Справа №523/8594/25
Провадження № 22-ц/812/454/26
Провадження№ 22-ц/812/764/26
Доповідач в апеляційній інстанції: Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

31 березня 2026 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого -Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Лівінського І.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 грудня 2025 року, постановлену у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Бобровою І.В., дата складання повного тексту не вказана

та апеляційну скаргу

Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 січня 2026 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Бобровою І.В., повний текст якого складено 21 січня 2026 року, у цивільній справі за позовом Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення надміру виплаченої суми допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам

В С Т А Н О В И В:

У травні 2025 року Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення надміру виплаченої суми допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказували, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Управлінні соціального захисту населення в Пересипському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, як внутрішньо переміщена особа.

З 15 серпня 2023 року за заявою ОСОБА_1 останній нараховувалась допомога на проживання як внутрішньо переміщеній особі у період з серпня 2023 по лютий 2024 у розмірі 2000 грн щомісяця.

26 листопада 2024 відповідачка звернулася до управління із заявою про надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам на другий шестимісячний період. Під час опрацювання заяви відповідачки було виявлено, що остання з 10 травня 2023 має у власності будинок загальною площею 51,3 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Всупереч положенням Порядку надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 березня 2022 № 332 ОСОБА_1 не повідомила позивача про зміну її майнового стану, що потягло за собою нарахування та виплату останній неправомірної суми виплати допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам.

Враховуючи викладене просили стягнути з відповідачки надміру виплачену суму допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам у розмірі 12000 грн та судові витрати.

У листопаді 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до директора Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради Китайської Олени, в якій вона просить відшкодувати за рахунок органів місцевого самоврядування матеріальної шкоди у розмірі 30 336 347,16 грн невиплачених сум; відшкодувати за рахунок органів місцевого самоврядування моральної шкоди у розмірі 200 000,00 грн, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень; винести ухвалу щодо внесення відомостей про злочин в ЄРДР.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 грудня 2025 року відмовлено у прийнятті вказаної зустрічної позовної заяви та повернуто її ОСОБА_1 .

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції дійшов висновку, що враховуючи, що зустрічні позовні вимоги, хоча й мають грошове вираження, не є взаємопов`язаними з первісними позовними вимогами, і задоволення зустрічних позовних вимог не виключить повністю або частково задоволення первісних позовних вимог, а їх спільний розгляд не буде сприяти оперативному, доцільному і правильному вирішенню спорів.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 січня 2026 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність позивачем позовних вимог.

Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 , яка 15 серпня 2023 року звернулася із заявою про надання їй допомоги на проживання ВПО до Управлінням соціального захисту населення в Пересипському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, було призначено допомогу у супереч п. 2, 5 Порядку надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 березня 2022 року № 332.

Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.

Враховуючи, що нараховані ОСОБА_1 кошти у розмірі 12 000 грн є допомогою на проживання внутрішньо переміщеним особам, то при вирішенні питання повернення вказаних коштів застосуванню підлягають положення статті 1215 ЦК України.

При прийнятті рішення суд виходив з того, що зловживанням або недобросовісністю збоку набувача соціальної допомоги в розумінні норм цивільного законодавства, зокрема, Порядку № 332, є, подання ним документів з явно неправильними відомостями, про які йому було достовірно відомо. Проте у даному випадку стороною позивача у встановленому законом порядку не доведено факту зловживань з боку відповідачки, винність її дій чи недобросовісність щодо надання недостовірних даних, що призвело до безпідставного отримання соціальних виплат.

Так судом у ході розгляду справи не встановлено зловживань відповідачкою при подачі документів на отримання статусу внутрішньо переміщеної особи та відповідної допомоги переміщеним особам на проживання.

