Провадження №22-ц/812/826/26
П О С Т А Н О В А

Іменем України

31 березня 2026 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Чистою В.В.,

за участі: позивачки ОСОБА_1 , представника відповідача - Лісового В.К.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №490/7461/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу, яку постановив Центральний районний суд міста Миколаєва під головуванням судді Чулупа Олександра Степановича у приміщенні цього суду 03 лютого 2026 року, повний текст якої складений того ж дня, за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Госпрозрахункове проєктно-виробниче архітектурно-планувальне бюро» про визнання трудових відносин припиненими,

у с т а н о в и в :

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Комунального підприємства «Госпрозрахункове проєктно-виробниче архітектурно-планувальне бюро» (далі - КП «Госпрозрахункове проєктно-виробниче архітектурно-планувальне бюро») про визнання трудових відносин припиненими.

Позовна заява мотивована тим, що вона була прийнята на роботу до КП «Госпрозрахункове проєктно-виробниче архітектурно-планувальне бюро» на посаду головного бухгалтера та окрім своїх обов`язків за цією посадою виконувала також обов`язки касира, економіста, кадровика та діловода без отримання будь-яких доплат. У наданні відпустки їй також було відмовлено. 18 квітня 2024 року керівник підприємства заблокував її ключ доступу до програм, внаслідок чого вона не мала можливості провести оплату авансу заробітної плати собі та іншим працівникам. Наведені порушення керівником підприємства пункту 4.1.9 Колективного договору, Закону України «Про відпустки», статті 75 КЗпП України, статті 45 Конституції України стали підставою для подання позивачкою 18 липня 2024 року заяви про звільнення з роботи на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України, натомість 23 липня 2024 року її було звільнено за прогули на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України.

Посилаючись на викладене, позивачка просила суд визнати трудові відносини припиненими на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України.

Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 03 лютого 2026 року позовна заява ОСОБА_1 залишена без розгляду.

Ухвалу суд мотивував тим, що у судові засідання, призначенні на 19 грудня 2025 року, 19 січня 2026 року та 03 лютого 2026 року позивачка не з`явилась, хоча була повідомлена належним чином про розгляд справи через Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему, про що свідчать довідки про доставку електронного документу від 27 листопада 2025 року, від 07 січня 2026 року та від 20 січня 2026 року. Тому суд вважав, що позовна заява підлягає залишенню без розгляду на підставі положень частини 5 статті 223, пункту 3 частини 1 статті 257 ЦПК України у зв`язку з повторною неявкою позивачки в судове засідання, яка не надала заяв і доказів на підтвердження підстав неявки, відповідно яких суд міг би з`ясувати поважність причин такої неявки, та заяви про розгляд справи без заявника чи його представника.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що ухвала суду першої інстанції є незаконною, ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, й просить її скасувати, відправити справу до Центрального районному суді міста Миколаєва, зобов`язати суд першої інстанції винести рішення по справі №490/7461/24 на користь позивача або відповідача відповідно до матеріалів справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що з початку 2025 року до закінчення розгляду справи по суті, позивачка була присутня на всіх засіданнях, надавала докази та пояснення. 18 листопада 2025 року у суді було проголошено про закінчення розгляду справи та визначено день оголошення рішення - 27 листопада 2025 року, але проголошення рішення не відбулось, суддя повідомив, що йому потрібно знову розглянути справу.

На думку ОСОБА_1 це є порушенням статей 258, 259, 264, 265 ЦПК України, принципу безперервності судового розгляду та правил ухвалення рішень, що є підставою скасування рішення апеляційним судом. Позивачка звертає увагу, що розгляд справи закінчився, але ухвали про поновлення розгляду справи з поясненням причин не прийнято. Позивачка вказує, що вона є заінтересованою в скорішому розгляді справи, оскільки ця справа стосується захисту її трудових прав, тому твердження про порушення нею статті 44 ЦПК не відповідає дійсності та нормам права. В даному випадку зловживанням є поведінка відповідача.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивачки, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржувана ухвала суду відповідає вказаним положенням процесуального закону.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до КП «Госпрозрахункове проєктно-виробниче архітектурно-планувальне бюро» про визнання трудових відносин припиненими 22 серпня 2024 року через підсистему Електронний суд.

Провадження у справі за цією позовною заявою відкрито ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 08 листопада 2024 року та призначено у справі підготовче судове засідання, яке було закрито протокольною ухвалою суду від 18 березня 2025 року (том 1, а.с. 193-194).

Залишаючи позовну заяву ОСОБА_1 без розгляду ухвалою від 03 лютого 2026 року, суд вважав, що для цього є передбачені пунктом 5 частини 1 статті 257 ЦПК України підстави, оскільки позивачка, яка повідомлялася про час та місце судових засідань, не з`явилася тричі поспіль в судові засідання, про причини неявки суду повідомила, заяву про розгляд справи за її відсутності не подала.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частина друга статті 2 ЦПК України).

До основних засад (принципів) цивільного судочинства належать зокрема рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; неприпустимість зловживання процесуальними правами (пункти 2, 4-6, 11 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Реалізуючи на власний розсуд право на звернення до суду за захистом, особа (позивач) самостійно визначає час такого звернення, предмет та підстави позову, зміст позовних вимог, особу (відповідача), яка має відповідати за її позовом тощо.

Разом із тим, ініціювавши розгляд цивільної справи в суді, позивач зобов`язаний добросовісно користуватись наданими йому процесуальними правами та виконувати процесуальні обов`язки визначені законом або судом.

