те, що нібито дослідивши заявлений відвід, обставини та докази, на які посилається представник відповідача адвокат Мартиненко К.І., вважає його необґрунтованим та направленим на затягування судового процесу, що, на думку відповідача, є не чим іншим, як помстою судді за заявлений відвід, та відповідно виключає об`єктивність та безсторонність судді під час розгляду цього відводу та справи № 332/2290/24 в цілому.

Вказує, що ухвала Заводського районного суду м. Запоріжжя від 30.09.2025 р. по справі № 332/2290/24, якою суддя Завіновська А.П., також всупереч вимог ст. 253 ЦПК України необґрунтовано відмовила у задоволенні заяви представника відповідача - адвоката Мартиненка К.І. про відвід головуючого судді Марченко Н.В. у справі № 332/2290/24, безпідставно зазначивши в цій ухвалі про те, що нібито обставини, зазначені представником відповідача Мартиненком К.І., як підстави для відводу, не є об`єктивними, стосуються виключно незгоди представника відповідача із процесуальними діями і рішеннями судді у вищевказаній цивільній справі. При цьому, суддя Завіновська А.В. зауваживши в ухвалі Заводського районного суду м. Запоріжжя від 30.09.2025 р. по справі № 332/2290/24, що згідно до вимог ч. 4 ст. 36 ЦПК України, незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу, не надала належної оцінки тому факту, що відвід судді Марченко Н.В. від участі у розгляді справи № 332/2290/24, в жодному разі не стосується будь-яких процесуальних рішень цієї судді, а стосується виключно випадку позапроцесуального спілкування судді Марченко Н.І. із позивачем у своєму кабінеті під час розгляду справи № 332/2290/24, яким підтверджується неупередженість судді Марченко Н.В. в розгляді даної справи.

Від ОСОБА_1 на адресу апеляційного суду надійшов відзив, у якому вона просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін. Зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та, як наслідок, ухвалено обґрунтоване та законне рішення, а викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду.

Так, позивач в позовній заяві не лише посилалась на те, що підставою її звільнення було нібито не виконання розпорядження дирекції ТДВ СК «Кредо» № 1052/1 від 11.09.2023 р. та безпосередньо тільки це позивач оскаржувала, а взагалі вона оскаржувала підставу її звільнення та просила поновити її на посаді, оскільки створене відповідачем по відношенню до позивача нібито систематичне невиконання вже частково було неправомірним, оскільки на момент подання позовної заяви судом першої інстанції в справі № 332/4409/23 визнано розпорядженням Дирекції ТДВ СК «Кредо» від 28.07.2023 р. № 849 про притягнення її, начальника юридичного відділу, до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани, за невиконання посадових обов`язків неправомірним та скасовано його, та на розгляді в суді першої інстанції вже (з 15.09.2023 р.) перебувала справа № 332/5214/23 за позовом позивача до відповідача про скасування розпоряджень Дирекції відповідача № 1023 від 01.09.2023 р. та № 1043 від 06.09.2023 р. Окрім того, під час вступного слова позивач наголошувала суду, що скасування доган на підставі рішень судів, які набрали законної сили у цій справі, доводять відсутність з боку позивача систематичного не виконання нею своїх посадових обов`язків.

З боку позивача не було порушення строків для подання доказів у справі, та позивач не повинна була подавати клопотання суду про поновлення строків для подання рішення у справі № 332/5214/23, оскільки провадження у справі № 332/2290/24 було зупинено судом на підставі п. 6 ч. 1 в ст. 251 ЦПК України. Отже, рішення у справі № 332/5214/23 було надано суду як таке, яке зумовило підставу для зупинення провадження у справі № 332/2290/23 та унеможливило розгляд цієї справи.

