ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2026 року

м. Київ

справа № 523/1659/25

провадження № 61-14101св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Орган опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Пересипського районного суду

м. Одеси від 05 червня 2025 року у складі судді Мурманової І. М. та постанову Одеського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 рокуу складі колегії суддів: Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М., Сегеди С. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

1. У січні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Орган опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради, про відібрання дитини від батька та передання дитини матері.

2. На обґрунтування позову вказувала, що вона перебувала у шлюбі із відповідачем, під час якого у них народився син - ОСОБА_3 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 .

3. Позивачка зауважувала, що судовим рішенням було визначено місце проживання спільної дитини разом із матір`ю та встановлено порядок участі

у вихованні та спілкуванні батька з дитиною.

4. 15 квітня 2022 року між колишнім подружжям виникла сварка, після чого відповідач забрав сина до себе та з того часу не повертає останнього. Станом на момент звернення до суду із позовом спільний син проживає із батьком, який на повідомлення державного виконавця зазначив, що дитину матері повертати не буде, оскільки не брав її згідно графіка.

5. Позивачка зазначала, що відповідач протиправно не повернув їй дитину, порушує права дитини та фактично самочинно змінив місце проживання спільної дитини шляхом її викрадення.

6. З урахуванням вищевикладеного ОСОБА_1 просила суд відібрати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від ОСОБА_2 та передати дитину матері - ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

7. Рішенням Пересипського районного суду м. Одеси від 05 червня 2025 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 01 жовтня

2025 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

Відібрано від ОСОБА_2 та передано матері - ОСОБА_1 дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 1 211,20 грн.

Допущено рішення в частині відібрання дитини до негайного виконання.

8. Задовольняючи позовні вимоги та відбираючи дитину у батька з передачею матері, районний суд, з висновками якого погодився апеляційний суд, мотивував своє рішення тим, що батько дитини самовільно, без згоди матері та всупереч судовим рішенням, які ним не виконуються, змінив місце проживання спільного із позивачкою сина.

9. Водночас, з урахуванням того, що дитина втрачає сталі сімейні зв`язки з матір`ю та, з огляду на свій вік, потребує материнської любові й турботи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

10. У листопаді 2025 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_2 на рішення Пересипського районного суду м. Одеси від 05 червня 2025 року та постанову Одеського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 рокуу вказаній справі.

11. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 13 листопада 2025 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи та надано строк для подачі відзива на касаційну скаргу.

12. Ухвалою Верховного Суду від 03 березня 2026 року у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Дробінової Інги Валеріївни,про поновлення строку на подачу відзиву відмовлено.

Продовжено ОСОБА_1 строк на подачу відзива на касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Пересипського районного суду

м. Одеси від 05 червня 2025 року та постанову Одеського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року.

13. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 березня 2026 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

14. У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати оскаржувані судові рішення попередніх інстанцій, ухвалити нове судове рішення, яким відмовити

в задоволенні позову.

15. Підставою касаційного оскарження вказує неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених

у постановах Верховного Суду від 06 грудня 2021 року в справі № 493/1516/20-ц, від 25 березня 2024 року в справі № 183/1464/22, від 15 січня 2025 року в справі № 760/2096/22 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);

16. Також у якості підстави для касаційного оскарження вказує відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

17. На переконання ОСОБА_2 , суди попередніх інстанцій помилково не врахували, що невиправдане затягування виконання рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 03 березня 2023 року про визначення місця проживання дитини із матір`ю сталося не у зв`язку із невжиттям державою всіх заходів, а саме завдяки безвідповідальному ставленню ОСОБА_1 до інтересів дитини.

18. Відтак, як зауважує ОСОБА_2 , рішення Суворовського (Пересипського) районного суду м. Одеси про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю від 03 березня 2023 року у справі № 523/8308/22 набрало законної сили після перегляду в апеляційному порядку 07 вересня 2023 року.

19. Водночас позивачка тільки у лютому 2025 року звернулася до суду із позовом про відібрання дитини. При цьому зауважує, що спільний син проживає окремо без матері разом із ним майже чотири роки, а саме із 15 квітня 2022 року, що визнано сторонами та встановлено попередніми судовими рішеннями.

20. З урахуванням вищезазначеного заявник вважає, що відібрання дитини на користь матері не матиме позитивного впливу на дитину, а може завдати виключно психологічних травм, що, своєю чергою, жодним чином не відповідатиме забезпеченню якнайкращих інтересів дитини.

21. Більше того, на переконання ОСОБА_3 , у оскаржуваних судових рішеннях застосування статті 162 СК України наведено виключно з метою захисту прав матері, а відтак останній зауважує, що вищевказані права хоча і підлягають судовому захисту, водночас захист таких прав є другорядним порівняно із захистом прав дитини.

