Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2026 року м.Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва

у складі головуючого судді - Чулуп О.С.

за участі секретаря судового засідання - Правник А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до

ОСОБА_2 ,

третя особа: ОСОБА_3

про вселення

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом в якому просить усунути йому перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення його в квартиру АДРЕСА_1 .

В обгрунтування позову позивач вказує, що його матері ОСОБА_4 належала квартира АДРЕСА_2 . Позивач проживав в квартирі за адресою: АДРЕСА_3 . Після смерті матері позивача, його донька (відповідач) запропонувала позивачу продати квартиру в якій той мешкав. Позивач вказує, що він продав свою квартиру по АДРЕСА_3 та придбав квартиру за адресою: АДРЕСА_4 . За домовленістю з донькою було узгоджено, що в квартирі АДРЕСА_1 буде проживати відповідач разом з сином ОСОБА_5 , а позивач буде проживати в квартирі АДРЕСА_2 .

Позивач вказує, що влітку 2020 року відповідач та його онук ОСОБА_3 (третя особа) прийшли до квартири АДРЕСА_2 та почали без згоди позивача робити ремонт у вказаній квартирі. Оскільки знаходитись у вказаній квартирі позивач не міг під час проведення ремонтних робіт, то він змушений був піти жити до знайомих. Позивач вказує, що на даний час він не має де жити, іншого житла в якому він міг би жити окрім квартири АДРЕСА_1 він не має. Позивач вказує, що він був зареєстрований у спірній квартирі проте не має доступу до квартири. За такого позивач змушений звернутись до суду. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задоволити. Позивач в судовому засіданні пояснив, що у спірній квартирі не проживав ні дня. У спірній квартирі на той час йому не перешкоджали проживати, оскільки у нього була інша квартира. Щодо обставин того чи чиняться позивачу перешкоди щодо проживання у спірному житлі, то позивач пояснив, що йому перешкоди не чинились і не чиняться. Позивача знято з реєстрації у спірній квартирі і він бажає щоб реєстрації його у квартирі була поновлено.

Представник відповідача надав відзив в якому зазначила, що позивачу ніхто і жодним чином не перешкоджав у проживанні у спірній квартирі. Доказів того, що здійснюються будь-які перешкоди матеріали справи не містять.

Третя особа в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений судом.

Дослідивши матеріали справи, давши оцінку доказам, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом досліджено довідку Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради від 13.02.2024 року згідно якої ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 з 15 січня 2004 року по 13.02.2024р.

Судом досліджено договір дарування квартири від 22 липня 2011 року згідно якого ОСОБА_1 подарував ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

Судом досліджено витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.02.2024 року згідно якого за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно відповіді відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Миколаївській області від 12 лютого 2025 року вбачається, що ОСОБА_1 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 . ОСОБА_1 знятий з реєстрації у спірній квартирі ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно відповіді Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради від 22 січня 2026 року вбачається, що ОСОБА_1 було знято з реєстрації за адресою: АДРЕСА_4 на підставі заяви ОСОБА_2 як власника житла.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 761/5115/17.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Так, згідно з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися свою власністю. Право власності є непорушним.

Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник май на має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення (квартири чи будинку) вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб у спосіб, який власник вважає прийнятним та ефективним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним(нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, в якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Із змісту цих норм вбачається, що право користування житлом у зв`язку з цим виникає за наявності певних юридичних фактів.

А саме - вселення із згоди власника житла; наявності сімейних стосунків; спільного проживання та ведення спільного господарства.

Саме такі юридичні факти являються предметом доказування у справі за даним позовом.

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення свого права власності у будь-який час.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України, статті 156 Житлового кодексу України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Положеннями ч.2 ст.64 Житлового кодексу України до членів сім`ї наймача віднесено дружину наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Отже, аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи як члена своєї сім`ї, і особа вселилася в спірне житло та проживала в спірному житлі.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях.

Положеннями ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, суд, дослідивши матеріали справи, надані сторонами докази та оцінивши їх у сукупності, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Як убачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з вимогою про вселення у спірне житлове приміщення, обґрунтовуючи свої вимоги наявністю у нього права користування зазначеним житлом. Водночас належних і допустимих доказів, які б підтверджували факт його фактичного проживання у спірному житлі у будь-який період часу, позивачем суду не надано.

Суду не надано доказів того, що позивач фактично проживав у вказаному (спірному) житловому приміщенні, не має доказів, що позивач фактично здійснював витрати на утримання спірного житла. Суду не надано також і доказів того, що позивач брав участь в оплаті житлово-комунальних послуг щодо спірного житла, що зберігав у ньому свої особисті речі та вчиняв інші дії, які б свідчили про реалізацію ним права користування спірним житлом.

Сам по собі факт заявлення позивачем вимоги про вселення до спірного житла без доведення обставин попереднього користування цим(спірним) житлом не може бути достатньою підставою для задоволення позову. Суд зазначає, що право на вселення до житла є похідним від наявного та реалізованого права користування житлом, та має ґрунтуватися на визначених законом підставах, які в даному випадку відсутні.

Крім того, позивач не довів наявності будь-яких перешкод з боку відповідача у користуванні спірним житлом, оскільки фактично таким правом він не користувався та не здійснював спроб реалізувати його до звернення до суду.

Таким чином, суд доходить висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивач не підтвердив ані факту проживання у спірному житлі, ані наявності у нього належного права на вселення до нього.

За такого суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необгрунтованими та не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 30, 76-89, 141, 258, 259, 263-265, 274-279 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення до житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1 - відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку та строки передбачені ст. 273 ЦПК України.

Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Суддя