Провадження 2/522/2340/26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАІНИ

18 березня 2026 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси, у складі:

головуючого - судді Науменко А.В.,

за участю секретаря судового засідання Зелінська К.Ю.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження позовну заяву ОСОБА_1 до Держави в особі Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про відшкодування моральної шкоди

В С Т А Н О В И В:

До суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Держави в особі Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про відшкодування моральної шкоди.

Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що протиправними діями головного державного виконавця Приморського ВДВС у м. Одесі, які встановлені набраними законної сили ухвалами Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25.09.2024 та 28.10.2025 у справі № 2-6857/10, їй було завдано моральної шкоди. Зокрема, судом визнано неправомірною бездіяльність виконавця щодо несвоєчасного закінчення виконавчого провадження за фактичним виконанням, а також незаконність постанови про стягнення витрат виконавчого провадження у розмірі 269 грн. Позивач зазначає, що внаслідок тривалого перебування відомостей про неї у Єдиному реєстрі боржників вона зазнала суттєвих обмежень своїх немайнових прав, що виразилися у неможливості вільно розпоряджатися майном, ризиках блокування банківських рахунків та репутаційних втратах. Заподіяна шкода обґрунтовується станом постійного психологічного напруження, порушенням звичайного життєвого укладу та необхідністю витрачати значні часові й емоційні ресурси на судовий захист своїх прав. Посилаючись на статтю 56 Конституції України, статті 23, 1167, 1173, 1174 ЦК України та практику ЄСПЛ щодо принципу «належного врядування», Позивач вважає співмірним та справедливим відшкодування моральної шкоди у розмірі 16 000 грн (дві мінімальні заробітні плати), які підлягають стягненню з Державного бюджету України, оскільки держава несе відповідальність за незаконні рішення та дії своїх посадових осіб незалежно від їхньої вини.

Ухвалою суду від 26.11.2025 року провадження по справі відкрито та призначено до судового розгляду.

10.12.2025 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву.

Відповідач у відзиві зазначає, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, оскільки дії органу ДВС здійснювалися в межах виконавчого провадження № 74415751 з дотриманням вимог Закону України «Про виконавче провадження». Зокрема, Відділ вказує, що постанова про закінчення провадження за фактичним виконанням була винесена державним виконавцем 02.10.2024 року, тобто одразу після підтвердження сплати боргу, тоді як судове рішення про зобов`язання вчинити ці дії надійшло до Відділу лише 13.12.2024 року, що спростовує доводи про умисну бездіяльність. Також Відповідач наголошує на відсутності доказів заподіяння Позивачці реальних моральних страждань, оскільки в межах провадження арешт на її рахунки не накладався, а платіжні інструкції на примусове списання коштів не виставлялися через відсутність облікових даних боржника в органах ДФС. Посилаючись на статтю 81 ЦПК України та правові позиції Верховного Суду, Відповідач стверджує, що Позивачем не доведено наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями виконавця та заявленою шкодою, а самі вимоги мають ознаки зловживання правом, оскільки не кожна негативна емоція чи процесуальна незручність сягає рівня моральних страждань, що підлягають грошовій компенсації.

15.12.2025 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив.

Позивач у відповіді на відзив зазначає, що заперечення Відповідача не відповідають дійсним обставинам справи та спростовуються наявними доказами. Зокрема, твердження про винесення постанови про закінчення виконавчого провадження за власною ініціативою, а не на виконання судового рішення, є безпідставними, оскільки ще 20.09.2024 року державний виконавець надав офіційну відмову у задоволенні заяви Позивачки про закриття провадження. Позивач наголошує, що орган ДВС є користувачем системи «Електронний суд», тому посилання на штампи вхідної кореспонденції (13.12.2024) як на дату отримання ухвали суду від 25.09.2024 є неналежним доказом, оскільки процесуальні документи стають доступними в електронному кабінеті миттєво. Крім того, відповідно до ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний був закінчити провадження в день отримання відомостей про повну сплату боргу (18.09.2024), проте протиправно не вчинив цих дій, що змусило Позивачку звертатися за судовим захистом. Посилаючись на прецедентну практику ЄСПЛ та Верховного Суду, Позивач стверджує, що сам факт визнання дій державного органу неправомірними та порушення принципу «належного врядування» є достатньою підставою для констатації моральної шкоди у формі психологічного напруження та незручностей, при цьому тягар спростування розміру такої шкоди покладається саме на суб`єкта владних повноважень.

Ухвалою суду від 08.01.2026 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду.

У судове засідання призначене на 18.03.2026 року з`явилась представник відповідача Офіцерова Л.Л. яка заперечувала проти задоволення позову в повному обсязі.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши представника відповідача прийшов до наступних висновків.

14.03.2024 Приморським ВДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відкрито виконавче провадження №74415751 щодо боржника ОСОБА_1 на виконання виконавчого листа № 2-6857/10.

14.03.2024 головним державним виконавцем Приморського ВДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Офіцеровою Л.Л. у виконавчому провадженні №74415751 винесено постанови про стягнення з боржника ОСОБА_1 мінімальні витрати виконавчого провадження в розмірі 269 грн. і виконавчий збір в розмірі 42,94 грн.