Щодо посилань відповідача на те, що «Рішення прийнято із порушенням ч. 2 ст. 235 КЗпП України, оскільки стягнення середнього заробітку за вимушений прогул позивача здійснено більш як за один рік - за 538 днів, з 29.09.2023 р. по 21.10.2025 р., без врахування наявності вини позивача в період з 23.10.2023 р. по 19.06.2024 р. у розгляді її незаконної заяви про поновлення на роботі» позивач зазначає, що з її боку не було її вини в тому, що справа про поновлення не була розглянута в термін 1 рік від дня звільнення позивача з посади, оскільки позивач не затягувала процес, не подавала у справі не обґрунтованих заяв, була присутня на всіх судових засіданнях, жодного разу не просила відкладати розгляд справи і не вчиняла інших дії по зволіканню розгляду справи.

Щодо аргументу відповідача «Тобто, Позивач звертаючись у суд із Першою позовною заявою, будучі юристом, обрала не вірну підставу для захисту своїх прав, у зв`язку з чим Позивач з 23.10.2023 р. по 19.06.2024 р. безрезультатно намагалась довести в судах різних інстанцій хибну дієвість абсурдної Першої позовної заяви, у зв`язку з чим саме з вини Позивача, в період з 23.10.2023 р. по 19.06.2024 р. Позивача не було поновлено на посаду начальника юридичного відділу Відповідача. Фактично Позивач в період з 23.10.2023 р. по 19.06.2024 р. Першою позовною заявою обізнано затягувала час для вирішення в судовому порядку питання її поновлення на посаді начальника юридичного відділу Відповідача, про що свідчить, в тому числі, повторне її звернення вже із Позовною заявою про поновлення її на посаді начальника юридичного відділу Відповідача» позивач зазначає наступне. З її боку не було затягування судового процесу про її поновлення, оскільки позивач скористалася своїм правом, яке їй роз`яснив суд апеляційної інстанції, після розгляду справи № 332/6221/23 за її позовом до відповідача про поновлення її на посаді та подала інший (цей позов) про поновлення її на посаді начальника юридичного відділу відповідача 17.04.2024 р. Що так само, в подальшому, було встановлено в постанові Верховним судом в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19.06.2024 р. у справі № 332/6221/23.

Щодо посилань відповідача на те, що рішення прийнято без врахування працевлаштування позивача в ПРАТ «СК «КД ЖИТТЯ» в період розгляду справи, що призвело до хибного нарахування середньої заробітної плати більше ніж за рік за відсутній вимушений прогул, вказує, що виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

Крім того, зауважує, що вона зазначала в позовній заяві в чому саме полягали її моральні страждання через незаконне звільнення а саме: «Дії Відповідача спричинили мені моральну шкоду, яка випливає з порушення Відповідачем моїх прав в сфері трудових правовідносин, а саме: незаконному звільненні, порушенні права на працю; позбавлення можливості заробляти кошти на проживання, харчування, лікування, що, в свою чергу, призвело до моральних страждань, а також змусило прикладати додаткові зусилля для організації свого життя. Моральні страждання тривають, адже беручи до уваги підставу звільнення, я не маю можливості конкурувати на ринку праці та знайти роботу. Крім того, цим незаконним звільненням Відповідач принизив мою честь, гідність, підірвав мій престиж та мою ділову репутацію як юриста».

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін,з таких підстав.

За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, Розпорядженням Дирекції ТДВ СК «Кредо» № 500 від 29.07.2020 року ОСОБА_1 прийнято на роботу до ТДВ СК «Кредо» на посаду юрисконсульта з випробувальним терміном 3 (три) місяці.

Розпорядженням Дирекції ТДВ СК «Кредо» № 822 від 31.08.2022 року ОСОБА_1 переведено на посаду начальника юридичного відділу тимчасово на час відпустки, у зв`язку з вагітністю та пологами начальника юридичного відділу ОСОБА_4 до дня її фактичного виходу з відпустки, із збереженням посади за попереднім місцем роботи.

Згідно Протоколу засідання комісії зі службового розслідування фактів порушення трудової дисципліни в ТДВ «СК «Кредо» від 28.09.2023 року ухвалено рекомендувати Генеральному Директору ТДВ «СК «Кредо» ОСОБА_5 притягнути Попазову Н.С., начальника юридичного відділу ТДВ «СК «Кредо» до дисциплінарного стягнення, а саме: за умисне невиконання без поважних причин ОСОБА_1 своїх обов`язків щодо організації та контролю виконань завдань, покладених на юридичний відділ по отриманню кореспонденції стосовно судових справ за участю ТДВ «СК «Кредо», визначених Розпорядженням Дирекції ТДВ «СК «Кредо» № 1052/1 від 11.09.2023 р. та п. 5.7 Положення про юридичний відділ, затвердженого Розпорядженням дирекції ТДВ «СК «Кредо» № 693/2 від 19.06.2023 р., що складає систематичне невиконання працівником без поважних причин своїх обов`язків, з урахуванням раніше винесених ОСОБА_1 трьох доган. (Розпорядженнями Дирекції ТДВ «СК «Кредо» № 849 від 28.07.2023 р., № 1023 від 01.09.2023 р., № 1043 від 06.09.2023 р.), звільнити ОСОБА_1 , начальника юридичного відділу ТДВ «СК «Кредо», за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до опитувального аркуша голосування членів комісії зі службового розслідування фактів порушення трудової дисципліни в ТДВ СК «Кредо» за прийняте комісією рішення за результатами розгляду матеріалів стосовно відмови від виконання та умисного невиконання начальником юридичного відділу ТДВ «СК «Кредо» ОСОБА_1 . Розпорядження Дирекції ТДВ «СК «Кредо» № 1052/1 від 11.09.2023 р., а також надання рекомендацій Генеральному Директору ТДВ «СК «Кредо» про застосування до начальника юридичного відділу ТДВ «СК «Кредо» ОСОБА_1 за порушення трудової дисципліни одного із дисциплінарних стягнень, передбачених ст. 147 КЗпП України, голосували «Так» 7 членів комісії одноголосно.

Розпорядженням Дирекції ТДВ СК «Кредо» № 1126 від 28.09.2023 року ОСОБА_1 звільнено з посади за пунктом 3 частини 1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до відомостей трудової книжки ОСОБА_1 від 18.11.2014 року, серія НОМЕР_1 , 03.08.2020 ОСОБА_1 прийнято на посаду юрисконсульта в ТДВ «СК «Кредо» (запис № 16, Розпорядження № 500 від 29.07.2020 р.). 01.09.2022 переведена на посаду начальника юридичного відділу, тимчасово на час відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами основного працівника (запис № 17, Розпорядження № 822 від 31.08.2022 р.). 12.10.2022 продовжено тимчасове перебування на посаді начальника юридичного відділу у зв`язку з перебуванням основного працівника у відпустці по догляду за дитиною до досягнення неї трирічного віку (запис № 18, Розпорядження № 935/1 від 11.10.2022 р.). 28.09.2023 звільнена у зв`язку із систематичним невиконанням без поважних причин обов`язків, передбачених трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку, п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (запис № 19, Розпорядження № 1126 від 28.09.2023).