22. Відтак, враховуючи вік спільної дитини та час, який остання проживає разом із батьком, а саме із 15 квітня 2022 року, очевидною є суттєва зміна обставин

у житті дитини, чому не надали оцінку суди попередніх інстанцій при вирішенні спору.

23. Також заявник вказує на відсутність висновку Верховного Суду щодо розумності та адекватності заходів з відібрання дитини, які вчиняються після спливу тривалого часу з моменту виникнення відповідних підстав.

24. Відтак, на переконання заявника касаційної скарги, відібрання дитини на користь матері з урахуванням встановленої у справі обставини тривалого проживання дитини разом із батьком суперечить інтересам дитини.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

25. У лютому 2026 року до Верховного Суду надійшов відзив представника ОСОБА_1 - адвоката Дробінової І. В., на касаційну скаргу, у якому вказано, що оскаржувані судові рішення постановлені із дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу.

26. Відтак, на переконання заявника відзива, встановлені у справі обставини свідчать про наявність підстав для відібрання дитини у батька із передачею матері, оскільки місце проживання дитини із останньою було визначено судовим рішенням, яке набрало законної сили.

Доводи особи, яка подала відповідь на відзив на касаційну скаргу

27. У березні 2026 року до Верховного Суду від ОСОБА_2 надійшла відповідь на відзив, у якій вказано, що доводи останнього не заслуговують на увагу.

28. На переконання ОСОБА_2 , доводи відзива не спростовують аргументацію касаційної скарги та фактично підміняють предмет касаційного перегляду, а відтак, на увагу не заслуговують.

Доводи особи, яка подала заперечення на відповідь на відзив на касаційну скаргу

29. У березні 2026 року до Верховного Суду від представника ОСОБА_1 - адвоката Дробінової І. В., надійшли заперечення на відповідь на відзив, у змісті яких вказано, що оскаржувані судові рішення постановлені із дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи як касаційної скарги, так

і відповіді на відзив не заслуговують на увагу.

30. Як зазначає адвокат Дробінова І. В. у запереченнях на відповідь на відзив, батько (відповідач) порушив вимоги частини першої статті 162 СК України, не виконує судове рішення, яким визначено місце проживання дитини з матір`ю, та не довів, у чому саме повернення дитини матері створює загрозу її життю та здоров`ю.

31. Водночас саме наявність таких обставин є єдиною правовою підставою для задоволення касаційної скарги відповідно до вимог статті 162 СК України.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

32. Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 03 березня 2023 року у справі №523/8308/22, яке набрало законної сили 07 вересня 2023 року, позов ОСОБА_1 до

ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору, - Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, про встановлення місця проживання дитини було задоволено.

Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю - ОСОБА_1 за місцем її проживання.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору, - Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, про встановлення місця проживання дитини відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 992,40 грн (Т.1. а.с.37-40).

33. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 25 липня

2022 року у справі № 523/18365/20, яке набрало законної сили 13 грудня 2022 року, позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації м. Одеси, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною й вихованні, визначення порядку спілкування з дитиною задоволено частково.

34. Визначено способи участі батька ОСОБА_2 у вихованні малолітнього сина - ОСОБА_3 шляхом встановлення спілкування:

- щомісячно кожні перші та треті вихідні місяця з 17:00 год. п`ятниці до

21:00 год. неділі, або в будь-який інший день та час за домовленістю між батьками;

- щотижня кожний понеділок та середу з 14.00 год до 19.00 год;

- щорічно:

з 11:00 год до 17:00 год 03 та 18 березня, 15 червня, 02 та 06 вересня і 07 грудня;

з 16:00 год до 21:00 год 14 жовтня;

з 11:00 год до 21:00 год 23 лютого;

з 10:00 год до 20:00 год 06 та 09 травня;

з 12:00 год до 21:00 год 01 січня;

починаючи з 17:00 год 31 грудня, що передує кожному непарному календарному Новому Року, до 21:00 год 01 січня непарного року,

- починаючи з 17:00 год 06 січня до 21:00 год 07 січня кожного парного календарного року, починаючи із святкування Різдва Христового;

- починаючи з 17:00 год суботи, що передує кожному парному календарному ОСОБА_4 ( Пасха ), до 21:00 год понеділка,

- встановлено можливість спільного відпочинку ОСОБА_2 із малолітнім сином ОСОБА_3 без супроводу та згоди матері ОСОБА_1 :

протягом літнього періоду з можливістю виїзду до оздоровчо-санаторних закладів України тривалістю не більше ніж на 15 діб за один раз (загальною тривалістю

45 діб за літній період);

протягом зимових, осінніх та весняних канікул не менше половини терміну встановлених канікул з правом перебування у батька ОСОБА_2 за його місцем проживання.

