Провадження №22-ц/824/2487/2026
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши в рамках цивільної справи за позовом публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості,

апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 25 серпня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Преміум Лігал Колекшн», Відділ державної виконавчої служби у місті Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ОСОБА_2 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню,

та апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 02 жовтя 2025 року у справі за заявою ОСОБА_2 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, стягувач: товариство з обмеженою відповідальністю «Преміум Лігал Колекшн», заінтересовані особи: Відділ державної виконавчої служби у місті Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ОСОБА_1 ,

В С Т А Н О В И В :

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 24.09.2010 року №2-7760/10 позов ВАТ КБ «Надра» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості було задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Відкритого акціонерного товариства комерційний банк «Надра» заборгованість у розмірі 548 501,48 грн. та судові витрати в розмірі 1 820,00 грн., а всього 550321,48 грн.

У серпні 2025 року представник ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із заявою про визнання виконавчого листа, виданого за рішенням суду в цивільній справі № 2-7760/10 за позовом ВАТ КБ «НАДРА» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, таким, що не підлягає виконанню.

Свої вимоги заявник обґрунтовує тим, що на підставі рішення суду від 24.09.2010 року було видано 20.03.2013 року виконавчий лист. Посилаючись на те, що станом на 09 липня 2025 року заборгованість та зобов`язання за кредитним договором №95/03-2008 від 28.03.2008 року відсутні, заявник вважає, що виконавчий лист є таким, що не підлягає виконанню, а тому звернувся до суду з даною заявою.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 25 серпня 2025 року відмовлено узадоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, 08 вересня 2025 року ОСОБА_1 подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду від 25 серпня 2025 року та прийняти нову ухвалу, якою задовольнити заяву про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, в повному обсязі.

Крім того, у серпні 2025 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла заява ОСОБА_2 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає задоволенню, стягувач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Преміум Лігал Колекшн», заінтересовані особи: Відділ державної виконавчої служби у місті Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ОСОБА_1 .

В обґрунтування заяви зазначено, що станом на 09 липня 2025 року заборгованість та зобов`язання за Кредитним договором № 95/03-2008 від 28.03.2008 року та всіма забезпечувальними зобов`язаннями - відсутні. Таким чином, зобов`язання за Кредитним договором №95/03-2008 від 28.03.2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є TOB «ПРЕМІУМ ЛІГАЛ КОЛЕКШН» та відповідними договорами забезпечення, зокрема договором поруки №б/н, укладеного 28.03.2008 року між Банком та ОСОБА_2 , припинено у зв`язку відсутністю майнових претензій у кредитора. У зв`язку з наведеними обставинами є всі підстави для визнання таким, що не підлягає виконанню, виконавчого листа, виданого Шевченківського районного суду міста Києва від 20.03.2013 року по справі №2-7760/10 відносно ОСОБА_2 .

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2025 року заяву ОСОБА_2 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає задоволенню залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, 21 жовтня 2025 року апелянт ОСОБА_2 подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду від 02 жовтня 2025 року та прийняти нову ухвалу, якою задовольнити заяву про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, в повному обсязі.

Станом на день розгляду справи відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судове засідання, призначене на 05 лютого 2026 року з`явився представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 просив апеляційний суд задовольнити апеляційну скаргу сторони відповідача.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про розгляд справи належним чином повідомлялися, про причини неявки суд не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надавали.

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

Згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Апеляційний суд вважає за можливе здійснити спільний розгляд двох апеляційних скарг в межах одного апеляційного провадження з ухваленням однієї постанови з огляду на те, що обидві заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, подані з тотожних правових та фактичних підстав, за результатами їх розгляду судом першої інстанції постановлено аналогічні за змістом ухвали, а доводи й мотиви апеляційних скарг також є схожими за своєю суттю та обґрунтуванням.

Перевіривши законність та обґрунтованість судових рішень першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційних скарг без задоволення.

Суди першої інстанції, постановляючи ухвали від 25 серпня 2025 року та від 02 жовтня 2025 року, якими відповідно відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 та залишено без задоволення заяву ОСОБА_2 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, виходили з однакових правових і фактичних підстав, а саме: рішення суду від 24.09.2010 року набрало законної сили, виконавчі листи видані правомірно компетентним судом та на їх підставі відкрито виконавче провадження, у межах якого державним виконавцем вчинялися виконавчі дії; погашення заборгованості відбулося під час здійснення примусового виконання, а не поза межами виконавчого провадження, що відповідно до ч. 2 ст. 432 ЦПК України виключає можливість визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; заявниками не доведено ані відсутності обов`язку боржників у розумінні матеріально-правових підстав, ані наявності процесуально-правових підстав (помилковість видачі виконавчих листів); наведені обставини можуть бути підставою для завершення або повернення виконавчого документа у порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», проте не є підставою для застосування механізму, передбаченого ст. 432 ЦПК України, у зв`язку з чим у обох випадках суд дійшов висновку про відсутність визначених законом підстав для задоволення відповідних заяв.