Згідно Довідки за січень-вересень 2023 р. про заробітну плату та інші доходи ОСОБА_1 від 11.10.2023 № 2439 загальна сума доходів склала 319 247,69 грн.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 23.01.2024 по справі № 332/4409/23 позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Національний Банк України, про визнання протиправним та скасування розпорядження дирекції Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» № 849 від 28.07.2023 року про притягнення до дисциплінарної відповідальності та стягнення моральної шкоди задоволено частково. Визнано розпорядження Дирекції ТДВ СК «Кредо» від 28.07.2023 р. № 849 про притягнення начальника юридичного відділу ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани, за невиконання посадових обов`язків неправомірним та скасовано його. Стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 03.04.2025 апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» залишено без задоволення. Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2024 року у цій справі залишено без змін.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 23.05.2025 по справі № 332/5214/23 позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» про визнання протиправним та скасування розпорядження дирекції Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» № 1023 від 01.09.2023 р. про притягнення до дисциплінарної відповідальності, розпорядження дирекції Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» № 1043 від 06.09.2023 р. про притягнення до дисциплінарної відповідальності та стягнення моральної шкоди задоволено частково. Визнано розпорядження Дирекції ТДВ СК «Кредо» від 01.09.2023 р. № 1023 про притягнення начальника юридичного відділу ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани, за невиконання посадових обов`язків неправомірним та скасовано його. Визнано розпорядженням Дирекції ТДВ СК «Кредо» від 06.09.2023 р. № 1043 про притягнення начальника юридичного відділу ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани, за невиконання посадових обов`язків неправомірним та скасовано його. Стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 09.09.2025 апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» залишено без задоволення. Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 23 травня 2025 року залишено без змін.

Мотиви, якими керується апеляційний суд, та застосовані норми права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно частини першої ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений змістом статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Трудова дисципліна - це система правових норм, що регулюють внутрішній трудовий розпорядок, встановлюють трудові обов`язки працівників та роботодавця, визначають заохочення за успіхи в роботі й відповідальність за невиконання цих обов`язків.

Порушенням трудової дисципліни є невиконання або неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов`язків, що проявилися в порушенні: правил внутрішнього трудового розпорядку; посадових інструкцій; положень, наказів та розпоряджень власника, якщо вони мають законний характер.

Згідно зі статтею 140 КЗпП України трудова дисципліна на підприємствах, в установах, організаціях забезпечується створенням необхідних організаційних та економічних умов для нормальної високопродуктивної роботи, свідомим ставленням до праці, методами переконання, виховання, а також заохоченням за сумлінну працю. У необхідних випадках заходи дисциплінарного впливу застосовуються стосовно окремих несумлінних працівників.

Відповідно до статті 141 КЗпП України роботодавець повинен правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержуватися вимог законодавства про працю і правил охорони праці, здійснювати заходи щодо запобігання та протидії мобінгу (цькуванню), уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту.

За порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення (стаття 147 КЗпП України).

Відповідно до частини першої статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення.

Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків.

Недоведеність хоча б одного з цих елементів виключає наявність дисциплінарного проступку. Саме на роботодавцеві лежить обов`язок надати докази фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати всі обставини, за яких вчинено проступок. Для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності в обов`язковому порядку має бути встановлена вина як одна з важливих ознак порушення трудової дисципліни.

Згідно ч.2 ст. 9 Конвенції МОП №158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця від 1982 року, яка ратифікована Україною 04.02.1994 року, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення лежить на роботодавці.

Таким чином, у разі пред`явлення позову про поновлення на роботі працівника, звільненого роботодавцем, саме на останнього покладається тягар доведення законності такого звільнення. Будь-які сумніви в законності такого звільнення повинні тлумачитися на користь працівника.

Згідно із пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного та громадського стягнення.

Отже, для припинення трудових правовідносин з кожної конкретної підстави існує спеціальний порядок, якого роботодавець зобов`язаний дотримуватись для того, щоб звільнення було законним.

Із вказаної підстави працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або не зняті достроково.

У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, потрібно з`ясувати, в чому конкретно полягало порушення, що стало підставою для звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України та чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалося вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувалися при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, а також обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Для правомірного розірвання роботодавцем трудового договору на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України необхідна наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку; невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності; невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків повинно бути систематичним; враховуються тільки дисциплінарні й громадські стягнення, які накладаються трудовими колективами і громадськими організаціями відповідно до їх статутів; до працівника раніше протягом року вже застосовувалися заходи дисциплінарного або громадського стягнення; з моменту виявлення порушення до звільнення може минути не більше місяця.