Зобов`язано ОСОБА_1 не перешкоджати ОСОБА_2 у спілкуванні та спільному перебуванню з малолітнім сином ОСОБА_3 у визначений час згідно пункту 2 рішення суду.

Зобов`язано ОСОБА_2 дотримуватись графіку спілкування з дитиною - ОСОБА_3 у визначений час згідно пункту 2 рішення суду повертати дитину матері дитини - ОСОБА_1 після завершення часу спілкування з дитиною згідно пункту 2 рішення суду (Т.1, а.с.41-47).

35. Також, судами попередніх інстанцій встановлено, що ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 24 грудня 2024 року у справі

№ 523/18365/20 заяву ОСОБА_2 , стягувач - ОСОБА_1 , третя особа: Пересипська (Суворовська) районна адміністрації Одеської міської ради в особі відділу забезпечення діяльності Органу опіки та піклування, про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, - залишено без задоволення.

36. Під час розгляду справи районним судом, було допитано наступних свідків: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 .

37. Свідок ОСОБА_6 пояснив суду, що востаннє бачив онука у 2022 році. Від народження онука його дочка проживала в будинку відповідача. Після народження дитини його дружина, тобто мати позивачки у справі, майже два роки проживала разом із родиною доньки. У подальшому, його дочка змушена була винаймати квартиру, оскільки відповідач переслідував її з дитиною. Жодних проблем

у здоров`ї онука, коли той проживав зі свою матір`ю, не було. Батько дитини без дозволу забрав сина до себе на проживання, рішення суду йому ні до чого. Він вирішив, що дитині краще з ним. Не влаштовує зустрічей матері та сина, обіцяв привезти дитину, однак не привіз на зустріч. Жодних ризиків для проживання дитини з матір`ю не має. Зазначив, що його дочка не планувала та не планує переїздити за кордон.

38. Щодо підстав відібрання дитини у матері зазначив, що йому відомі дані обставини зі слів дочки (позивачки у справі), а саме те, що під час прогулянки, відповідач, відштовхнувши мати дитини, забрав сина до себе додому (Т.2, а.с.30).

39. Допитана у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_7 пояснила, що позивачка є її дочкою, проблем у дочки, як матері, щодо виховання сина не було. Ризики для дитини у разі проживання з матір`ю відсутні. Не відомо чому відповідач не виконує судові рішення суду. Щодо обставин можливого переїзду до іншої країни зазначила, що донька на початку війни дійсно злякалась за життя сина, але бажання виїхати потім відкинула. Згодом відповідач забрав дитину. Стосунки з відповідачем нейтральні, коли її дочка перестала жити з відповідачем, спілкування свідка із відповідачем припинилось (Т.2, а.с.30).

40. Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_8 вказала, що є сестрою позивачки. Дитину (свого племінника) бачила ще до початку війни. Протягом деякого часу позивачка у справі винаймала квартиру, переховувалась від відповідача. Дозволу на проживання сина із батьком не надавала. Ризики для проживання дитини із матір`ю відсутні. Мати дитини з сином за кордон не виїжджали. Свідок зазначила, що в неї гарні стосунки із сестрою (позивачкою). Також, вказала, що після народження дитини відповідач не давав змоги бачитись із дитиною (Т.2, а.с.29).

41. Допитана у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_9 вказала, що їй відомі підстави виклику її до суду. Зазначила, що працює керівником гуртка «Розвивайко». З відповідачем знайома 3 роки, оскільки у серпні 2022 року ОСОБА_2 привів до гуртка сина, якому на той час було 4,5 роки. Дитина досить розумна. Зазначила, що за три роки навчання дитини у гуртку окрім батька та бабусі нікого не бачила. Позивачку бачила одного разу, коли справа перебувала на розгляді в апеляційному суді, протягом усього часу мати дитини не підходила та не цікавилась успіхами дитини. Заклад не режимний і позивачка має реальну змогу відвідувати дитину. Зазначала, що з боку батька будь-яких застережень щодо матері не надходило. Батько живе життям дитини. На свято хлопчик читав вірш про тата (Т.2, а.с.72).

