Справа № 465/9874/24 Головуючий у 1 інстанції: Пилип`юк Г.М.
Провадження № 22-ц/811/343/26 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2026 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С. М.,

суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В.,

секретар судового засідання Федчун Н. С.,

з участю представника позивача адвоката Вертас М. М., відповідачки ОСОБА_1 , представника відповідачки адвоката Тимащук В. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 17 листопада 2025 року та додаткове рішення Залізничного районного суду м. Львова від 04 грудня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів,

ВСТАНОВИВ:

у грудні 2024 року ОСОБА_2 звернувся в суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив зменшити розмір аліментів, що стягуються з нього на користь відповідача на дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно судового наказу Залізничного районного суду м. Львова № 462/4977/24 від 20 червня 2024 року, з 1/4 до 1/6 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку.

Позов мотивований тим, що у шлюбі у сторін народилася дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 12 серпня 2024 року розірвано шлюб між ним та відповідачем. 18 листопада 2024 року він отримав постанову про відкриття виконавчого провадження, з якої дізнався, що 20 червня 2024 року Залізничним районним судом м. Львова було видано судовий наказ, згідно якого з нього стягнуто на користь ОСОБА_1 аліменти на дитину ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частка від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 18 червня 2024 року. Вважає розмір аліментів, встановлений судовим наказом, надто високим, неспроможним ним до виконання, оскільки такий встановлений без врахування всіх сімейних та майнових обставин. Зокрема, окрім доньки ОСОБА_3 , у нього є ще неповнолітній син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який перебуває на його повному фінансовому забезпечені, а також на його утриманні перебуває ще двоє непрацездатних батьків: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який є інвалідом ІІІ групи та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 , пенсіонер. У зв`язку із наведеним просив позов задовольнити.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 17 листопада 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів відмовлено

Додатковим рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 04 грудня 2025 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10 000 грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

Судові рішення оскаржив ОСОБА_2 , подавши в січні 2026 року апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 17 листопада 2025 року та додаткове рішення Залізничного районного суду м. Львова від 04 грудня 2025 року, прийняти нове, яким позов задовольнити повністю, а у стягненні витрат на правничу допомогу відповідача відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд безпідставно відмовив позивачу в задоволенні його клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін, з огляду на характер та предмет спору, внаслідок чого порушив його процесуальні права та фундаментальні принципи цивільного судочинства. Вказує, що висновок суду про те, що належних та допустимих доказів зміни обставин, які існували на момент видачі судового наказу, та які би могли бути підставою для зменшення розміру аліментів, позивачем не надано, є помилковим. У цьому зв`язку зазначає, що оскільки аліменти стягнуто судовим наказом, під час видачі якого не враховуються обставини, визначені статтею 182 СК України, які підлягають врахування під час вирішення питання про стягнення аліментів в позовному провадженні, а відтак і під час вирішення судом питання про зміну розміру аліментів, в даному випадку про їх зменшення. У цій справі такі обставини наявні, зокрема, у позивача є інша дитина, непрацездатні батьки (при цьому мама позивача набула цього статусу після видачі судового наказу, що призвело до зміни її матеріального стану, а батько є інвалідом ІІІ групи), яких він зобов`язаний утримувати в силу приписів СК України, та про які відповідачкою при зверненні із заявою про видачу судового наказу не було повідомлено суд. В частині стягнення витрат на правничу допомогу звертає увагу на те, що долучені відповідачкою докази містять сумніви щодо достовірності даних для висновку про доведеність розміру таких витрат, адже включать послуги, які не підтверджені доказами. Враховуючи рівень складності справи, її предмет та виходячи з розумності витрат на правничу допомогу, заявлений до стягнення розмір 10 000 грн 00 коп., з яким погодився суд першої інстанції, вважає неспівмірним, відтак такий підлягає зменшенню до 3 000 грн 00 коп.

В лютому 2026 року через систему «Електронний суд» від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, який підписаний представником ОСОБА_7 , в якому міститься прохання відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а оскаржені судові рішення залишити без змін, такий мотивований їх законністю та обґрунтованістю.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника позивача, відповідачки та її представника, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Згідно зі частиною першою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина четверта статті 367 ЦПК України).