25.09.2024 ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська № 2-6857/10 (Провадження № 4-с/205/55/24) задоволено частково скаргу ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Державна судова адміністрація України, головний державний виконавець Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Офіцерова Людмила Леонідівна, на бездіяльність державного виконавця у справі № 2- 6857/10. Зобов`язано головного державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Офіцерову Л.Л. усунути порушення в частині невинесення постанови про закінчення виконавчого провадження № 74415751 у зв`язку з фактичним виконанням.

В ухвалі від 25.09.2024 Ленінським районним судом м. Дніпропетровська встановлено, що 18 вересня 2024 року Приморським ВДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було отримано на електронну пошту заяву ОСОБА_1 про закінчення виконавчого провадження №74415751 у зв`язку з його фактичним виконанням, а також платіжною інструкцією №2852 від 17 вересня 2024 року про сплату 429,44 грн. за виконавчим листом №2-6857/10 від 10 січня 2024 року.

28.10.2024 ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська № 2-6857/10 (Провадження № 4-с/205/52/24) задоволено скаргу ОСОБА_1 . Визнано неправомірною дію головного державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Офіцерової Л.Л. щодо визначення боржнику ОСОБА_1 у постанові про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 14.03.2024 року суми мінімальних витрат виконавчого провадження № 74415751 у розмірі 269,00 грн.

Визнано неправомірною постанову головного державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Офіцерової Л.Л. про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 14.03.2024 року № 74415751 та зобов`язати Приморський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) скасувати таку постанову.

19.11.2024 головним державним виконавцем Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Офіцеровою Людмилою Леонідівною винесено постанову про скасування постанови про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій від 14.03.2024 у зв`язку з визнанням судом її незаконною.

Позивач зазначає, що головний державний виконавець протиправно не закінчила виконавче провадження №74415751 у зв`язку з фактичним виконанням, а закінчила його 02.10.2025, а тому протиправними діями державного виконавця спричинено моральну шкоду позивачці, яка виражається у сильних душевних хвилюваннях, порушенні звичайного життєвого укладу вчиненням додаткових юридично значимих дій, пов`язаних з відновленням свого порушеного права.

Відповідно дост.23ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Крім цього, згідно змісту п. 3постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», якою роз`яснено схожі за своєю суттю правовідносини, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Також, відповідно до п. 5 цієї ж постанови Пленуму, обов`язковому доведенню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Положеннями п. 9 даної постанови Пленуму роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

У практиці ЄСПЛ порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань і незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди.

Також слід виходити з позиції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним обов`язкам (ст.3,19 Конституції України) та завжди викликає в людини негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого.

Тобто, у даній категорії справ, і у даній справі зокрема (зважаючи на доводи позивача), слід встановити наявність загальних підстав для стягнення моральної шкоди, а саме: факту заподіяння позивачу (позивачам) шкоди, суть якої повинна полягати у душевних стражданнях, яких позивач зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо них; протиправність діяння відповідача; наявність причинного зв`язку між заподіяною шкодою і протиправним діянням відповідача; вину відповідача у заподіянні такої.

При цьому кожен із вказаних складових повинен бути підтверджений належними та допустимими доказами.

Згідно з ч. 1ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 13ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17. Зокрема, у зазначеній справі суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним з ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц дійшла висновку про те, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22) гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема, тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

Суд встановлює, що наявність моральної шкоди не підтверджується жодними належними та допустимими доказами. Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позивачем не надано, медичних документів (довідки, виписки, результати обстежень), що свідчили б про погіршення стану здоров`я, висновків фахівців (психологів, психіатрів), які б підтвердили наявність та глибину душевних чи фізичних страждань (біль, мука, тривога, стрес, розчарування), або інших об`єктивних фактів, що доводили б рівень страждання чи приниження.

Самі по собі негативні емоції, викликані протиправними діями органу державної влади, не завжди досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду (згідно з постановою Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17).

Розмір моральної шкоди, визначений позивачем у 16000,00 грн, є умовним та не визначений на підставі конкретних об`єктивних обставин, що мають істотне значення для визначення розміру компенсації, а саме:

характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних);

характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення);

тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках;

ступеня зниження престижу і ділової репутації позивача.

Хоча гроші виступають еквівалентом моральної шкоди, і компенсація є лише ймовірною (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20), її розмір має ґрунтуватися на оцінці обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, фізичні або психологічні наслідки (постанова ВС від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17). Формульний розрахунок, заснований на самостійно визначеній позивачем "ціні дня страждань", не відповідає принципам розумності, справедливості та співмірності (постанова ВП ВС від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц).

Суд не керується припущеннями, а зобов`язаний оцінювати належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч. 1 ст. 89 ЦПК України). Оскільки факт завдання моральної шкоди та її розмір, що є предметом позову, не підтверджені жодними об`єктивними доказами, а ґрунтуються виключно на припущеннях позивача щодо умовного обчислення, суд вважає, що позов є недоведеним.

Таким чином, суд відмовляє у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди.

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави в особі Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про відшкодування моральної шкоди відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Суддя А.В. Науменко

Повний текст рішення виготовлений 30.03.2026 року.

Суддя А.В. Науменко

18.03.26