42. Допитаний у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_10 вказав, що сторін у справі знає, відповідача знає близько 30 років, позивачку трохи менше. Щодо обставин справи зазначив, що позивачка мала намір виїхати до Румунії, відповідач, як батько, хвилювався, що не побачить сина. Зазначив, що був свідком ситуації, коли дитина, яка гуляла з матір`ю, побачивши батька, кинулась до нього. При тій ситуації сварки між батьками не було, під час вищезгаданої зустрічі відповідач не штовхав позивачку. Щодо обставин, які стали підставою проживання дитини з батьком, пояснив, що йому ця обставина відома зі слів ОСОБА_2 , який сказав, що під час перебування на майданчику позивач сказала, що відійде не надовго. Однак, тривалий час не з`являлась, а тому, не дочекавшись ОСОБА_1 , ОСОБА_2 забрав сина до себе до дому. Зазначив, що позивачка не зверталась до нього з питань якимось чином сприяти в зустрічах з дитиною (Т.2, а.с.71).

43. Допитаний у судовому засіданні експерт ОСОБА_11 , який склав висновок психологічної експертизи, зазначив, що при складенні висновків експертизи користується методиками та положеннями Закону України «Про експертизу», працює, як судовий експерт. Кожного дня працює із дітьми, як психолог. Експертиза є повною, та складена на підставі наявних у роботі експерта матеріалів, виконана за відсутності матері, що, своєю чергою, не є порушенням (Т.2, а.с.71).

44. Зі змісту висновка експерта №09/23 від 30 вересня 2023 року судами встановлено наступне.

45. Відповідач з великим сумом пережив обставини смерті першої дитини подружжя. У подальшому, після народження ОСОБА_3 , він розчинився у родині та всі його зусилля були спрямовані на забезпечення якнайкращих інтересів родини, створення максимально комфортних умов проживання родини та забезпечення сім`ї.

46. Відповідно до висновку експертизи відповідач зазначив, що йому досі не зрозумілі обставини того, з яких підстав його дружина залишила його. Повернувшись додому, він побачив, що квартира порожня та речей дружини та сина немає.

47. Щодо обставин неповернення дитини матері у висновку зазначено, що дитина є сенсом життя відповідача. Відповідач, своєю чергою, зазначив, що ОСОБА_1 пішла в Банк та її телефон не відповідав, дитина захотіла спати, він забрав сина до себе до дому.

48. Через 4 години ОСОБА_1 приїхала з поліцією, однак поліція відмовилась вчиняти будь-які дії. З того часу позивач не проявлялась. Звернулась до суду з позовом про визначення місця проживання дитини. Відповідач зазначає, що суди він програв, але розуміє, що якщо в нього заберуть дитину, то сина вивезуть за кордон і він його більше не побачить. Син сенс його життя, він його безмежно любить і дитина так само любить батька.

49. Відповідно до змісту експертного висновка, батько не жалкує для дитини ні грошей, ні часу. У хлопчика прекрасні умови для проживання, для його користі буде кращим проживати разом з батьком.

50. Водночас відповідач при проведенні психологічного обстеження зазначив, що не перешкоджає матері бачитись з сином, але для початку їх зустрічі мають проходити в його присутності.

51. Щодо обставин дослідження дитини експертом у змісті висновку зазначено, що на початку дослідження ОСОБА_3 проявив безпосередність, впевнено вступив до контакту з психологом.

52. Розвиток загальних здібностей відповідає віковому рівню дитини. Дитина має необхідний для її віку запас знань (загальну обізнаність) та вербальний досвід. Добре підтримує бесіду на теми, які йому пропонуються. Із задоволенням спілкується та відповідає на питання психолога. Під час виникнення труднощів щодо виконання окремих завдань, звертався за допомогою до батька і у м`якій, ненав`язливій формі отримував допомогу.

53. Емоційну сферу ОСОБА_3 можливо охарактеризувати як: відкритість до контактів, відсутність гострих страхів та симбіотичної залежності від батька, вразливість, захопленість.

54. На питання один на один з експертом з приводу того, з ким би хотів жити, з матір`ю чи батьком, дитина відповідала, що з батьком. На питання, чому, відповів «він мене дуже любить і я батька люблю. Батько зі мною гуляє, грає, водить до школи, на карате, в басейн».

55. Відтак, за результатами проведення судової експертизи експерт дійшов наступних висновків.

56. Розвиток загальних здібностей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідає загальному рівню. Дитина має необхідні для її віку запис знань (загальну обізнаність) та вербальний досвід. Емоційну сферу

ОСОБА_3 можливо охарактеризувати таким чином: відкритість до контактів, відсутність гострих страхів та симбіотичної залежності від батьків, чутливість, допитливість.

57. Індивідуально-психологічні особливості батька ОСОБА_2 , особливості його виховної поведінки позитивно впливають на емоційний стан, психічний розвиток та відчуття благополуччя дитини - ОСОБА_3 .

