У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2026 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Войтенко Т. В. ,

за участю секретаря судового засідання - Крупина Ю. А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Подільського районного суду м. Києва від 11 лютого 2026 р. у справі №369/10844/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінансова компанія «ЕЙС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

09 березня 2026 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, у якій просив переглянути та скасувати заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 11 лютого 2026 р. у справі №369/10844/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінансова компанія «ЕЙС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

Заява обґрунтована тим, що заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 11.02.2026 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» заборгованість за кредитним договором №386584960 від 26.06.2023 р., укладеним з ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», у розмірі 51012,00 грн., 2422,40 грн. судового збору та 7000 грн витрат на правову допомогу.

У заяві про перегляд заочного рішення відповідач зазначає, що він подав відзив на позовну заяву 11.02.2026. Документ був доставлений до електронного кабінету суду 11.02.2026 о 07:24, тобто за декілька годин до початку судового засідання та винесення рішення. Проте канцелярією суду відзив був зареєстрований в системі АСДС лише 19.02.2026, що свідчить про затримку в обробці вхідної кореспонденції судом, а не про процесуальну бездіяльність відповідача. Таким чином, аргументи відповідача не були враховані судом при винесенні рішення.

Як на підставу для скасування заочного рішення посилається на те, що кредитні кошти у сумі 10 000 грн були зараховані на рахунок, який перебував під арештом. Відповідач не мав фактичної можливості користуватися цими коштами. На його думку, нарахування відсотків у сумі 41 012 грн за період, коли кошти були заблоковані, суперечить ст. 1054 ЦК України та принципам добросовісності (ст. 3 ЦК України). Вважає, що розмір витрат на правничу допомогу є неспівмірним і необґрунтованим.

Представник позивача 10.03.2026 р. надав Заперечення на заяву. Щодо підстав для відмови в перегляді заочного рішення - відповідно до перевірки наявності електронного кабінету у Відповідача вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрований у Електронному кабінеті ЄСІТС 15.03.2023. Отже, відповідач мав зареєстрований електронний кабінет у підсистемі «Електронний суд» та, відповідно, мав постійний доступ до матеріалів справи, судових повісток і процесуальних документів. Таким чином, відповідач мав можливість завчасно подати відзив на позов у справі, а тому заява про перегляд заочного рішення являється необґрунтованою.

Щодо тверджень відповідача стосовно арешту рахунків представник позивача зазначив, що відповідач добровільно уклав кредитний договір та погодився з його умовами, зокрема щодо розміру та порядку нарахування процентів. Факт перебування його карткового рахунку під арештом на момент отримання кредитних коштів, не звільняє його від виконання зобов`язань, оскільки такі обставини є наслідком власних дій відповідача. Кредитор належним чином виконав свої зобов`язання, перерахувавши кредитні кошти. Отже, нарахування процентів здійснено правомірно, а доводи відповідача є безпідставними.

Щодо нарахування відсотків за кредитним договором представник позивача наголосив, що відповідно до Алгоритму дій споживача в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» з метою акцепту оферти та укладення електронного договору відповідач особисто обрав для себе суму кредиту, строк кредитування та мав змогу ознайомитися з умовами Договору перед його підписанням. Під час укладення договору відповідач ознайомився з його текстом та змістом в цілому, паспортом споживчого кредиту, зміст договору жодним чином не порушує його законних прав та інтересів, жодних заперечень щодо уточнення чи зміни його викладу не висловив та з ними погодився, про що свідчать його підписи, згода на обробку персональних даних та доступ до кредитної історії. Враховуючи порушення відповідачем норм матеріального права, що регулюють договірні зобов`язання, та умов договору в частині повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитом та процентів за неправомірне користування чужими грошовими коштами, у позивача наявні всі правові підстави для стягнення відсотків за кредитним договором як в межах строку його дії (відповідно до ст.1048 ЦК України) так і після спливу строку кредитування (відповідно до ст.625 ЦК України).

Щодо співмірності витрат на професійну правничу допомогу представник позивача зазначав, що позивачем було долучено акт прийому-передачі виконаних робіт, що свідчить про належне виконання наданих послуг, а отже робота адвоката виконана належним чином.

16.03.2026 р. відповідач подав додаткові пояснення. Відповідач вказав, що згідно з п. 5.6 Положення про ЄСІТС, документ вважається поданим до суду в момент його надходження до електронної системи. Час доставки відзиву - 11.02.2026 о 07:24. Вважає, що відзив є доказом, що має істотне значення, а його неврахування судом через затримку внутрішньої реєстрації є порушенням принципу змагальності сторін.

Щодо недобросовісної поведінки кредитора, відповідач зазначав, що відповідач не отримував жодних претензій чи вимог, одразу подавши позов з вимогою стягнення 7 000 грн витрат на адвоката без спроби досудового врегулювання, позивач допустив зловживання правом, намагаючись штучно збільшити суму стягнення.

Щодо відсутності факту користування капіталом, відповідач зазначав, що так як рахунок перебував під арештом ДВС, виникла ситуація прострочення кредитора, оскільки відповідач не міг прийняти виконання зобов`язання (фактично отримати гроші). Нарахування 41 012 грн відсотків (понад 400% від тіла кредиту) за період неможливості користування коштами є несправедливим, нерозумним та порушує граничні межі нарахувань у період дії воєнного стану.

Також відповідач вважає, що заява позивача про видачу виконавчого листа є завідомо передчасною.