Так, принцип змагальності сторін (стаття 12 ЦПК України), зокрема передбачає, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За загальним правилом розгляд цивільної справи по суті має завершуватись вирішенням ініційованого позивачем спору в спосіб ухвалення судом рішення про задоволення (повне, часткове) чи відмову у задоволенні позову або врегулюванням спору між сторонами у спосіб затвердження судом мирової угоди сторін.

Разом із тим процесуальний закон визначає підстави для залишення позовної заяви без розгляду, зокрема - за ініціативою суду.

Залишення позовної заяви без розгляду здійснюється лише за наявності підстав, зазначених в статті 257 ЦПК України, через які справа не може бути розглянута по суті.

Так, відповідно до пункту 3 частини 1 статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.

Частиною 5 статті 223 ЦПК України передбачено, що у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Аналіз наведених положень закону дозволяє дійти висновку, що підставою залишення позовної заяви без розгляду відповідно до частини 5 статті 223, пункту 3 частини 1 статті 257 ЦПК України є сукупність таких фактів: повторна неявка до суду позивача за умови його належного повідомлення про час та місце судового засідання; неподання ним заяви про розгляд справи у його відсутність; якщо його нез`явлення перешкоджає вирішенню спору.

Вказане правило є реалізацією вищенаведених принципів цивільного судочинства, спрямоване на дисциплінування сторін, в тому числі й позивача як ініціатора судового розгляду.

Згідно зі матеріалами справи, яка переглядається, в судовому засіданні 18 листопада 2025 року, яке проводилось за участі позивачки та представника відповідача суд перейшов до стадії ухвалення рішення по справі, але ухвалив повернутися до з`ясування обставин справи, що підтверджується протоколами судових засідань від 18 листопада 2025 року та від 27 листопада 2025 року (том 2, а.с. 16-17, 19).

Згідно розписки (том 2, а.с. 18) ОСОБА_1 27 листопада 2025 року повідомлена судом про призначення судового засідання у справі на 19 грудня 2025 року.

Як убачається з протоколу судового засідання від 19 грудня 2025 року, в судове засідання ОСОБА_1 не з`явилася, суд ухвалив відкласти розгляд справи (том 2, а.с. 22).

Наступне судове засідання було призначено на 19 січня 2026 року, про що позивачка була повідомлена повісткою, направленою через систему «Електронний суд», яку отримала 07 січня 2026 року о 17 год. 50 хвил. (том 2, а.с. 24, 32).

В судове засідання, призначене на 19 січня 2026 року, ОСОБА_1 не з`явилася, суд відклав судове засідання через неявку позивачки (том 2, а.с. 27).

Наступне судове засідання було призначено на 03 лютого 2026 року, про що позивачка була повідомлена повісткою, направленою через систему Електронний суд, яку отримала 20 січня 2026 року о 15 год. 50 хвил. (том 2, а.с. 29, 33).

В судове засідання 03 лютого 2026 року сторони не з`явилися.

Враховуючи, що в судові засідання 19 грудня 2025 року, 19 січня 2026 року та 03 лютого 2026 року позивачка не з`явилась, тоді як була повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи через Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему, про що свідчать довідки про доставку електронного документу від 27 листопада 2025 року, від 07 січня 2026 року, від 20 січня 2026 року, про причини неявки суду не повідомила, заяву про розгляд справи за її відсутності не подавала, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про наявність передбачених пункту 3 частини 1 статті 257 ЦПК України підстав для залишення позову без розгляду.

Доводи апеляційної скарги таких висновків не спростовують.

Так, в судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 не заперечувала, що була повідомлена судом про судові засідання, в які не з`явилася, посилаючись на зайнятість на роботі та затримки з отриманням документів через «Електронний суд». Натомість доказів таких обставин суду першої інстанції вона не надавала.

Щодо її посилань на безпідставність поновлення судом розгляду справи по суті та відсутність ухвали про причин такого поновлення, вони не приймаються апеляційним судом, оскільки не відповідають вимогам процесуального закону та матеріалам справи.

Так, відповідно до статті 243 ЦПК України якщо під час судових дебатів виникає необхідність з`ясування нових обставин, що мають значення для справи, або дослідження нових доказів, суд постановляє ухвалу про повернення до з`ясування обставин у справі. Після закінчення з`ясування обставин у справі та перевірки їх доказами судові дебати проводяться в загальному порядку.

Тобто, повернення суду до з`ясування обставин у справі відноситься до дискреційних повноважень суду.

Як убачається з протоколів судових засідань від 18 та 27 листопада 2025 року, суд після завершення судових дебатів перейшов до стадії ухвалення рішення, але після цього ухвалив повернутися до з`ясування обставин справи щодо додаткової заробітної плати та питання оскарження позивачкою наказу про звільнення, тобто навів мотиви про те, для з`ясування яких саме обставин повернувся до попередньої стадії судового розгляду справи.

Тобто суд в протокольній ухвалі навів обґрунтування повернення до з`ясування обставин у справі, що відповідає наведеним вимогам закону.

За такого, апеляційний суд дійшов висновку, що оскаржувана ухвала суду прийнята з дотриманням вимог процесуального закону, є обґрунтованою тому колегія суддів не вбачає підстав для її скасування відповідно до положень статті 375 ЦПК України.

Тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційним судом судове рішення не змінювалось та не ухвалювалось нове, відсутні передбачені статтею 141 ЦПК України підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, ухвалу Центрального районного суду міста Миколаєва від 03 лютого 2026 року залишити без змін

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

___________________________________________

Повна постанова складена 01 квітня 2026 року