Відповідно до статті 10 ЦПК України при розгляді справи суд керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї (далі - Конвенція), згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (далі - ЄСПЛ). Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які мають бути справедливими.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції визначено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, № 19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюються зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Як зазначено в пункті 7 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Розгляд справи, яка не підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення її учасників, порушує процесуальні гарантії забезпечення належного розгляду справи в суді апеляційної інстанції стосовно позивача через неповідомлення його про дату і час такого розгляду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 10 серпня 2022 року в справі № 202/4233/16 (пункт 24.29)). Даний висновок є релевантним також у питанні дотримання цих гарантій судом першої інстанції.

Перелік справ, які підлягають розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, наведено у статті 274 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.

У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Частина четверта статті 274 ЦПК України містить імперативну норму, що визначає перелік справ, які не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного провадження.

Цей перелік ґрунтується на класифікації справ за матеріально-правовою ознакою, тобто за характером спірних матеріально-правових відносин.

У порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя (пункт 1 частини четвертої статті 274 ЦПК України).

Спір про зменшення розміру аліментів виникає із сімейних правовідносин. Проте, у визначеному в пункті 1 частини четвертої статті 274 ЦПК України переліку винятків з категорії спорів, що виникають із сімейних відносин, які можна розглядати у порядку спрощеного позовного провадження, немає спору саме про зменшення розміру аліментів (див. постанову Верховного Суду від 23 травня 2024 року в справі № 185/8781/23 (пункт 29)).

За приписами частини четвертої статті 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду: 1) малозначних справ; 2) справ, що виникають з трудових відносин; 3) справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; 4) справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Відповідно до пункту 3 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, зокрема, про стягнення аліментів, збільшення та зменшення їх розміру, припинення стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства).

Питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі (частина перша статті 277 ЦПК України).

Предметом спору у справі, що переглядається є зменшення розміру аліментів на дитину, які стягуються на підставі виданого судом судового наказу.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 05 серпня 2025 року відкрито провадження у цій справі. Вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Ухвала мотивована тим, що згідно пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України зазначена справа є справою незначної складності, а тому відноситься до малозначних та відповідно до пункту 1 частини першої статті 274 ЦПК України підлягає розгляду за правилами спрощеного провадження.

Як убачається з вступної частини рішення суду від 17 листопада 2025 року справа розглянута у порядку спрощеного позовного провадження.

В описовій частині рішення суду зазначено, що відповідно до частини п`ятої статті 279 ЦПК України суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням /викликом/ сторін. Згідно частини шостої статті 279 ЦПК України, суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: 1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи. Як вбачається із позовних вимог, предметом позовних вимог є зменшення розміру аліментів на утримання дитини. Характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагає проведення судового засідання з повідомленням сторін. Враховуючи наведене, суд дійшов переконання, що для повного та всебічного встановлення обставин справи немає необхідності проведення судового засідання з повідомленням сторін, а тому у задоволенні клопотання про розгляд справи з повідомленням сторін відмовив. Враховуючи наведене, відповідно до частини восьмої статті 178 та часини п`ятої статті 279 ЦПК України суд вирішив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Тобто, справа про зменшення розміру аліментів розглянута судом першої інстанції у порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Процесуальне питання щодо можливості/неможливості розгляду спорів про зменшення розміру аліментів на дитину у порядку спрощеного позовного провадження вже перебувало на розгляді Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2023 року в справі №682/2454/22-ц зроблено висновок про те, що, ураховуючи предмет та правові підстави позову у цій справі (зменшення розміру аліментів), вона є справою, що виникає із сімейних правовідносин, а отже, відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 274 ЦПК України не може розглядатися в порядку спрощеного позовного провадження.

У постанові Верховного Суду від 21 лютого 2024 року в справі №676/2582/23 зроблено висновок про те, що спір, який виник із сімейних відносин та не стосувався стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплати додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексації аліментів, зміни способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділу майна подружжя, не може бути розглянутим за правилами спрощеного позовного провадження.