Отже за відсутності зловживань (недобросовісності) з боку відповідачки, підстави для стягнення з неї виплачених сум допомоги, призначення, нарахування та виплата якої здійснювалась Департаментом праці та соціальної політики ОМР з використанням дискреційних повноважень при прийнятті відповідного рішення, відсутні.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 26 квітня 2018 року у справі «CAKAREVIC v.CROATIA» суд звертав увагу, що у випадку, коли компетентний орган приймає рішення на користь заявника та продовжує здійснювати відповідні платежі, заявник має законні підстави припускати, що отримані платежі є юридично правильними. Також ЄСПЛ підкреслював, що з урахуванням того, що сума, яку отримувала заявниця, була достатньо скромною і витрачена на задоволення основних життєвих потреб, вимога до заявниці про відшкодування суми допомоги, виплаченої помилково компетентним органом, становить надмірний індивідуальний тягар для неї і свідчить про порушення ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того суд вважав недоведеними твердження позивача про те, що ОСОБА_1 повинна була у відповідності до п. 9 Порядку № 332 протягом 14 календарних днів після виникнення змін, які впливають на визначення права на отримання допомоги, поінформувати про це засобами поштового/електронного зв`язку орган соціального захисту населення, оскільки, по-перше: після звернення до Департаменту з заявою про виплату допомоги ВПО в неї ніякі обставини в майновому плані не змінювалися; по-друге: відсутні нормативно-правові акти, які б зобов`язували відповідачку достеменно знати підстави та порядок призначення та виплати допомоги на проживання ВПО, а також слідкувати за відповідними змінами у законодавстві. Доказів того, що відповідачка повинна була повідомити позивача про придбання нею у власність будинку, а також свідомого неповідомлення нею таких даних, позивачем суду не надано.

Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_1 подала на неї апеляційну скаргу та посилаючись на те, що вона постановлена з порушенням норм процесуального права остання просила скасувати ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 грудня 2025 року у справі № 523/8594/25 і направити справу № 523/8594/2 для розгляду до Заводського районного суду м. Миколаєва задля спільного розгляду зустрічного позову з первісним позовом, зобов`язати суд першої інстанції постановити ухвалу про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

Також апелянт не погоджується з висновком суду в оскаржуваній ухвалі про те, що обидва позови не взаємопов`язані та розгляд первісного позову разом з розглядом зустрічного позову є не доцільним, оскільки він суперечать фактичним обставинам справи та свідчить про формальний підхід суду до розгляду справи.

Так, відповідачка зазначила, що нею 06 жовтня 2025 року було подане до суду першої інстанції клопотання про витребування доказів і відзив на позовну заяву в якому зазначалося, що позивач у позовній заяві просить повернути нібито надмірну виплачену суму допомоги внутрішньо переміщеним особам в розмірі 12000 грн та судовий збір у розмірі 3028 грн, проте відповідачка вважає, що позивачем не взято до уваги, те що відповідачем був оформлений догляд за своєю матір`ю ОСОБА_2 , 1942 року народження, інвалідом ІІ групи і цю допомогу внутрішньо переміщеним особам матір відповідачки вже отримувала з січня 2023 року. Вказує, що для того щоб оформити догляд за нею відповідачці необхідно було оформити себе як внутрішньо переміщену особу.

На 23 жовтня 2025 року було призначене засідання, яке не відбулося, оскільки відповідачкою було подане ще одне клопотання про витребування доказів та клопотанням щодо подовження строку для подання зустрічного позову в зв`язку з тим, що ОСОБА_1 дізналася, що позивачем нараховувалися суми по догляду на непрофесійній основі, хоча повинні були нараховувати відповідно до ЗУ «Про соціальні послуги» як догляд на професійній основі. Для розрахунку розміру невиплачених сум допомоги на професійній основі відповідно до ЗУ «Про соціальні послуги» і для складання зустрічного позову потрібно було більше часу.

Також відповідачкою винаймалось житло, яке повинен був надати позивач, а також забезпечити інвалідною коляскою і всіма необхідними приладами, відповідно до ст. 48 КУ, тобто повинен забезпечити достатній життєвий рівень для інваліда і для його сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло, бо відповідачка повинна була знаходитись постійно зі своєю матір`ю. Також позивач не забезпечував ані медичну допомогу, ані забезпечення медикаментами відповідно до ст. 49 КУ.

Вважає, що директор Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради Китайська О.П. не мала повноважень для звернення до суду з вказаним позовом.

Також відповідачка звертає увагу суду на той факт, що вона є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням учасника бойових дій серія НОМЕР_1 .

В апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив про його скасування та прийняття нового, яким задовольнити позов.

Так, посилаючись на ті ж самі обставини, які зазначали у позовній заяві вказують, що на обліку в управлінні соціального захисту населення в Пересипському районі Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради перебуває відповідачка.

15 серпня 2023 року ОСОБА_1 подала до управління заяви про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та надання допомоги на проживання. 26 листопада 2024 року відповідачка знову звернулася до управління із заявою про надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам на другий шестимісячний період. Під час опрацювання заяви було виявлено, що з 10 травня 2023 ОСОБА_1 має у власності будинок загальною площею 51,3 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказують, що відповідно до пункту 5 Порядку надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2022 №332 (далі Порядок №332) (в редакції від 15.07.2023), внутрішньо переміщені особи несуть відповідальність за достовірність інформації, наданої для отримання допомоги. При заповненні заяви від 26.11.2024 про надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам відповідач під особистий підпис зазначила, що поінформована, що допомога не призначається у разі відповідності критеріям, встановленим пунктами 7 і 8 Порядку надання на проживання внутрішньо переміщеним особам. При заповненні даної заяви, ОСОБА_1 також приховала той факт, що має у власності квартиру у місті Одесі.

Відповідачка продовжувала отримувати допомогу з 01 вересня 2023 року по 29 лютого 2024 року та не повідомляла Управління про наявність права власності на житлове приміщення. Тобто, відповідач у період отримання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам мала у власності квартиру. Про наявність права власності ОСОБА_1 не повідомила управління, що є порушенням Порядку №332.

Згідно з пунктом 29 Порядку № 332, зазначено, що у разі неправомірної або повторної виплати отримувачу допомоги за певний період суми такої виплаченої допомоги повертаються отримувачем добровільно або за вимогою органу соціального захисту населення. У разі неповернення надміру виплачених коштів добровільно в установлені строки орган соціального захисту населення вирішує питання про їх стягнення в судовому порядку.

Звертають увагу що аналіз положень статті 1215 ЦК України дає підстави для висновку про те, що за загальним правилом безпідставно набута особою допомога не підлягає поверненню, натомість закон встановлює два виключення з цього правила: по-перше, якщо її виплата є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача.

Тому повернення надмірно виплаченої суми щомісячної допомоги передбачає стягнення зазначеної суми у випадку, якщо така надмірна сплата відбулась з вини набувача, а саме, через зловживання, зокрема у випадку надання недостовірної інформації або взагалі ненадання відповідної інформації. Отже, відповідач знала про обставини, що можуть вплинути на отримання щомісячної допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам та не повідомила позивача про них, що є зловживанням з її боку .

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу на ухвалу просив залишити ухвалу суду без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Відповідачка у відзиві на апеляційну скаргу просила у задоволенні позову та апеляційної скарги Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради відмовити.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

31 березня 2026 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про зменшення позовних вимог та клопотання про долучення до матеріалів справи в якості доказів наступні документи: копію висновку № 665/3 із постанови ЛКК від 20 листопада 2020 року КНП ММР «ЦПМСД № 3» м. Миколаїв; копію договору прокату від 19.03.2021 року крісла-каталки; копію форми індивідуальної програми реабілітації інваліда ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 ; копію рішення № 111 від 25.07.2023 року про відмову в призначенні соціальної допомоги в управлінні соцзахисту в Заводському районі міста Миколаєва ОСОБА_1 в оформленні догляду за матір`ю ОСОБА_3 ; копію декларації № 0001-2189-4ТАО з лікарем; копію відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору станом на 12.07.2024 року № 1552-24-05831; копію карти амбулаторного пацієнта ОСОБА_3 від 15.08.2023 року консультативного висновку спеціаліста - хірурга вищої категорії, судинного хірурга; копію ультразвукової діагностики артерії нижніх кінцівок (правої) ОСОБА_3 від 15.08.2023 року.

Згідно з частиною 8 статті 83 ЦПК докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до частини 9 статті 83 ЦПК копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Доказів виконання вказаних вимог процесуального закону ОСОБА_1 не надано.

Відтак суд апеляційної інстанції не прийнято ці докази до розгляду, в зв`язку із порушенням порядку їх подання.

У листопаді 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до директора Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради Китайської Олени про відшкодування за рахунок органів місцевого самоврядування матеріальної шкоди у розмірі 30 336 347,16 грн невиплачених сум; моральної шкоди у розмірі 200 000,00 грн.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 грудня 2025 року відмовлено у прийнятті вказаної зустрічної позовної заяви та повернуто її ОСОБА_1 .

В силу положень частини 6 статті 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

31 березня 2026 року до апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшла заява про зменшення позовних вимог.

