У х в а л а

Іменем України

25 березня 2026 року

м. Київ

Справа № 756/11925/23

Провадження № 61-15479ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду - судді-доповідача Гудими Д. А., суддів Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. - розглянув питання щодо відкриття касаційного провадження

за касаційною скаргою ОСОБА_1 (далі - боржник)

на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 25 червня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 листопада 2025 року

за скаргою боржника на дії державної виконавиці Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - ВДВС) Духоборової Анастасії Миколаївни (далі - державна виконавиця) та

за заявою ОСОБА_2 (далі - стягувачка, мати) як стягувачки про зобов`язання боржника подати звіт про виконання судового рішення

у справі за позовом стягувачки до боржника за участю Служби у справах дітей та сім`ї Подільської районної в м. Києві державної адміністрації як третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, про визначення місця проживання дитини з матір`ю та

за зустрічним позовом боржника до стягувачки за участю третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, - Служби у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, Служби у справах дітей та сім`ї Подільської районної в м. Києві державної адміністрації - про визначення місця проживання дитини з батьком, і

в с т а н о в и в:

1. У червні 2025 року боржник звернувся до суду першої інстанції зі скаргою на дії державної виконавиці. Просив:

- визнати неправомірними дії державної виконавиці у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 (далі - виконавче провадження) щодо визначення за вимогою № 87704 від 13 травня 2025 року місця проведення за адресою ВДВС виконавчих дій - побачень матері з дитиною - ОСОБА_3 (далі - син, дитина);

- визнати неправомірними дії державної виконавиці з виклику до неї боржника за вказаною вимогою для проведення виконавчих дій на 11:00 24 травня 2025 року за адресою ВДВС, тобто у час фактичного виконання судового рішення з передання батьком дитини, що за загальним правилом (за невизначеності державною виконавицею місця виконання графіку зустрічей матері з сином та виходячи з попередньо проведених виконавицею дій) відбувається за місцем проживання сина;

- визнати неправомірним і скасувати оформлене у формі вимоги від 13 травня 2025 року рішення державної виконавиці у виконавчому провадженні про визначення місця проведення побачень матері з дитиною за адресою ВДВС;

- зобов`язати державну виконавицю вирішити питання щодо місця виконання судового рішення у спосіб та в порядку, передбаченому законом, із урахуванням найкращих інтересів дитини.

2. Скаргу обґрунтував так.

- у провадженні державної виконавиці на примусовому виконанні перебуває ухвала Київського апеляційного суду від 21 лютого 2025 року, згідно з якою встановлений графік зустрічей стягувачки із сином, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , без присутності боржника (батька) та будь-яких інших осіб кожної другої та четвертої суботи місяця з 11:00 до 19:00 години неділі; боржник зобов`язаний забезпечити надання сина матері у вказані дні;

- виконання ухвали систематично відбувалося за місцем проживання боржника з дитиною: АДРЕСА_1 ;

- 13 травня 2025 року державна виконавиця призначила виконавчі дії на 11:00 год 24 травня 2025 року за адресою ВДВС і встановила обов`язок сторін з`явитися. Такою вимогою вона фактично визначила місце проведення виконавчих дій, а саме приміщення ВДВС, хоча ухвала суду зобов`язувала передавати дитину матері безпосередньо за місцем проживання батька;

- вимога державної виконавиці є протиправною та не відповідає найкращим інтересам дитини. Такі дії виходять за межі компетенції державної виконавиці, бо передбачають самостійну зміну нею місця зустрічей сина з матір`ю, створюють психологічний тиск як на батька, так і на дитину.