Схожий за змістом правовий висновок щодо вирішення вказаного процесуального питання викладено в постановах Верховного Суду від 24 січня 2024 року в справі № 752/1058/23, від 21 лютого 2024 року в справі № 495/4896/23, від 17 квітня 2024 року в справі № 303/4331/23, від 10 квітня 2024 року в справі № 351/1971/23, від 20 червня 2024 року в справі № 732/1595/23, що свідчить про його усталеність.

Усупереч наведеним нормам процесуального права та правовим висновкам Верховного Суду суд першої інстанції розглянув і вирішив справу у спорі, що виникає із сімейних правовідносин, у порядку спрощеного позовного провадження, проте, така підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, що є безумовною причинною для скасування оскарженого рішення суду.

Відтак, відповідні доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду.

Щодо вирішення спору по суті.

Судами встановлено, що 20 червня 2024 року Залізничним районним судом м. Львова видано судовий наказ про стягнення із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , аліментів на доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 18 червня 2024 року.

12 листопада 2025 року старшим державним виконавцем Сихівського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Бехарською Т. М. відкрито виконавче провадження № 76504637 на підставі судового наказу № 462/4977/24, виданого 20 червня 2024 року Залізничним районним судом м. Львова.

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 06 січня 2021 року ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_7 , про що в книзі реєстрації народжень зроблено актовий запис № 57. Батько: ОСОБА_2 . Мати: ОСОБА_8 .

Відповідно до акту № 412 від 04 квітня 2019 року, складеного комісією ЛКП «Старий Сихів», ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 проживає за адресою: АДРЕСА_1 з батьком ОСОБА_2 .

Згідно акту обстеження фактичного місця проживання № 041 від 25 листопада 2024 року, складеного ОСББ «Калиновий двір-4» під час проведення перевірки квартири АДРЕСА_2 встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 проживає за даною адресою з батьком ОСОБА_2 .

Згідно актового запису про народження ОСОБА_3 , народилась ІНФОРМАЦІЯ_8 . Батько: ОСОБА_2 . Мати: ОСОБА_1 .

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 51 Конституції України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права і практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Водночас, права та інтереси батьків очевидно підлягають врахуванню та оцінці судом при вирішенні спору.

Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається певною мірою доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.

У статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. До цього відноситься належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права.

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той з них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

У частині третій статті 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Поряд з цим, той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину (частина п`ята статті 183 СК України) або звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (частина третя статті 184 СК України)

Одним з основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття, закріплене у СК України.

Стягнення аліментів на дитину є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

За змістом статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Проте, суд може видати судовий наказ, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб або заявлено вимогу про стягнення аліментів на дитину у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб (пункти 4 та 5 частини першої статті 161 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 160 СК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо (частина третя статті 19 ЦПК України.

Відповідно до частини сьомої статті 170 ЦПК України у разі видачі судового наказу відповідно до пункту 4 частини першої статті 161 цього Кодексу боржник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів.

Згідно зі статтею 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи зміст частини сьомої статті 170 ЦПК України, статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений судовим рішенням, не є незмінним. У разі видачі судового наказу про стягнення аліментів, боржник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів і доводити реальний стан здоров`я та матеріального становища, що може бути підставою для задоволення його вимоги про зменшення розміру аліментів (див. постанову Верховного Суду від 10 вересня 2025 року в справі №553/3760/24).

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

При розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 05 лютого 2014 року № 6-143цс13, і неодноразово підтриманою Верховним Судом у постановах: від 30 червня 2020 року в справі № 343/945/19, від 12 січня 2022 року в справі №545/3115/19, від 23 травня 2022 року в справі № 752/26176/18.

Відповідно до положень частини першої статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Аналогічне за змістом положення міститься в частині другій статті 51 Конституції України.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року в справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (частина перша статті 82 ЦПК України).

В суді апеляційної інстанції представник позивача та відповідачка визнали, що на утриманні у позивача є син від першого шлюбу ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Аліменти на сина з колишньої дружини позивача ОСОБА_8 не стягуються.

Також з матеріалів справи убачається, що разом з позивачем за однією адресою ( АДРЕСА_1 ) проживають його батьки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який є інвалідом ІІІ групи, та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , які обоє є непрацездатними за віком.

Згідно розрахунку державного виконавця, станом на 15 серпня 2025 року заборгованість зі сплати аліментів по судовому наказу становить 40 грн 44 коп.