Приймаючи до уваги, що судом першої інстанції відмовлено у прийнятті зустрічного позову, тобто заявлені ОСОБА_1 вимоги не були предметом розгляду судом першої інстанції, суд апеляційної інстанції в силу визначених статтею 367 ЦПК України процесуально не має повноважень на прийняття до розгляду заяви від 31 березня 2026 року.

Відповідно до частин 1, 4 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким вимогам закону оскаржувані ухвала та рішення суду першої інстанції відповідають у повній мірі.

Щодо оскарження рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідачка ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ( т.1 а.с.34).

З 15 серпня 2023 року ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ( т.1 а.с.9).

15 серпня 2023 року ОСОБА_1 подала до Управління соціального захисту населення в Пересипському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради ( далі - Управління) заяву № 794/3 про надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеній особі та була взяття Управлінням на облік як внутрішньо переміщена особа ( т.1 а.с.7-8,10-11).

Рішення Управління від 21 серпня 2023 року № 58511-24-1 ОСОБА_1 призначена допомога на проживання внутрішньо переміщеній особі у розмірі 2000 грн щомісяця ( т.1 а.с.12,13).

26 листопада 2024 ОСОБА_1 повторно подала заяву про надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеній особі, що підтверджується копією заяви № 2064/2 від 26.11.2024 ( т.1 а.с.14-15).

Під час опрацювання вказаної вище заяви було з`ясовано, що відповідачка з 10 травня 2023 року має у власності житло будинок загальною площею 51,3 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 26.11.2024 № 405307628( т.1 а.с.19-20).

Рішенням Управління від 29 листопада 2024 року № 5811-23-1 ОСОБА_1 було відмовлено у наданні соціальної допомоги ВПО, оскільки остання не має права на отримання допомоги на проживання ВПО, у зв`язку з тим, що має у власності житлове приміщення ( т.1 а.с.21).

10 грудня 2024 року позивачем було направлено відповідачці повідомлення про відмову у наданні допомоги ВПО ( т.1 а.с.22).

13 січня 2025 року за вих. № 20.08-17/4 ОСОБА_1 було направлено вимогу про повернення надміру виплачених коштів у сумі 12000,00 грн за період з вересня 2023 року по лютий 2024 року ( т.1 а.с.23).

Відповідно до довідки від 14 квітня 2025 року № 20-06-07/1319 ОСОБА_1 за період з вересня 2023 року по лютий 2024 року було виплачено допомогу на проживання внутрішньо переміщеним особам на загальну суму 12000,00 грн ( т.1 а.с.29).

Відповідачкою кошти не повернуто.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Звертаючись до суду, позивач самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги.

Частиною першою, третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

Згідно приписів статті 12, частин 1, 5-7 статті 81, частини 1 статті 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Відповідно до статті 4 цього Закону, факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених ст. 12 цього Закону.

У статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1цього Закону.

Механізм надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам визначений Порядком надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України №332 від 20 березня 2022 року, який застосовується судом за змістом, діючим на момент звернення ОСОБА_1 із заявою про взяття її на облік, як внутрішньо переміщеної особи та виплати їй допомоги (15 серпня 2023 року).

Згідно з пунктом 2 Порядку №332, в редакції станом на 15 серпня 2023 року, з 1 серпня 2023 року допомога призначається на шість місяців внутрішньо переміщеній особі, яка вперше звернулася за призначенням допомоги, та виплачується щомісяця внутрішньо переміщеній особі або уповноваженій особі на внутрішньо переміщену особу у випадку недієздатності отримувача або дитину (далі - уповноважена особа) у такому розмірі: для осіб з інвалідністю та дітей - 3000 гривень; для інших осіб - 2000 гривень.

Допомога призначається на кожну внутрішньо переміщену особу (далі - отримувач), відомості про якого включено до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб.

Допомога призначається за повний місяць, у якому уповноважена особа звернулася за її наданням, незалежно від дати такого звернення.

