Справа № 274/4024/25
Провадження № 2/0274/374/26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" березня 2026 р. м. Бердичів

Суддя Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області Большакова Т. Б. за участю секретаря судового засідання Гориніної Ю. О.,

представника позивача - адвоката Коваленко М. В.,

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи Орган опіки і піклування Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, Орган опіки і піклування виконавчого комітету Швайківської сільської ради Бердичівського району Житомирської області про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

І. Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом, у якому просить суд позбавити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьківських прав стосовно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позов обґрунтовано тим, що 31.05.2008 між нею та відповідачем зареєстровано шлюб, від спільного життя у подружжя ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син - ОСОБА_3 .

Спільне проживання у сторін не склалося, а тому, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 18.07.2014 шлюб розірвано.

У зв`язку із ухиленням відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків щодо утримання дитини, вона у червні 2014 року звернулася із позовом до відповідача про стягнення із останнього аліментів.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14.07.2014 у справі № 755/15121/14-ц вирішено стягувати із відповідача на її користь аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , щомісячно, у розмірі 1/4 частини із усіх видів доходів, починаючи із 06.06.2014 і до повноліття дитини.

За наслідками вищевказаного судового рішення позивачу видано виконавчий лист №75514175/14-ц, наразі у Дніпровському відділі державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відкрите виконавче провадження №44327599.

Після розірвання шлюбу дитина почала проживати із позивачем та повністю перебуває на її утриманні. На момент розірвання шлюбу між сторонами дитині було 4 роки. Не довгий час, після припинення фактичних шлюбних відносин, відповідач трохи спілкувався із сином. Такі спілкування мали 1 раз в місяць, один раз в рік батько забирав дитину додому. Проте, останні три роки відповідач не бачився із своїм сином, жодного разу не виявляв бажання зустрітися, не приїздив до дитини на свята, на дні народження. Із цього часу ОСОБА_1 самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, припинив цікавитися життям дитини, втратив інтерес до нього, до його стану здоров`я, до успіхів, розвитку.

Окрім обов`язків щодо участі батька у вихованні сина, відповідач також ухиляється від своїх батьківських обов`язків по утриманню своєї дитини. Наразі у відповідача існує заборгованість по сплаті аліментів.

Із того часу, як сторони припинили спільне проживання, а спільна дитина почала проживати із позивачем, остання постійно несе усі витрати на дитину, забезпечує дитину всім необхідним для її належного розвитку та зростання. Відповідач не цікавиться де навчається його син, як навчається, чим харчується чи має все необхідне для навчання та розвитку, що свідчить про свідоме ухилення відповідача від своїх батьківських обов`язків, нехтування такими обов`язками та не бажанням нести відповідальність за життя та здоров`я дітей.

Наразі, батьківські обов`язки по утриманню та вихованню сина виконує також її нинішній чоловік, який піклується про ОСОБА_4 як про власну дитину, турбується про його розвиток, забезпечує всім необхідним. ОСОБА_4 сприймає його як батька й має повагу до нього.

Вищевикладені обставини дають підстави дійти безумовного висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав і що це буде відповідати саме інтересам дитини.

ІІ. Процедура та позиції сторін

Ухвалою суду від 20.06.2025 відкрито загальне позовне провадження.

25.08.2025 на адресу суду надійшов висновок органу опіки та піклування Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно його неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

28.08.2025 на адресу суду надійшов лист органу опіки та піклування виконавчого комітету Швайківської сільської ради Бердичівського району Житомирської області про неможливість надання висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно його неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у зв`язку з відсутністю достатньої інформації.

Ухвалою суду від 15.10.2025 закрито проведення підготовчого провадження, справу призначено до судового розгляду.

Повторно зобов`язано Орган опіки і піклування виконавчого комітету Швайківської сільської ради Бердичівського району Житомирської області надати висновок про доцільність/недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 стосовно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

24.11.2025 на адресу суду надійшов протокол комісії з питань захисту прав дитини Швайківської сільської ради Бердичівського району Житомирської області від 20.11.2025 № 11 про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 стосовно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснив, що до війни спілкувався з сином, брав його до себе. У подальшому з сином втратив зв`язок, не міг до нього приїздити, оскільки були проблеми з ТЦК та СП, на даний час він має відстрочку та буде приділяти час сину.

Від представників третіх осіб надійшли заяви про розгляд справи в їх відсутності.

Фіксування судового процесу здійснювалося за допомогою звукозаписувального технічного пристрою на підставі ст. 247 ЦПК України.

ІІІ. Національне законодавство, що підлягає застосуванню.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.

Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно з ч. ч. 1 4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Частиною 1 ст. 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Згідно з ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Тлумачення змісту ч. 1 ст. 164 СК України дає підстави для висновку, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України).

Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

У ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні від 16.07.2015 у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

У справі «Ілля Ляпін проти росії» (заява (№ 70879/11) ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17.10.2018 у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 02.12.2020 у справі № 180/1954/19, від 13.11.2020 у справі № 760/6835/18, від 09.11.2020 у справі № 753/9433/17, від 02.11.2020 у справі № 552/2947/19 та у постанові від 24.04.2019 у справі № 300/908/17.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини.

Подібний висновок викладено у постанові від 06.05.2020 у справі № 753/2025/19.

Зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин.

За положенням ч. 6 ст. 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості (ст. 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03.12.1986).

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини (постанова Верховного Суду від 02.10.2019 у справі № 461/7387/16-ц).

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11.03.2020 у справі № 638/16622/17, від 13.04.2020 у справі № 760/468/18, від 29.04.2020 у справі № 522/10703/18, від 11.09.2020 у справі № 357/12295/18, від 29.07.2021 у справі № 686/16892/20. Судова практика щодо застосування положень ст. 164 СК Україниє усталеною.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивачку.

ІV. Фактичні обставини справи, встановлені судом, докази на їх підтвердження, оцінка та мотиви суду

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 записані батьками: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 18.07.2014 (справа № 755/14175/14-ц) шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14.07.2014 у справі № 755/15121/14-ц вирішено стягувати із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , щомісячно, у розмірі 1/4 частини із усіх видів доходів, починаючи із 06.06.2014 і до повноліття дитини.

У Дніпровському відділі державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відкрито виконавче провадження №44327599 за виконавчим листом № 755/15121/14-ц щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 аліментів на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 .

23.06.2022 ОСОБА_2 уклала шлюб з ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 .

Згідно листа директора ліцею № 2 Дніпровського району м. Києва Дубовецького Ю. від 16.05.2025 № 347, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , навчається у даному навчальному закладі з 01.09.2021. За період з 2021 по 2025 класні керівники з усіма питаннями щодо ОСОБА_3 звертались до матері ОСОБА_2 . Інформацією шодо того, хто оплачує дитині різне шкільне приладдя тощо, хто приводив та забирав дитину до закладу, заклад освіти та класні керівники не володіють. Батько дитини ОСОБА_1 успіхами дитини не цікавився, з класними керівниками не спілкувався, у батьківському чаті відсутній, навчальний заклад не відвідував.

Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 01.08.2025 у ВП № 44327599 по виконавчому листу 755/15121/14-ц , виданому Дніпровським районним судом м. Києва, щодо стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , станом на 01.01.2023 заборгованість зі сплати аліментів відсутня, заборгованість зі сплати аліментів станом на 01.08.2025 становить 51170,87 грн.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації (протокол засідання комісії від 09.07.2025 № 12), встановлено, що батьки ОСОБА_3 перебували в шлюбі, який розірвано в липні 2014. Мати з сином мешкають за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 самостійно займається вихованням та утриманням дитини. Батько дитини ОСОБА_1 зареєстрований в с. Малосілка Бердичівського району, з сином не проживає з 2014 року, вихованням та утриманням не займається, не цікавиться його життям та здоров`ям, інтересами, не бере участі у розвитку дитини, бажання спілкуватися з сином не виявляє, матеріально не допомагає. На засіданні комісії не був присутній. Враховуючи думку дитини та рекомендації комісії, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_1 відносно його неповнолітнього сина ОСОБА_3 .

Згідно витягу з рішення від 21.08.2025 (протоколу комісії від 21.08.2025 № 6) орган опіки та піклування виконавчого комітету Швайківської сільської ради Бердичівського району Житомирської області не може надати висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно його неповнолітнього сина ОСОБА_3 у зв`язку з відсутністю достатньої інформації. Під час спілкування телефоном, мати дитини повідомила, що у ОСОБА_7 є вітчим, який займається його вихованням та забезпечує його матеріально. ОСОБА_1 повідомив, що до 2022 року мав постійні зустрічі з сином, на початку війни дитина проживала у нього, після того зв`язок обірвався, син перестав відповідати на дзвінки, він сплачує аліменти, має бажання продовжувати спілкування з дитиною.

Згідно повідомлення органу опіки та піклування Швайківської сільської ради Бердичівського району Житомирської області від 26.09.2025 ОСОБА_1 зареєстрований в АДРЕСА_2 , однак фактично проживає в АДРЕСА_3 .

Відповідно до характеристики старости с. Малосілка Бердичівського району Н. Каченюк, ОСОБА_1 за період проживання в с. Малосілка зарекомендував себе з позитивної сторони, допомагав батькам утримувати підсобне господарство, виховував та піклувався за неповнолітнього сина, який завжди проводив час на канікулах тата. Користувався авторитетом серед товаришів та односельців. Скарг та заяв на останнього до старостату не надходило.

Працівниками служби у справах дітей Швайківської сільської ради Бердичівського району Житомирської області обстежено умови проживання відповідача за адресою: АДРЕСА_3 та встановлено, що умови проживання задовільні, в одній із кімнат є усі необхідні умови для проживання сина на час приїзду до батька.