17.03.2026 р. представник позивача надав суду додаткові пояснення у справі. Щодо направлення письмового повідомлення боржнику щодо зміни сторони кредитор представник позивача зазначив, що Скаржник не зобов`язаний направляти письмове повідомлення боржнику про зміну сторони Кредитодавця. Якщо боржник не сплачував заборгованість за кредитним договором ні новому, ні старому кредитору, внаслідок чого в останнього утворилася заборгованість, правильним є стягнення заборгованості на користь нового кредитора, оскільки неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі.

Щодо досудового врегулювання спору представник позивача наголошував, що відповідно до п.6 ч.3 ст.175 ЦПК України позовна заява повинна містити: відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору. В даному випадку законом обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору не визначався. У Постанові КЦС ВС від 30.01.2018 по справі №419/316/15-ц зазначається: «Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує ».

Ухвалою судді від 18 березня 2026 року заяву про перегляд заочного рішення прийнято до провадження та призначено до судового розгляду.

Представник позивача в судове засідання не з`явився.

Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, у якій просив заяву розглянути без його участі.

Відповідно до ч. 1 ст. 287 ЦПК України, заява про перегляд заочного рішення розглядається у судовому засіданні. Неявка осіб, належним чином повідомлених про дату, час і місце засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності заявника, оскільки його неявка не перешкоджає розгляду заяви, на підставі наявних у справі даних та доказів.

Дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог, матеріали заяви про перегляд заочного рішення, суд дійшов висновку, що заява про скасування заочного рішення задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ст. 288 ЦПК України, заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

За змістом зазначених положень чинного законодавства скасування заочного рішення суду можливе за умов, що відповідач не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, та відповідач надає докази, які мають значення для справи, та можуть привести до ухвалення рішення, протилежного заочному повністю або частково, або до його зміни. Тобто, якщо б ці докази були відомі суду при розгляді справи, то у справі було б ухвалено інше рішення. Наявність наведених вище обставин повинна бути у їх сукупності, при відсутності хоча б однієї з них, заочне рішення скасуванню не підлягає.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення у справі «Рябих проти Росії»).

Так, судом встановлено, що 11 лютого 2026 року Подільським районним судом міста Києва ухвалено заочне рішення, яким позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» до ОСОБА_1 - задоволено.Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» суму заборгованості за кредитним договором №386584960 від 26.06.2023 у розмірі 51012,00 грн., судовий збір у розмірі 2422,40 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 7000 грн.

Підставами скасування заочного рішення суду від 11.02.2026 року заявник вказує те, що

Відзив вчасно не був зареєстрований канцелярією суду; кредитні кошти були зараховані на рахунок, який перебував від арештом, тому відповідач не міг користуватися цими коштами, і тому нарахуваннявідсотків за період, коли кошти були заблоковані, суперечить ст. 1054 ЦК України та принципам добросовісності; розмір витрат на правничу допомогу є неспівмірним і необґрунтованим.

Відповідач фактично визнає, що на його рахунок надійшли кредитні кошти. Доказів про те, що він повернув кредит, суду не надано, відтак, позивач правомірно нараховував проценти за користування кредитом, у розмірі, передбаченому договором, який погодив ОСОБА_1 .

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Желтяков проти України» від 09 червня 2001 року, зазначено, що право на справедливий розгляд судом, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися в контексті Преамбули Конвенції, яка, серед іншого, проголошує верховенство права як частину спільного спадку Договірних Держав. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, inter alia, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів (рішення суду у справі «Брумареску проти Румунії»).

Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру (рішення у справі («Ryabykh v. Russia», №52854/99, п. 52).

Виходячи з вищенаведеної практики ЄСПЛ, скасування рішення суду, що набрало законної сили, за відсутності факту істотності таких обставин, з мотивів неправильного застосування судом норм матеріального та/або процесуального права буде порушенням принципу юридичної визначеності, тобто п. 1 ст. 6 конвенції, а також ст. 1 Першого протоколу до неї, оскільки в позивача після задоволення його вимог були законні сподівання на те, що його інтереси є остаточно захищеними.

Згідно роз`яснень наданих у інформаційному листі Верховного Суду України «Про практику ухвалення та перегляду судами заочних рішень у цивільних справах» вбачається, що непоодинокими є випадки, коли суди скасовують заочні рішення та не оцінюють надані відповідачем докази на предмет їх істотного значення для правильного вирішення справи і скасовують заочні рішення лише на підставі поданої відповідачем заяви та його усних доводів, які не підтверджені належними, достатніми та допустимими доказами у справі.

Так, в судовому засіданні встановлено, що доводи, на які посилається відповідач як на підставу для скасування заочного рішення можуть бути предметом перегляду рішення суду першої інстанції судом апеляційної інстанції.

З урахуванням вищезазначеного, підстав та доказів для скасування заочного рішення заявником не надано, тому заява про перегляд заочного рішення не підлягає задоволенню.

Згідно до ч. 4 ст. 287 ЦПК України у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Керуючись ст. ст. 258-261, 287-289ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Подільського районного суду м. Києва від 11 лютого 2026 р. у справі №369/10844/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінансова компанія «ЕЙС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,- залишити без задоволення.

Роз`яснити заявнику, що, відповідно до ч. 4 ст. 287 ЦПК України, у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала суду оскарженню не підлягає.

Суддя Т.В.Войтенко