Отже, працівник може бути звільнений за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України лише в разі порушення трудової дисципліни чи невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, які були допущені працівником після того, як до нього було застосовано дисциплінарне чи громадське стягнення (яке не скасоване та не втратило юридичної сили за давністю). При звільненні за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України потрібно встановити: чи передував безпосередньо звільненню дисциплінарний проступок; чи застосовувалися інші заходи дисциплінарного або громадського стягнення та чи можна вважати вчинення дисциплінарного проступку систематичним невиконанням працівником обов`язків без поважних причин.

При цьому, систематичним невиконанням обов`язків вважається таке, що вчинене працівником, який раніше допускав порушення покладених на нього обов`язків і притягувався за це до дисциплінарної відповідальності, проте застосовані заходи дисциплінарного чи громадського стягнення не дали позитивних наслідків і працівник знову вчинив дисциплінарний проступок.

Тому для звільнення працівника за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України потрібне існування факту не першого, а повторного (тобто вдруге чи більше разів) вчинення працівником винного невиконання чи неналежного виконання обов`язків після того, як до нього уже застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення за вчинення таких дій раніше і на момент повторного невиконання ним без поважних причин трудових обов`язків їх не знято і не погашено.

При цьому роботодавець не вправі вимагати від працівника виконання роботи, не обумовленої трудовим договором (стаття 31 КЗпП України), тому відмова працівника від виконання роботи, що не входить до кола його обов`язків, не є порушенням трудової дисципліни і, відповідно, такі дії не дають підстав для його звільнення за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України.

Такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 452/970/17 (провадження № 14-157цс19).

Під час розгляду справи саме роботодавець зобов`язаний довести факт вчинення працівником нового порушення трудових обов`язків, яким він обґрунтовував наказ (розпорядження) про звільнення, довести законність звільнення працівника. Подібний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 23 вересня 2020 року у справі № 9901/743/18 (провадження № 11-914заі19); від 21 січня 2026 року у справі № 359/8573/20 (провадження № 12-20гс25) та інших.

Відповідно до статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Отже, при розгляді справ про накладення дисциплінарних стягнень за порушення трудової дисципліни судам необхідно з`ясовувати, у чому конкретно проявилося порушення, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарного стягнення, зокрема чи враховані обставини, за яких вчинено проступок та чи не закінчився встановлений для цього строк. Для правомірного накладення дисциплінарного стягнення роботодавцем необхідна наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку. Невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності.

Вказані вище висновки відповідають також правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 554/9493/17.

Як правильно встановлено судом, підставою для розірвання ТДВ СК «Кредо» трудового договору з ОСОБА_1 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 40 ЗАпП України було умисне невиконання без поважних причин ОСОБА_1 своїх обов`язків щодо організації та контролю виконання завдань, покладених на юридичний відділ по отриманню кореспонденції стосовно судових справ за участю ТДВ «СК «Кредо», визначених Розпорядженням Дирекції ТДВ «СК «Кредо» № 1052/1 від 11.09.2023 р. та п. 5.7 Положення про юридичний відділ, затвердженого Розпорядженням дирекції ТДВ «СК «Кредо» № 693/2 від 19.06.2023 р., з урахуванням раніше винесених ОСОБА_1 трьох доган, а саме, Розпорядженнями Дирекції ТДВ «СК «Кредо» № 849 від 28.07.2023 р., № 1023 від 01.09.2023 р., № 1043 від 06.09.2023 р.

ОСОБА_1 , вважаючи, що винесені Дирекцією ТДВ СК «Кредо» догани від 28.07.2023 № 843, від 01.09.2023 № 1023 та від 06.09.2023 № 1043 є неправомірними, скористалась своїм правом на їх оскарження у суді. Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 23.01.2024 по справі № 332/4409/23 та рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 23.05.2025 по справі № 332/5214/23 останні були визнані неправомірними та скасовані. Постановою Запорізького апеляційного суду від 03.04.2025 та постановою Запорізького апеляційного суду від 09.09.2025 вказані рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя залишені без змін

Враховуючи встановлені судом обставини та вищенаведені норми матеріального права, суд першої інстанції правильно виснував, що приймаючи до уваги той факт, що ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади на підставі п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, з урахуванням ухвалених вищевказаних рішень суду, відповідно до яких заходи дисциплінарного стягнення у вигляді доган були визнані неправомірними та скасовані, необхідна наявність факту не першого, а повторного (тобто вдруге чи більше разів) здійснення працівником винного невиконання чи неналежного виконання обов`язків після того, як до нього уже застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення за вчинення таких дій раніше, що є підставою для звільненні за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, - перестала існувати, а отже, викладене свідчить про незаконне звільнення з роботи позивача саме за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, що призвело до порушення трудових прав ОСОБА_1 .

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що звільнення ОСОБА_1 відбулося з порушенням вимог трудового законодавства України.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивач у позовній заяві просила суд її задовольнити з підстав та посилань, що невиконання Розпорядження № 1052/1 вона не допускала, тому розпорядженням її звільнено безпідставно, інших підстав позовна заява не містила, тобто, суд повинен був розгладнути позовну заяву саме з таких, наведених в позовній заяві підстав та обставин, зазначених позивачем, враховуючи, що на момент подачі позовної заяви ще діяли Розпорядження Дирекції відповідача № 1023 від 01.09.2023 р. та № 1043 від 06.09.2023 р., якими позивачу були винесені дві догани, не можуть бути підставою для скасування оскарженого рішення.

Так, при оскарженні до суду наказу про звільнення за пунктом 3 статті 40 КЗпП України суд зобов`язаний перевірити всі накази про накладення дисциплінарного стягнення, які ввійшли в систему для звільнення, незалежно від того, чи оскаржувався кожен наказ окремо в установлений законом строк (постанова Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі № 212/5018/20, провадження № 61-2744св23 та інші).

Доводи апеляційної скарги про те, що у позовній заяві відсутні обставини та обґрунтування порушення відповідачем будь-яких норм матеріального права при прийнятті Розпорядження № 1126 про звільнення позивача з її посади, порушення відповідачем будь-яких норм матеріального права при звільненні позивача з її посади начальника юридичного відділу, спростовані під час апеляційного перегляду справи. Так, позовна заява містить виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини, у тому числі, які стосуються безпосередньо підстави для винесення Розпорядження Дирекції ТДВ «СК «КРЕДО» № 1126 від 28.09.2023 р., яким було застосовано звільнення.

Згідно з частиною другою статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Середній заробіток за частиною другою статті 235 КЗпП України за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин, оскільки особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.

Відповідно до пунктів 4, 5 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Пунктом 8 розділу 4 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Судом вірно визначено середній заробіток, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, він узгоджується із наданою довідкою про зарплату та узгоджується із вищенаведеним Порядком № 100.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період більше одного року, оскільки матеріали справи не містять відомостей про те, що тривалість розгляду цієї справи сталася внаслідок недобросовісних дій позивачки, тому відсутні підстави для зменшення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, і в цій частині доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження.

Щодо посилань скаржника на те, що рішення прийнято без врахування працевлаштування позивача в ПРАТ «СК «КД ЖИТТЯ» в період розгляду справи, що призвело до хибного нарахування середньої заробітної плати більше ніж за рік за відсутній вимушений прогул, колегія суддів зазначає наступне.

У постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-511цс16 зроблено правовий висновок, що виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

Такий висновок підтверджений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 826/808/16 (провадження № 11-134ас18), яка не вбачала підстав для відступлення від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року (у справі № 6-511цс16).

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19, середній заробіток за частиною другою статті 235 КЗпП України за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин, оскільки особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.