Відповідно до пункту 5 Порядку №332, допомога призначається внутрішньо переміщеним особам: які перемістилися (повторно перемістилися) з територій, включених до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого Мінреінтеграції (далі - перелік територій), щодо яких не визначено дати завершення бойових дій (припинення можливості бойових дій) або тимчасової окупації;

Підпунктом 5 пункту 7 Порядку №332 із змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України №789 від 31 липня 2023 року, було встановлено, що допомога не призначається внутрішньо переміщеній особі, яка вперше звертається за її призначенням, починаючи з 1 серпня 2023 року, якщо протягом трьох місяців перед зверненням внутрішньо переміщена особа, яка звертається за допомогою на проживання, на 1 число місяця, з якого призначається допомога, має у власності житлове приміщення/частину житлового приміщення, що розташоване на територіях, не включених до переліку територій, або територіях, включених до переліку територій, щодо яких визначено дату завершення бойових дій (припинення можливості бойових дій) або тимчасової окупації (крім житлових приміщень, які непридатні для проживання, що документально підтверджується органом місцевого самоврядування, або інформації (за технічної можливості), внесеної до Реєстру пошкодженого та знищеного майна, або житлового приміщення (частини житлового приміщення площею менш як 13,65 кв. метра на одного члена сім`ї).

Пунктом 18 Порядку №332 передбачено, що уповноважена особа несе відповідальність за достовірність інформації, зазначеної у заяві.

Відповідно до пункту 22 Порядку, з метою встановлення права на призначення/продовження виплати допомоги уповноваженій особі/ отримувачу Мінсоцполітики передає Мінфіну відповідну інформацію для здійснення верифікації відповідно до Закону України "Про верифікацію та моніторинг державних виплат".

Верифікація здійснюється шляхом перевірки інформації, наданої уповноваженою особою, з урахуванням даних, що обробляються стосовно них в інформаційно-аналітичній платформі електронної верифікації та моніторингу, на відповідність вимогам, визначеним у цьому Порядку.

Пунктом 29 Порядку визначено, що у разі неправомірної або повторної виплати отримувачу допомоги за певний період суми такої виплаченої допомоги повертаються отримувачем добровільно або за вимогою органу соціального захисту населення.

Орган соціального захисту населення з моменту виявлення факту надміру перерахованої (виплаченої) допомоги визначає обсяг неправомірно або повторно отриманих коштів та протягом 30 робочих днів повідомляє про це уповноваженій особі або отримувачу шляхом надсилання повідомлення з використанням засобів поштового/електронного зв`язку (із застосуванням засобів електронного сповіщення Єдиної системи (за технічної можливості)/засобами мобільного зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику.

Орган соціального захисту населення має право здійснити перерахунок надміру виплачених коштів допомоги отримувачу за рахунок наступних виплат.

У разі неповернення надміру виплачених коштів добровільно в установлені строки орган соціального захисту населення вирішує питання про їх стягнення в судовому порядку.

Відповідно до частини 1 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно з частиною 1 статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Отже, законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати.

При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-91цс14, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі №545/163/17, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №753/15556/15-ц, у постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі №607/4570/17-ц.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи. У справі "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування", який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовнішний спосіб (рішення у справах "Беєлер проти Італії" від 05 січня 2000 року, "Онер`їлдіз проти Туреччини" від 18 червня 2002 року, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" від 08 квітня 2008 року, "Москаль проти Польщі" від 15 вересня 2009 року).

Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах "Лелас проти Хорватії" від 20 травня 2010 року і "Тошкуце та інші проти Румунії" від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини" від 18 червня 2002 року та "Беєлер проти Італії" від 05 січня 2000 року). Суд вказав, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.

Отже, колегія суддів наголошує, що на час звернення відповідача до позивача УСЗН у серпні 2023 року із заявою про призначення їй допомоги як внутрішньо переміщеній особі, у власності відповідача вже перебувало зазначене домоволодіння, однак, позивач, в силу пункту 22 Порядку №332, не вчинив належних та достатніх дій щодо перевірки даних, поданих відповідачем, та не здійснив належну верифікацію відповідно до Закону України "Про верифікацію та моніторинг державних виплат" наданої відповідачем інформації, що виключає винні дії відповідача при першому зверненні до позивача, враховуючи ще і те, що позивач добровільно та у повному обсязі здійснив дії, направлені саме на нарахування та виплату відповідачеві такої допомоги за спірний період.

Проаналізувавши вищенаведені норми та вивчивши обставини даної справи, колегія суддів уважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ознаки недобросовісної поведінки в діях ОСОБА_1 відсутні. Позивач, установивши наявність у власності відповідача нерухомого майна, прийняв рішення про припинення виплати, за умов відсутності недобросовісності відповідачки.