3. 25 червня 2025 року Оболонський районний суд міста Києва постановив ухвалу, згідно з якою у задоволенні скарги боржника відмовив, а заяву стягувачки задовольнив: зобов`язав боржника у місячний строк з моменту отримання ним або його представником копії цієї ухвали подати звіт про виконання ухвали Київського апеляційного суду від 21 лютого 2025 року щодо зобов`язання батька дитини забезпечити її надання для зустрічей із матір`ю за встановленим судом графіком побачень (кожної другої та четвертої суботи місяця з 11:00 до 19:00 неділі). Мотивував ухвалу так:

- 10 травня 2024 року суд першої інстанції у цій справі визначив місце проживання сина з матір`ю (на той час дитина з нею проживала за адресою: АДРЕСА_2 ). Це рішення не набрало законної сили, оскільки батько його оскаржив до апеляційного суду. Апеляційне провадження на момент здійснення судового контролю не завершене;

- 19 лютого 2025 року у тому провадженні мати подала заяву про забезпечення її позову. Пояснила, що за розпорядженням Подільської районної в м. Києві державної адміністрації був визначений спосіб участі батька у вихованні дитини, який дотримувався до 21 грудня 2024 року, а після передання йому того дня сина мати позбавлена будь-якої можливості спілкуватись із дитиною через перешкоди з боку батька;

- 21 лютого 2025 року Київський апеляційний суд постановив ухвалу, згідно з якою заяву матері про забезпечення її позову задовольнив частково: встановив до набрання судовим рішенням законної сили графік зустрічей матері з сином без присутності батька та будь-яких інших осіб кожної другої та четвертої суботи місяця з 11:00 до 19:00 неділі, а також зобов`язав батька забезпечити надання дитини для зустрічей із матір`ю згідно зі встановленим судом графіком побачень;

- 3 березня 2025 року державна виконавиця відкрила виконавчепровадження на виконання ухвали апеляційного суду від 21 лютого 2025 року для відновлення і збереження емоційного зв`язку та родинних стосунків сина з матір`ю. Місце побачення не визначив ані суд, ані державна виконавиця шляхом винесення постанови після заслуховування щодо цього позицій сторін виконавчого провадження. Виконавчі дії, спрямовані на побачення матері з дитиною, відбувались за місцем проживання батька. З моменту відкриття виконавчого провадження і до здійснення заходів судового контролю не відбулось жодної зустрічі матері з дитиною;

- державна виконавиця у межах повноважень двічі притягнула боржника до відповідальності за невиконання судового рішення у вигляді штрафу (24 березня та 14 квітня 2025 року), встановила тимчасове обмеження у праві керування транспортним засобом, повідомила Оболонське УП ГУНП в м. Києві про вчинення боржником кримінального правопорушення за частиною першою статті 382 КК України, залучила до проведення виконавчих дій працівників органів внутрішніх справ, психолога Оболонського районного в м. Києві центру соціальних служб;

- боржник стверджував про небажання сина спілкуватись із матір`ю. Надав відеозапис спілкування з дитиною 12 квітня 2025 року психолога Оболонського районного в м. Києві центру соціальних служб під час одного з побачень, згідно з яким дитина заперечує проти зустрічей і спілкування з матір`ю, не пояснюючи причини такого рішення. При спробі психолога поставити дитині інші питання боржник висловив заперечення щодо цього, стверджуючи, що чинне законодавство передбачає необхідність узгодження з ним переліку питань;

- згідно з інформаційною довідкою № 25-10-274 від 29 квітня 2025 року, яку склали зазначений психолог і директор вказаного центру, за спостереженням психолога є ознаки того, що на дитину чиниться психологічний вплив з боку сім`ї батька щодо зустрічей і спілкування з матір`ю;

- станом на 13 травня 2025 року жодної такої зустрічі не відбулось. Спілкування й емоційного контакту матері з дитиною немає. Незважаючи на всі вчинені дії, судове рішення не виконується. 24 травня 2025 року боржник не з`явився за вимогою державної виконавиці у зв`язку з хворобою, а тому виконавчі дії не відбулись;

- державна виконавиця у межах повноважень зобов`язана вжити заходи з примусового виконання судового рішення, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Саме з цією метою вона винесла вимогу про явку сторін виконавчого провадження, оскільки хід виконавчого провадження зумовлював необхідність визначення місця виконання судового рішення, порядку й умов залучення психолога чи інших осіб до виконавчих дій. У вимозі державної виконавиці немає припису про необхідність забезпечення явки дитини. Тому доводи боржника про те, що саме цією вимогою визначене місце виконання судового рішення, є припущеннями;

- його твердження про небажання дитини спілкуватися з матір`ю є недостатнім для висновку суду про те, що це є поважною причиною для невиконання ним судового рішення.

4. 17 листопада 2025 року Київський апеляційний суд ухвалив постанову (повний текст склав 28 листопада 2025 року), згідно з якою залишив без змін ухвалу суду першої інстанції. Мотивував так:

- вимога державної виконавиці від 13 травня 2025 року оформлена відповідно до чинного законодавства, містить усі передбачені Інструкцією з організації примусового виконання рішень (далі - Інструкція), затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 2 квітня 2012 року № 512/5, обов`язкові реквізити, винесена на підставі ухвали Київського апеляційного суду від 21 лютого 2025 року;

- у зазначеній вимозі немає припису щодо присутності дитини чи конкретизації місця побачення. Метою вимоги було вирішення організаційних питань у зв`язку з тривалим невиконанням судового рішення та забезпечення подальших ефективних виконавчих дій;

- доводи боржника зосереджені переважно на формальній стороні оскарженого документа, зокрема, на тому, що це була вимога, а не постанова. Такі зауваження не мають визначального значення та не означають порушення державною виконавицею вимог законодавства. Вона згідно з частиною першою статті 13 Закону України «Про виконавче провадження», пунктами 5 і 7 розділу ІІ Інструкції, має право оформлювати рішення як у формі постанов, так і у формі вимог залежно від характеру дій та обставин провадження;

- вимога, що стала предметом оскарження, є не лише формально допустимою, а й по суті відповідає завданням виконавчого провадження забезпечити реальне виконання судового рішення без змін його змісту й у визначених законом межах;

- з моменту відкриття 3 березня 2025 року виконавчого провадження і до моменту розгляду скарги боржника не відбулось жодної зустрічі матері з дитиною попри чітко визначений графік їхніх контактів;

- державна виконавиця вжила весь комплекс передбачених законом заходів, а саме двічі наклала штраф на боржника, обмежила його право на керування транспортом, повідомила поліцію про вчинення можливого кримінального правопорушення, залучила працівників органів внутрішніх справ і психолога;

- поведінка боржника засвідчує систематичне ухилення від виконання судового рішення, що підтверджують не лише матеріали виконавчого провадження, але й відеозаписи спілкування дитини з психологом, на яких дитина, не пояснюючи причин, відмовляється від контактів із матір`ю;

- спостереження психолога та довідка Оболонського районного в м. Києві центру соціальних служб від 29 квітня 2025 року засвідчують можливий психологічний вплив родини боржника на дитину задля її небажання спілкуватися з матір`ю. Ці обставини попри спроби заперечення боржник не спростував;

- мета забезпечення виконання ухвали апеляційного суду про графік побачень не була досягнута. Тому організація зустрічі сторін 24 травня 2025 року в приміщенні ВДВС слугувала не для зміни місця побачення, а для вирішення процедурних питань, включно з визначенням місця виконання, порядку участі психолога, фіксації невиконання судового рішення та можливих подальших дій. Суд першої інстанції обґрунтовано відхилив протилежні припущення боржника. Він не надав доказів порушення його прав, не з`явився на виклик, стверджуючи про хворобу, чим унеможливив подальші виконавчі дії. Це теж підтверджує свідоме затягування боржником виконання судового рішення;

- зазначена вимога державної виконавиці не містить жодного припису щодо присутності дитини чи конкретизації місця побачення з нею. Метою вимоги було у вирішення організаційних питань, що постали у зв`язку з тривалим невиконанням судового рішення, та в забезпеченні подальших ефективних виконавчих дій;

- необґрунтованими є доводи боржника про те, що єдиним допустимим місцем виконання ухвали апеляційного суду про забезпечення позову стягувачки має бути місце проживання боржника. За змістом частини третьої статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» місце вчинення виконавчих дій визначається судом або державним виконавцем. Це положення надає державній виконавиці право обирати таке місце, яке забезпечить досягнення мети виконавчого провадження, у цьому випадку - реальне виконання ухвали суду про встановлення графіку побачень дитини з матір`ю;

- суд першої інстанції обґрунтовано врахував обставини, що засвідчують цілеспрямоване створення боржником перешкод у реалізації судового рішення. Так, зафіксовані неодноразові випадки ухилення від виконання рішення, провокування конфліктів у присутності дитини, відмови допускати матір до побачення під формальними приводами, маніпуляції із правом власності на житло. Боржник не скористався правом звернутися до суду за роз`ясненням судового рішення, хоча неодноразово заявляв про його нібито незрозумілість. Така поведінка лише підтверджує небажання співпрацювати з виконавицею та досягти цілі збереження стосунків дитини з обома батьками;

- суд першої інстанції обґрунтовано не надав доказового значення довідці психолога, на яку звертав увагу боржник;

- в апеляційній скарзі боржник акцентував на шкідливому психологічному впливі, який має на дитину обстановка у приміщенні ВДВС. Проте такі доводи ніяк не підтверджені. Вони є припущеннями боржника, які не мають об`єктивного підґрунтя. Твердження про «бажання дитини» та її емоційний стан у приміщенні ВДВС не супроводжуються жодними професійними висновками фахівців, які могли б підтвердити вплив конкретного місця на психологічний комфорт дитини;

- апеляційна скарга не доводить порушення прав боржника, ґрунтується переважно на формальних і технічних зауваженнях до дій виконавиці, його припущеннях і власних тлумаченнях норм права, тоді як реальні перешкоди у виконанні судового рішення створює саме боржник.

5. 9 грудня 2025 року він сформував у системі «Електронний суд» касаційну скаргу (вх. № 37182/0/220-25 від 9 грудня 2025 року), у якій просив скасувати зазначені судові рішення в частині відмови у задоволенні його скарги на дії державної виконавиці й ухвалити нове - про задоволення цієї скарги. Мотивував так:

- суди попередніх інстанцій визнали правомірною ситуацію, коли державна виконавиця самостійно та без попереднього виклику сторін змінила усталене місце проведення виконавчих дій з місця проживання дитини на приміщення ВДВС. Оформила це рішення вимогою, а не мотивованою постановою про визначення місця побачення, як вимагає пункт 5 розділу ІХ Інструкції;

- суди не врахували, що в ухвалі апеляційного суду від 21 лютого 2025 року не визначене місце виконаннясудового рішення. Разом із відкриттям виконавчого провадження державна виконавиця теж не визначила таке місце. Виконавчі дії неодноразово вчинялись за місцем проживання боржника та дитини;

- державна виконавиця порушила вимоги пункту 5 розділу IX Інструкції про те, що якщо рішенням про встановлення побачення з дитиною не визначено час та (або) місце побачення стягувача з дитиною, державний виконавець викликає сторони виконавчого провадження з метою визначення часу та (або) місця такого побачення шляхом надіслання викликів одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження. Державна виконавиця використала для цього неналежний процесуальний документ у вигляді вимоги про явку від 13 травня 2025 року, якою підмінила постанову про визначення місця побачення;

- суди не звернули увагу на те, що місце виконання має бути «наближеним» до місця проживання боржника для забезпечення його процесуальних прав. Тому дії державної виконавиці суперечать положенням закону, змінюють зміст судового рішення та порушують конституційне право стягувачки на виконання рішення суду, що є складовою права на справедливий суд та гарантією доступу до суду;

- відмінність між вимогою та постановою державної виконавиці не є формальною. Вимогою від 13 травня 2025 року державна виконавиця визначила місцем проведення виконавчих дій приміщення ВДВС, що суперечить імперативному припису статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» та порушує спеціальну процедуру, встановлену пунктом 5 розділу IX Інструкції. Такі дії державної виконавиці порушують права боржника й інтереси дитини;

- апеляційний суд не врахував висновки:

Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладені у постанові від 31 березня 2021 року у справі № 380/7750/20 щодо оскарження постанови про відкриття виконавчого провадження приватним виконавцем. У тій справі підставою для скасування зазначеної постанови позивач вважав порушення встановлених у статті 24 Закону № 1404-VIII правил визначення місця виконання рішення. Верховний Суд, відповідаючи на питання про те, які обставини за Законом України «Про виконавче провадження» мають юридичне значення для визначення «місця виконання рішення» як умови, з якою пов`язана підвідомчість виконавчого документа приватному виконавцю з огляду на територіальні межі його діяльності, зазначив, що виконавчі дії слід вчиняти з урахуванням дійсного (фактичного) місця проживання боржника; примусове виконання рішень має бути певним чином «наближеним», прив`язаним до місця проживання/перебування боржника, що, окрім іншого, дасть змогу останньому (чи принаймні створить йому відповідні умови) належним чином реалізовувати права й обов`язки учасника виконавчого провадження (пункт 71 постанови);

Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, сформульовані у постанові від 15 липня 2021 року у справі № 380/9335/20. У тій постанові Верховний Суд зазначив, що у виконавчому провадженні місце проживання боржника відіграє важливу роль як для визначення виконавчого округу, в якому має здійснюватися виконавче провадження, так і для можливості реалізації боржником прав і обов`язків; тому місце виконання виконавчого документа треба визначати з урахуванням місця проживання або перебування боржника;

- касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для правозастосовної практики: чи є належним і законним визначення (зміна) державною виконавицею місця побачень із дитиною одного з батьків шляхом винесення «простої вимоги» всупереч встановленій Інструкцією процедурі, що передбачає виклик сторін для узгодження позицій і винесення окремої мотивованої постанови про визначення часу та/або місця побачення стягувачки з дитиною?

- справа має виняткове значення для боржника через початок його кримінального переслідування;

- відсутній висновок Верховного Суду щодо тлумачення та застосування статті 24 та частини другої статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» у взаємозв`язку із пунктом 5 розділу ІХ Інструкції щодо неможливості зміни державною виконавицею місця проведення виконавчих дій (побачень із дитиною) у ситуації, коли судове рішення такого місця не передбачає, а його виконання фактично здійснювалося за місцем проживання боржника із сином.

6. Верховний Суд вважає, що підстав для відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою боржника немає.

6.1. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку (речення друге частини першої, частина друга статті 129-1 Конституції України).

6.2. За змістом пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

6.3. Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права (стаття 447 ЦПК України).

6.4. Під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (частина перша статті 13 Закону України «Про виконавче провадження»).

6.5. Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (частина перша, пункт 1 частини другої статті 18 Закону «Про виконавче провадження»).

6.6. Адекватність вжитих заходів слід оцінювати через оперативність їхнього виконання, оскільки плин часу може мати непоправні наслідки для відносин між дитиною та тим із батьків, хто з нею не проживає (див. mutatis mutandisвисновок Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 вересня 2025 року у справі № 761/23680/23).

6.7. Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом (абзац перший частини четвертої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

6.8. За рішенням про встановлення побачення з дитиною державний виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення шляхом забезпечення побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням (абзац другий частини шостої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження»).

6.9. Виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням. Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем (частини перша та друга статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження»).

6.10. Поняття «побачення з дитиною», яким оперує стаття 64-1 зазначеного Закону, допускає широке тлумачення. Приписи цієї статті треба застосовувати під час виконання судових рішень про встановлення побачення з дитиною, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, про визначення способу участі у вихованні дитини тощо (див. mutatis mutandis постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року у справі № 583/1254/21).

6.11. Специфіка діяльності виконавця під час виконання рішення суду про встановлення побачення з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною полягає насамперед у тому, що виконавець може на власний розсуд визначати час та місце побачення з дитиною лише у тому випадку, якщо такі умови не визначив суд у рішенні, яке виконується виконавцем. У разі якщо час та місце побачень з дитиною визначені рішенням суду, яке виконується, виконання такого судового рішення має здійснюватися в порядку, визначеному рішенням (див. mutatis mutandisпостанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 9 листопада 2022 року в справі № 753/11909/21, від 5 квітня 2023 року у справі № 210/529/19).

6.12. Сама по собі відсутність постанови виконавця за умови визначення місця побачення матір`ю на підставі судового рішення та беззаперечної обізнаності боржника про час і місце побачення з дитиною, не свідчить про порушення виконавцем порядку виконання рішення (див. mutatismutandis постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 липня 2025 року у справі № 759/11905/23 (пункт 78)).

6.13. Суди попередніх інстанцій встановили такі обставини:

- 10 травня 2024 року Оболонський районний суд міста Києва ухвалив рішення, згідно з яким визначив місце проживання дитини з матір`ю, з якою він на той час проживав. Боржник це рішення оскаржив. На момент здійснення судового контролю апеляційне провадження не було завершеним;

- 19 лютого 2025 року під час апеляційного перегляду справи представниця стягувачки звернулась до суду апеляційної інстанції із заявою про забезпечення позову. Мотивувала тим, що за розпорядженням Подільської районної в м. Києві державної адміністрації був визначений спосіб участі боржника у вихованні дитини, якого він дотримував до 21 грудня 2024 року; з того дня після передання сина батькові мати була позбавлена будь-якої можливості спілкуватись із дитиною у зв`язку з перешкодами з боку батька;

- 21 лютого 2025 року апеляційний суд постановив ухвалу про часткове задоволення заяви про забезпечення позову: до набрання судовим рішенням законної сили встановив графік зустрічей стягувачки із сином без присутності батька та будь-яких інших осіб кожної другої та четвертої суботи місяця з 11:00 до 19:00 неділі, а також зобов`язав боржника забезпечити надання дитини стягувачці для зустрічей за встановленим судом графіком побачень;

- 3 березня 2025 року державна виконавиця відкрила виконавче провадження з виконання вказаної ухвали для відновлення і збереження між матір`ю та сином емоційного зв`язку і родинних стосунків. Місце побачення не визначив ані суд, ані державна виконавиця шляхом винесення постанови після заслуховування щодо цього позицій сторін виконавчого провадження. Виконавчі дії, спрямовані на побачення матері з дитиною, відбувались за місцем проживання батька. З моменту відкриття виконавчого провадження і до моменту здійснення заходів судового контролю не відбулось жодної зустрічі матері із сином;

- для виконання ухвали апеляційного суду про забезпечення позову стягувачки державна виконавиця двічі наклала штрафи на боржника, обмежила його право на керування транспортом, повідомила поліцію про вчинення можливого кримінального правопорушення, залучила працівників органів внутрішніх справ і психолога;

- 13 травня 2025 року державна виконавиця винесла вимогу про призначення проведення виконавчих дій на 11:00 24 травня 2025 року в її кабінеті за адресою Оболонського ВДВС. У ційвимозі не було жодного припису щодо необхідності присутності дитини чи конкретизації місця її побачення з матір`ю. Метою вимоги державна виконавиця зазначила вирішення організаційних питань у зв`язку з тривалим невиконанням судового рішення та забезпечення подальших ефективних виконавчих дій.

6.14. Колегія суддів бере до уваги висновки судів попередніх інстанцій про те, що в оскарженій вимозі державної виконавиці від 13 травня 2025 року немає припису про необхідність забезпечення явки дитини; така вимога передбачала обов`язок сторін виконавчого провадження з`явитися лише для вирішення організаційних питань, що постали у зв`язку з тривалим невиконанням судового рішення та для забезпечення подальших ефективних виконавчих дій, оскільки боржник ухилявся від виконання судового рішення. Тому необґрунтованими є його доводи про те, що у вимозі державна виконавиця визначила місце виконання судового рішення (місце побачень із дитиною за адресою ВДВС).