Колегія суддів в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції, викладеними в оскаржуваних ухвалах.

Як убачається з апеляційних скарг, переважна більшість їх доводів фактично повторює позицію апелянта, заявлену ним в ході розгляду справи в суді першої інстанції. Така позиція вже була належним чином досліджена судом першої інстанції в ході розгляду справи, за результатами чого їй була дана належна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

З огляду на зазначене апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи, і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Стаття 6 Конвенції поширює свою дію і на таку стадію цивільного процесу як виконання судового рішення. У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї зі сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинне розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції (рішення від 28 липня 1999 року у справі «Іммобільяре Саффі проти Італії», заява № 22774/93; рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», заява № 18357/91).

Частиною першою статті 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, які набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до частини першої та другої статті 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

За змістом вказаної норми, виконавчий лист може бути визнаний судом таким, що не підлягає виконанню лише у випадку: 1) якщо його було видано помилково; 2) якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Так, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань, переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.

Підстави для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, можна поділити на дві групи: процесуально-правові та матеріально-правові.

Процесуально-правовими підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

До матеріально-правових підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, можна віднести ті обставини, що свідчать про припинення обов`язку боржника з передбачених законом підстав.

У зазначеній категорії справ саме на суд на підставі наданих сторонами доказів покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Законодавець встановлює підстави, за яких суд визнає виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, зокрема, у разі якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Таким чином, передумовою для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, є одна з наступних обставин: помилковість видачі виконавчого листа; боржником чи іншою особою було добровільно виконано рішення суду, внаслідок чого обов`язок припинився; обов`язок боржника припинився з інших причин (передання відступного, зарахування, прощення боргу, поєднання боржника і кредитора в одній особі, інші підстави припинення зобов`язання, передбачені главою 50 Цивільного кодексу України).

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 19 січня 2023 року у справі № 824/2/22 (провадження № 61-9190ав22).

Сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, полягає насамперед у встановленні обставин та фактів, що підтверджують відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, або наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 24 червня 2020 року у справі № 520/1466/14-ц, провадження № 61-43447св18, від 09 вересня 2021 року у справі № 824/67/20, провадження № 61-10482ав21, від 09 червня 2022 року у справі № 2-118/2001, провадження № 61-1762ав22.

З матеріалів справи вбачається, що виконавче провадження було відкрито у встановленому законом порядку, у його межах державним виконавцем вчинялися виконавчі дії, зокрема виносилися постанови про стягнення виконавчого збору, накладення арешту на майно боржників, здійснювалися інші заходи примусового виконання.

Погашення заборгованості, на яке посилаються апелянти, відбулося після відкриття виконавчого провадження. Тобто припинення основного зобов`язання відбулося не поза межами виконавчого провадження як добровільне виконання, а внаслідок реалізації забезпечувального способу виконання зобов`язання вже після почітку реалізації процедури здійснення примусового виконання рішення суду.

Посилання апелянтів на статтю 36 Закону України «Про іпотеку» саме по собі не змінює процесуального порядку виконання судового рішення, яке вже перебуває на стадії примусового виконання. Навіть якщо основне зобов`язання припинене внаслідок звернення стягнення на предмет іпотеки, це не є підставою для нівелювання правових наслідків відкритого виконавчого провадження.

П. 9 ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачає, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Отже, у разі виконання рішення після відкриття виконавчого провадження такі обставини є підставою для його закінчення, а не для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Отже, оскільки виконавчий лист видано компетентним судом, рішення набрало законної сили та є обов`язковим до виконання, а припинення зобов`язання відбулося після відкриття виконавчого провадження, підстави, передбачені статтею 432 ЦПК України, для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, відсутні.

Суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, надав належну оцінку доказам та правильно застосував норми матеріального і процесуального права, дотримавшись балансу інтересів стягувача на повне виконання судового рішення та права боржників на захист від подвійного стягнення.

Доводи апеляційних скарг зводяться до неправильного тлумачення положень статті 432 ЦПК України та не спростовують правильності висновків судів першої інстанції.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, ухвали судів постановлено з дотриманням норм процесуального права, а тому підстави для їх скасування відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 263, 360, 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 25 серпня 2025 року залишити без змін.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько