Справа № 627/1208/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2026 року с-ще Краснокутськ

Краснокутський районний суд Харківської області у складі

головуючої Вовк Л. В.

з участю секретаря судового засідання Тішакіної Л.В.,

учасники справи :

позивач ОСОБА_1 ,

представник позивача, адвокат Берлименко Т.В.,

відповідач Краснокутська селищна рада Богодухівського району Харківської області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимоги щодо предмета спору: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в с-щі Краснокутську Харківської області справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області про визнання права власності на спадкове майно, третя особа, яка не заявляє самостійних вимоги щодо предмета спору: ОСОБА_2 ,

у с т а н о в и в :

У грудні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області, третя особа , яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_2 , про визнання права власності на спадкове майно, в якому просить визнати за ним в порядку спадкування за законом право приватної власності на частку земельної ділянки площею 4,9237 га, кадастровий номер :02:001:0390, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області, після померлої матері ОСОБА_3 .

Позов обгрунтовано тим , що мати позивача ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається з земельної ділянки площею 4,9237 га, кадастровий номер :02:001:0390, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області, яка належить в рівних частках спадкодавиці ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , на підставі розпорядження Краснокутської РДА Харківської області № 442 від 23.10.2017. Позивач після смерті матері звернувся до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, на що 03.11.2022 отримав постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, в зв`язку з тим, що з поданих документів нотаріусу, не можливо встановити склад спадкового майна, оскільки ОСОБА_3 є співвласником у праві спільної сумісної власності без визначення часток. Таким чином позивач позбавлений можливості оформити право на спадщину на належну спадкодавиці частину земельної ділянки.

Відзив на позовну заяву відповідач не подав.

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії по справі.

Ухвалою Краснокутського районного суду Харківської області від 23.12.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального провадження, підготовче засідання призначено на 21.01.2026.

Ухвалою суду від 21.01.2026 за клопотанням позивача, витребувані докази.

Ухвалою суду від 05.02.2026 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 04.03.2026.

У судове засідання представник позивача не з`явився , подала заяву заслухати справу у її відсутність, позов підтримала, просить задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність, проти позову не заперечує.

Третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору до суду не з`явилася, подала заяву заслухати справу у її відсутність, проти позову не заперечує.

Частиною третьою статті 211 ЦПК України передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

У зв`язку з неявкою в судове засідання усіх учасників справи, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд розглянув цивільну справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Матеріалами справи встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у смт Нові Санжари Новосанжарського району Полтавської області, померла ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 18.01.2021. (з.с.а.с.7)

Спадкове майно, що залишилося після померлої ОСОБА_3 складається з земельної ділянки площею 4,9237 га, кадастровий номер :02:001:0390, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Краснокутської селищної ради (колишньої - Мурафської сільської ради) Богодухівського (колишнього- Краснокутського) району Харківської області, що належить спадкодавиці ОСОБА_3 та співласнику ОСОБА_2 , на підставі розпорядження Краснокутської РДА Харківської області № 422 від 23.10.2017 «Про надання у власність земельної ділянки ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на території Мурафської сільської ради Краснокутського району Харківської області», про що свідчить копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28.11.2017, індексний номер витягу 105383089.( з.с. а.с.8-10)

Як свідчить копія інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 17.09.2025 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності належить вищезазначена земельна ділянка площею 4,9237 га, кадастровий номер :02:001:0390, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області. (з.с.а.с.10-11).

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 21.03.1981, позивач ОСОБА_1 є сином ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ( а.с.7)

Позивач як спадкоємець першої черги за законом після померлої ОСОБА_3 звернувся до приватного нотаріуса Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області Чернявського Ю.В. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої матері, де була відкрита спадкова справа № 67/2021, про що підтверджує витяг про реєстрацію у Спадковому реєстрі № 64496834 від 23.04.2021. (а.с. 8)

Однак, постановою приватного нотаріуса Чернявського Ю.В. від 03.11.2022, позивачу відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку з тим, що з поданих нотаріусу документів неможливо встановити склад спадкового майна, оскільки ОСОБА_3 є співласником у праві спільної сумісної власності без визначення часток та неможливістю визначення частки, яка підлягає оформленню. (з.с а.с. 8-9)

Оскільки частки спірної земельної ділянки кожному із співласників спільної сумісної власності не визначені, а частки таких є рівними, то позивач не може оформити право власності на частку, що йому належить.

Відповідно до змісту статей 11, 15 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових справ у нотаріальному порядку.

Правовідносини щодо визначення частки на земельну ділянку у спадковому майні регулюються Книгою шостою "Спадкове право" ЦК України, а правовідносини щодо поділу земельної ділянки - главою 26 ЦК України "Право спільної власності" та главою 14 Земельного Кодексу України (далі - ЗК України) "Право власності на землю".

Згідно з ч.3 ст. 2 ЗК України об`єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

За змістом ч.1 ст. 86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність).

В силу положень статті 1216 ЦК України спадкування - це перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до положень статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Відповідно до ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.( ч.1 ст.1261 ЦК України)

Відповідно до частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до частини 5 статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно частини 3 статті 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Частиною першою ст.1297 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

З урахуванням положень статей 1296-1299 ЦК України питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до статті 49 Закону України «Про нотаріат» на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову.

Згідно зіст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

У відповідності до вимог ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст. 364 ЦК України.

Відповідно до ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Таким чином, наведеними нормами встановлена презумпція рівності часток у праві спільної сумісної власності, а саме вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Тобто той із співвласників, який заявляє про спростування презумпції рівності часток у праві спільної сумісної власності, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних доказів.

Пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що у разі смерті співвласника частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (частина друга статті 370 ЦК України, частина друга статті 372 ЦК України). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця.

Пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний суд у своїх постановах неодноразово зазначав, що визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно саме за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування. Аналогічний правовий висновок неодноразово було викладено Верховним Судом у постановах від 27 травня 2020 року у справі №361/7518/16-ц (провадження № 61-43734св18), від 16 вересня 2020 року у справі №464/1663/18 (провадження № 61-9410св19), від 14 серпня 2024 року у справі № 522/3974/20 (провадження № 61-4007св23), що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах.

У відповідності до ч. 1 ст. 86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність).

Згідно ст. 89 ЗК України співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом.

Згідно із ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у статті 317 ЦК України.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Суд враховує, що для отримання свідоцтва про право на спадщину у вигляді частки земельної ділянки, яка знаходилась у спільній сумісній власності спадкодавця та іншого співвласника, закон не вимагає визначення часток за кожним із них у судовому порядку.

Згідно ч.11 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч.5-6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з нормою ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

З огляду на те, що спірна земельна ділянка є спільною сумісною власністю , позивач є спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 за законом , у визначений законом строк звернувся до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та обраний ним спосіб захисту цивільного права відповідає вимогам закону, оскільки позивач позбавлений на реалізацію своїх спадкових прав та поновлення таких прав можливе лише у судовому порядку, а також виходячи із законодавчо встановленої рівності часток кожного із співвласників спільної сумісної власності, відсутності іншої домовленості між ними, тому заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 про визання права власності на частку земельної ділянки є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

п о с т а н о в и в :

Задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно.

Визнати за ОСОБА_1 , в порядку спадкування за законом, право приватної власності на 1/2 частку земельної ділянки, площею 4,9237 га, кадастровий номер :02:001:0390, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області, після матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду, протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Повне найменування (ім`я) учасників справи:

Позивач : ОСОБА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ;

Відповідач : Краснокутська селищна рада Богодухівського району Харківської області, розташована за адресою: вул. Охтирська, буд.№ 1, с-ще Краснокутськ Богодухівського району Харківської області, 62002, ;

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору : ОСОБА_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Суддя Л. В. Вовк