6.15. З огляду на вказане у цій справі відсутні підстави для застосування приписів, за якими державний виконавець визначає час та (або) місце побачення стягувача з дитиною постановою за умови, якщо рішенням суду не визначено час та (або) місце побачення стягувача з дитиною (абзаци 1 і 3 пункту 5 розділу ІХ Інструкції) (див. mutatis mutandis постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 липня 2025 року у справі № 759/11905/23 (пункти 60-63)). Відповідно питання, яке поставив у касаційній скарзі боржник, не є фундаментальним для правозастосовної практики. А його аргументи, які стосуються діянь державної виконавиці під час відкриття виконавчого провадження, є неприйнятними з огляду на те, що скарга на її дії стосувалася вимоги від 13 травня 2025 року, а не такого відкриття.

6.16. Необґрунтованим є твердження боржника про неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду у справах № 380/7750/20 і № 380/9335/20. За обставинами тих справ позивачі не погоджувалися з постановами приватних виконавців про відкриття виконавчих проваджень з виконання судових рішень, відмінних від ухвал про забезпечення позову шляхом встановлення графіку побачень із дитиною одного з батьків. Тоді як предметом оскарження боржником були дії державної виконавиці, не пов`язані з відкриттям виконавчого провадження з виконання ухвали суду про таке забезпечення позову. Висновки Верховного Суду щодо місця виконання судового рішення як умови, з якою пов`язана підвідомчість виконавчого документа приватному виконавцю з огляду на територіальні межі його діяльності, не стосуються спірних правовідносин за участі боржника у справі № 756/11925/23.

6.17. За змістом останнього абзацу частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Тому відсутність висновку Верховного Суду щодо тлумачення та застосування статті 24 та частини другої статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» у взаємозв`язку із пунктом 5 розділу ІХ Інструкції (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України) не може бути підставою касаційного оскарження ухвали суду першої інстанції, яку переглянув апеляційний суд. У діях судів попередніх інстанцій не було неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

6.18. Неприйнятним є аргумент боржника про те, що дії державної виконавиці суперечать положенням закону, змінюють зміст судового рішення та порушують конституційне право стягувачки на виконання рішення суду, що є складовою права на справедливий суд та гарантією доступу до суду. Стягувачка на порушення її прав державною виконавицею до суду не скаржилася. Застосування боржником таких аргументів лише підтверджує необґрунтованість касаційної скарги. За обставин, які встановили суди, його дії спрямовані на порушення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини.

6.19. У разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення (частина четверта статті 394 ЦПК України).

6.20. Оскільки судове рішення, метою якого було відновлення і збереження емоційного зв`язку та родинних стосунків сина з матір`ю, не виконане, боржник ухилявся від такого виконання, вимога державної виконавиці від 13 травня 2025 року не встановлювала спосіб та місце виконання судового рішення, як стверджував боржник, суди попередніх інстанцій правильно виснували про відмову у задоволенні його скарги. Таке застосування норм є вочевидь правильним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення. Тому касаційну скаргу слід визнати необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження. Можливість притягнення боржника до кримінальної відповідальності та його покарання на цей висновок Верховного Суду не впливає, бо за наявності у діях боржника складу злочину він відповідає за ці дії незалежно від дій державної виконавиці у виконавчому провадженні.

Керуючись статтями 260, 261, частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

п о с т а н о в и в :

1. Відмовити у відкритті касаційного провадженняза касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 25 червня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 листопада 2025 року за скаргою ОСОБА_1 на дії державної виконавиці Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Духоборової Анастасії Миколаївни та за заявою ОСОБА_2 як стягувачки про зобов`язання боржника подати звіт про виконання судового рішення у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 за участю Служби у справах дітей та сім`ї Подільської районної в м. Києві державної адміністрації як третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, про визначення місця проживання дитини з матір`ю та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, - Служби у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, Служби у справах дітей та сім`ї Подільської районної в м. Києві державної адміністрації - про визначення місця проживання дитини з батьком.

2. Копію ухвали надіслати особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Судді Д. А. Гудима
Є. В. Краснощоков
П. І. Пархоменко