Згідно довідки про доходи від 30.10.2205 ОСОБА_1 до 24.04.2024 працював у ТОВ "Бердичівський хлібозавод", загальна сума доходу без урахування аліментів за період з січня 2023 року по грудень 2023 року становила 85374,82 грн; за період з січня 2024 року по квітень 2024 року становила 26295,83 грн.

Згідно копій платіжних інструкцій, ОСОБА_1 перерахував ОСОБА_2 протягом листопада 2025 року 20000 грн в рахунок сплати заборгованості по аліментах.

Неповнолітній ОСОБА_3 у судовому засіданні повідомив, що з батьком не бажає спілкуватися, ображений на нього, за те що під час останнього перебування у батька, він більше уваги приділяв дітям своєї дружини, а не йому. Не звертав уваги, коли у нього болів зуб. Вітчим більше приділяє йому уваги. Зазначив, що звертався до батька за коштами, але той їх йому не дав. Хоче, щоб його позбавили батьківських прав. Вважає татом вітчима.

Заслухавши пояснення позивача та відповідача, з`ясувавши думку дитини, дослідивши наявні матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність доказів кожного окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов такого висновку.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і може мати місце при доведеності винної поведінки когось із батьків, свідомого нехтування ним своїми обов`язками і допускається тоді, коли неможливо змінити ставлення батьків до виховання дитини.

Разом з цим, матеріалами справи та дослідженими доказами не підтверджується, що відповідач свідомо та остаточно знехтував своїми обов`язками відносно сина, втратив цікавість до них, а інтереси дитини вимагають застосування такого крайнього заходу як позбавлення батька батьківських прав.

Позивач не довела та не надала суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення батька по відношенню до нього батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків.

Суд звертає увагу на те, що висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача є таким, що має рекомендаційний характер, оскільки в ньому не зазначено наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми обов`язками, що у свою чергу були б законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав, що найкраще відповідатиме інтересам дітей (постанова Верховного Суду від 15.04.2021 (справа № 243/13192/19-ц).

Вказаний висновок оцінений судом у сукупності з іншими доказами і сам по собі не є правовою підставою для застосування крайнього заходу - позбавлення батьківських прав.

Отже, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки докази, подані позивачем, не свідчать про свідоме ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, а також про необхідність застосування такого виключного заходу саме в інтересах дитини.

Натомість необґрунтоване та передчасне позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18.12.2008 у справі «Савіни проти України», пункт 49). Наявності таких обставин у цій справі не доведено.

Посилання позивача на те, що відповідач не виконує свої батьківські обов`язки не може бути підставою для задоволення позову, оскільки простої бездіяльності з боку батька недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність батька призвела до розриву зв`язків між ним та дитиною, то ця обставина не є достатньою для позбавлення батька батьківських прав. (постанова Верховного Суду від 04.04.2024 у справі № 553/449/20).

Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що відповідач жорстоко поводиться з дитиною. Зокрема, у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач притягувався до кримінальної чи адміністративної відповідальності у зв`язку із неналежним поводженням щодо дитини, вчиняв насильство по відношенню до неї.

Також, доказів того, що до відповідача застосовувалися будь-які заходи впливу, які виявилися безрезультатними, тобто доказів того, що відповідач систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки матеріали справи не містять.

Посилання позивача на наявність заборгованості зі сплати аліментів не може бути підставою для позбавлення батьківським прав.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є недоцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склалися, застосовувати не можна, а тому вважає за необхідне у позові про позбавлення батьківських прав відмовити повністю, однак, ураховуючи поведінку відповідача по виконанню своїх батьківських обов`язків по відношенню до неповнолітнього сина, його слід попередити про необхідність змінити ставлення до виховання своєї дитини: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що узгоджується з пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав».

Також суд покладає на орган опіки і піклування Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації контроль за виконанням батьківських обов`язків ОСОБА_1 .

Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17.01.2024 у справі №735/308/21 (провадження № 61-10098св23).

V. Розподіл судових витрат

Відповідно до ст. 141 ЦПК України вимоги позивача щодо відшкодування судових витрат задоволенню не підлягають, оскільки у задоволенні позову відмовлено.

Керуючись ст. ст. 259, 263-265, 268, 272, 273, 352, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову - відмовити.

Попередити ОСОБА_1 про необхідність змінити ставлення до виховання свого сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Контроль за виконанням ОСОБА_1 батьківських обов`язків щодо дитини: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , покласти на Орган опіки і піклування Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення - протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Треті особи: Орган опіки і піклування Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, адреса: м. Київ, Харківське шосе, 4а, .

Орган опіки і піклування виконавчого комітету Швайківської сільської ради Бердичівського району Житомирської області адреса: вул. Осівка, 1, Бердичівський район, Житомирська область,13331, .

Повний текст рішення виготовлено 27.03.2026 ( у зв`язку із перебуванням судді у відпустці у період з 14.03.2026 по 26.03.2026)

Суддя Тетяна БОЛЬШАКОВА