Посилання на необхідність зменшенні розміру компенсації за час вимушеного прогулу з урахуванням того, що позивач працює в ПРАТ «СК «КД ЖИТТЯ», і отримує заробітну плату, тобто позивач не перебуває у вимушеному прогулі, і відповідно позивач безпідставно вимагає стягнення з відповідача середнього заробітку час своєї роботи у ПРАТ «СК «КД ЖИТТЯ», спростовані під час апеляційного розгляду справи. Так, частину третю статті 117 КЗпП України, якою було передбачено що в разі, якщо звільнений працівник до одержання остаточного розрахунку стане на іншу роботу, розмір зазначеної в частині першій цієї статті компенсації зменшується на суму заробітної плати, одержаної за новим місцем роботи, - було виключено на підставі Закону України № 3248-15 від 20 грудня 2005 року.

Щодо позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає, що відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Обов`язок із відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК України)

Верховний Суд у своїх постановах вказує, що компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Як зазначала позивач у позові, дії відповідача спричинили їй моральну шкоду, яка випливає з порушення її прав в сфері трудових правовідносин, а саме: порушенні права на працю; позбавлення можливості заробляти кошти на проживання, харчування, лікування, що, в свою чергу, призвело до моральних страждань, а також змусило прикладати додаткові зусилля для організації свого життя. Моральні страждання тривають, адже беручи до уваги підставу звільнення, вона не має можливості конкурувати на ринку праці та знайти роботу. Крім того, незаконним звільненням відповідач принизив її честь, гідність, підірвав її престиж та її ділову репутацію як юриста.

Зазначені обставини свідчать про те, що незаконне звільнення з роботи спричинило позивачу душевні страждання, вона змушена була вживати заходів для організації свого життя, звертатися за захистом свої порушених справ до суду, а тому суд дійшов вірного висновку про стягнення з відповідача в користь позивача 20 000 грн. моральної шкоди.

У постанові ОП КЦС ВС від 05.12.2022 в справі № 214/7462/20 вказано, що гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.

Визначений до стягнення судом першої інстанції розмір моральної шкоди в сумі 20 000 грн. є розумним і справедливим.

У скарзі представник ТДВ СК «Кредо» посилається на те, що рішення в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 706 404,76 грн. та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць не містять зазначення, що з цих сум відповідачу необхідно утримати установлені законодавством України податки і збори.

Колегія суддів щодо вказаних доводів зазначає, що відповідно до пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Отже, вказані доводи не є підставою для скасування оскарженого рішення.

Як зазначалося вище, апеляційна скарга містить заперечення на ухвали Заводського районного суду м. Запоріжжя від 29.09.2025 року та від 30.09.2025 року.

Так, ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 29.09.2025 року визнано необґрунтованим заявлений представником відповідача адвокатом Мартиненком К.І. відвід головуючому судді Марченко Н.В. від розгляду цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Кредо» про поновлення на роботі, стягнення заробітку за вимушений прогул та моральної шкоди. Передано заяву про відвід судді до канцелярії суду для визначення судді у порядку, встановленому ст. 33 ЦПК України.

Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 30.09.2025 року у задоволенні заяви представника відповідача Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» адвоката Мартиненка Костянтина Ігоровича про відвід головуючого судді Марченко Нінель Валеріївни у цивільній справі ЄУН 332/2290/24 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» про поновлення на роботі, стягнення заробітку за вимушений прогул та моральної шкоди, - відмовлено.

За положеннями пункту 2 частини третьої статті 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими, якщо апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою.

Оскільки у цій справі апеляційним судом не встановлено обставин, що свідчать про упередженість або необ`єктивність суду першої інстанції у розгляді справи, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість відповідних доводів відповідача про розгляд справи неповноважним складом суду.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до повторень заперечень проти позову, незгоди з рішенням суду першої інстанції, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка. Колегія суддів вважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судом першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.

Решта доказів та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Кредо» залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21 жовтня 2025 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 30 березня 2026 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: М.С. Гончар

Е.А. Онищенко