Судом апеляційної інстанції до матеріалів справи приєднано подані представником позивача банківські квитанції, проти чого не заперечили відповідачка та її представник, з яких убачається, що за листопад 2025 року позивачем перераховано відповідачці аліменти у розмірі 16 745 грн 38 коп., за грудень 2025 року у розмірі 26 637 грн 60 коп., за січень 2026 року у розмірі 22 500 грн 00 коп., за лютий 2026 року у розмірі 22 500 грн 00 коп.

З урахуванням наведеного, беручи до уваги необхідність утримання батьком дитини сторін, що ним не заперечується та здійснюється, розмір заробітної плати позивача та розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з урахуванням встановлених судами і визнаних сторонами обставин щодо наявності у позивача на утриманні іншої неповнолітньої дитини від першого шлюбу (при цьому участі в такому утриманні дружина від цього шлюбу не бере), а також необхідністю забезпечення балансу прав на інтересів як дитини сторін, так і дитини позивача від першого шлюбу, а також наявність у позивача обов`язку утримувати своїх непрацездатних батьків, який ним також виконується, недоведеність відповідачкою факту надання нею дитині сторін також утримання, як надає батько (позивач), сплачуючи аліменти, як до видачі судового наказу, так і на виконання судового наказу, відсутності заборгованості за аліментами, колегія суддів доходить висновку про наявність правових підстав для зменшення визначеного судовим наказом розміру аліментів, які стягуються з позивача, з 1/4 до 1/6 частки його заробітку (доходу), що буде розумним розміром та справедливим балансом між захистом прав обох неповнолітніх дітей позивача та самого позивача, а також відповідачкою, як отримувачем відповідних аліментів.

При цьому, колегія суддів враховує, що наведені обставини не враховувались і не оцінювалося при видачі судового наказу про стягнення аліментів, адже наказне провадження є самостійним і спрощеним видом судового провадження у цивільному судочинстві при розгляді окремих категорій справ, у якому суддя в установлених законом випадках за заявою особи, якій належить право вимоги, без судового засідання і виклику стягувача та боржника на основі доданих до заяви документів видає судовий наказ, який є особливою формою судового рішення.

Відтак, відповідні доводи апеляційної скарги також знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду.

Пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частина друга статті 376 ЦПК України).

За встановлених судом апеляційної інстанції обставин, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Щодо додаткового рішення суду.

Згідно з частинами першою, другою статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу. Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення.

Статтею 246 ЦПК України визначено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною першою цієї статті, суд вирішує питання про судові витрати без повідомлення учасників справи. Якщо суд вважатиме за необхідне, для вирішення питання про судові витрати він може призначити судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.

Тобто, додаткове судове рішення є засобом усунення неповноти судового рішення, внаслідок якої, зокрема, залишилося невирішеним питання про судові витрати.

Також додаткове судове рішення може бути процесуальним засобом реалізації прав учасника справи, якщо воно ухвалюється за спеціальною заявою такого учасника, поданою з дотриманням відповідної процедури, передбаченої статтею 246 ЦПК України.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу (частини перша, третя статті 133 ЦПК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи, витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з положеннями частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки за результатами розгляду апеляційної скарги, судом апеляційної інстанції вирішено позов задовольнити, оскаржене рішення скасувати, та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, підстави покладати судові витрати на професійну правничу допомогу, які понесені відповідачкою у суді першої інстанції, на позивача, немає підстав, тому додаткове рішення також підлягає скасуванню, з прийняттям нового судового рішення про відмову в задоволенні заяви відповідачки про його ухвалення.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 17 листопада 2025 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів задовольнити.

Зменшити розмір аліментів, що стягуються на підставі судового наказу, виданого 20 червня 2024 року Залізничним районним судом м. Львова у справі № 462/4977/24, з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ) на доньку ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), з 1/4 до 1/6 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня набрання постановою суду законної сили і до досягнення дитиною повноліття.

Додаткове рішення Залізничного районного суду м. Львова від 04 грудня 2025 року скасувати, ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_7 про ухвалення додаткового рішення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий С. М. Копняк

Судді: С. М. Бойко

А. В. Ніткевич