У рішеннях Європейського Суду з прав людини «Стреч проти Сполученого Королівства», «Рисовський проти України» наголошено на тому, що особа, на користь якої органом влади прийняте певне рішення, має право розумно очікувати, що якщо орган влади вважає, що в нього є певна компетенція, то така компетенція дійсно існує, а тому визнання незаконності дій органу влади не повинно змінювати відносини прав, які виникли внаслідок такої дії органу влади.

Така позиція полягає в тому, що особа суб`єкт приватного права не може відповідати за помилки державних органів, а державні органи не можуть вимагати повернення в попередній стан, посилаючись на те, що вони при вчиненні юридично значимих дій припустилися помилки.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводиться до переоцінки доказів, яким судом надана належна оцінка.

Пунктами 10-11 Порядку визначено, що уповноважені органи мають право перевіряти обґрунтованість видачі та достовірність документів, поданих для призначення грошової допомоги, а також здійснювати запити та безоплатно отримувати відомості від підприємств, установ та організацій усіх форм власності, необхідні для призначення грошової допомоги та контролю за правильністю її надання.

Колегія суддів звертає увагу на те, що при здійсненні нарахування допомоги за заявою відповідача у серпні 2023 року позивачем не було перевірено обставини майнового стану відповідача, а тому в цьому випадку, судом першої інстанції правомірно встановлено відсутність вини відповідача у наданні недостовірної інформації

Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим.

Щодо оскарження ухвали Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 грудня 2025 року.

Повертаючи зустрічну позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги зустрічного позову не є взаємопов`язаними з вимогами первісного позову.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 194 ЦПК України зустрічна позовна заява, подана з порушенням вимог частин першої та другої статті 193 цього Кодексу, ухвалою суду повертається заявнику.

Отже, прийняття зустрічного позову можливе за дотримання умов, передбачених частиною другою статті 193 ЦПК України, і залежить від того, наскільки суд вважає за доцільне розглядати цей позов у одному провадженні з первісним.

За своєю сутністю зустрічний позов є матеріально-правовою вимогою відповідача до позивача, яка заявляється для сумісного розгляду з первісним позовом, оскільки задоволення його вимог виключає задоволення вимог позивача.

Умовами пред`явлення зустрічного позову є: взаємопов`язаність зустрічного позову з первісним, що виявляється у тому, що вони виникають з одних правовідносин; доцільність сумісного розгляду основного і зустрічного позовів, оскільки це дозволяє більш повно і об`єктивно дослідити обставини справи, встановити фактичні взаємовідносини сторін, виключити ухвалення взаємосуперечливих чи взаємовиключних судових рішень.

Отже, зустрічний позов є матеріально-правовою вимогою відповідача до позивача, яка заявляється для сумісного розгляду з первісним позовом, оскільки задоволення його вимог унеможливлює задоволення вимог позивача. Зустрічний позов має бути пред`явлений лише до первісного позивача (або одного зі співпозивачів). Умовою пред`явлення зустрічного позову є його взаємопов`язаність із первісним; взаємопов`язаність позовів виявляється у тому, що вони виникають з одних правовідносин.

Подібні за змістом правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 200/22329/14-ц (провадження № 14-483 цс 19).

Подання такого зустрічного позову має на меті довести відсутність у позивача матеріально-правової підстави на задоволення первісного позову через відсутність матеріальних правовідносин, з яких випливає суб`єктивне право позивача за первісним позовом. У таких випадках задоволення зустрічного позову тягне за собою відмову у первісному позові повністю або частково (правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі №904/6157/19).

З обставин цієї справи вбачається, що подання зустрічного позову ОСОБА_1 не має на меті доведення відсутності правової підстави на задоволення первісного позову.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що спільний розгляд первісного та зустрічного позову не є доцільним, що задоволення зустрічного позову не виключить повністю або частково задоволення первісного позову.

Отже, визначені судом першої інстанції підстави для повернення зустрічного позову є обґрунтованими.

Повернення зустрічної позовної заяви не перешкоджає ОСОБА_1 у реалізації права звернутись до суду із зазначеними вимогами у самостійному провадженні.

Доводів, які спростовують правильність висновків суду в апеляційній скарзі не наведено, тому ухвалу суду слід залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала та рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, тому апеляційні скарги не підлягає задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради та ОСОБА_1 залишити без задоволення, ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 грудня 2025 року та рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 січня 2026 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

І.В. Лівінський

Повний текст постанови складено 31 березня 2026 року.