У ОСОБА_2 відсутні риси характеру, які б могли негативно вплинути на процес його спілкування з дитиною.

58. ОСОБА_2 має виражене позитивне ставлення до сина. Він приймає дитину такою, якою вона є, поважає і визнає її індивідуальність, схвалює її інтереси, підтримує плани. Виявляє інтерес до того, що цікавить дитину, високо оцінює здібності, заохочує самостійність і ініціативу, намагається бути з ним на рівних. Довіряє дитині, намагається встати на його точку зору в спірних питаннях. Вважає за краще або зовсім обходитись без покарань, або застосовує їх вкрай рідко. Невдачі вважає випадковими. Прагне задовольнити всі потреби дитини, захистити її від труднощів і неприємностей життя.

59. Малолітній ОСОБА_3 має теплі стосунки з батьком, вони люблять один одного.

60. ОСОБА_2 з урахуванням його індивідуально-психологічних властивостей, інтелекту, властивостей емоційно-вольової сфери, спрямованості особистості має необхідні для виховання дитини психологічно-педагогічні якості.

61. Водночас експерт зауважив, що зміна умов проживання, виховання та оточення малолітньої дитини негативно позначиться на його психічному стані та подальшому розвитку у випадку передачі дитини від батька до матері, тобто

в даний час краще проживання ОСОБА_2 в сімейній системі, що склалася у нього, а саме в сім`ї з батьком (Т.1, а.с.193-197).

62. Також судами попередніх інстанцій встановлено та не оспорюється учасниками справи, що малолітній ОСОБА_3 проживає разом із батьком.

Позиція Верховного Суду

63. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

64. Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою

статті 411 цього Кодексу.

65. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених

у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

66. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

67. Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

68. Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

69. Частиною третьою статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

70. Відповідно до статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України «Про міжнародні договори і угоди» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

71. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

72. Згідно з частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

73. Відповідно до частини першої статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

74. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), зокрема, у рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13 ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

75. За вимогами частин першої, другої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України,

а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

76. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом (частина друга статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

77. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

78. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

79. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац дванадцятий частини другої статті 16 ЦК України).

80. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня

2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

81. За змістом положень частин сьомої, восьмої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

82. Згідно з частиною першою статті 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.

83. Вищезазначена норма права встановлює правові наслідки протиправної зміни місця проживання малолітньої дитини одним із батьків (з яким вона не проживає) або третьою особою. Положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким в силу закону чи на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання.

84. Вищевказані висновки щодо застосування положень статті 162 СК України неодноразово викладалися Верховним Судом, зокрема, у постановах:

від 15 лютого 2022 року у справі № 548/228/19-ц, від 13 червня 2022 року у справі № 766/17903/19, від 27 липня 2022 року у справі № 475/431/21, від 21 червня

2023 року у справі № 336/2426/20 та від 09 жовтня 2024 року у справі № 453/1515/22.

85. Як зауважено Верховним Судом у змісті постанови Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25 березня 2024 року

у справі № 183/1464/22 (провадження № 61-7478сво23): «Відібрання дитини

у контексті статті 162 СК України - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, у зв`язку із чим у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати, однак з урахуванням права кожного з батьків та добросовісної поведінки батьків задля дотримання прав дитини та кожного з них.

Зміст статті 162 СК України свідчить про те, що сфера її застосування обмежується лише протиправною поведінкою щодо зміни місця проживання малолітньої дитини. Отже в статті 162 СК України відбувається внормування тієї ситуації застосовується, коли після ухвалення судом рішення про визначення місця проживання дитини таке місце проживання було самочинно змінене другим із батьків.

Судове рішення про визначення місця проживання дитини по своїй суті є рішенням про визнання, а за своїм змістом є рішенням немайнового характеру. Зважаючи на відсутність у судовому рішенні про визначення місця проживання дитини обов`язку вчинення дій боржником (тим з батьків, з яким фактично проживає дитина), таке рішення не підлягає примусовому виконанню. Чинне законодавство не передбачає, що невиконання одним з батьків судового рішення щодо визначення місця проживання дитини з іншим з батьків, є умовою/підставою застосування статті 162 СК України. Основною умовою застосування статті 162 СК України є факт «самочинної зміни місця проживання дитини»».

86. Змістом статті 163 СК України передбачено право батьків вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини і переданні її батькам або одному з них, якщо буде встановлено, що це суперечить її інтересам.

87. Комплексний аналіз вищезазначеного дає підстави для висновку, що, вирішуючи питання про доцільність відібрання малолітніх дітей і передання їх батькам, суд насамперед має дослідити, чи не буде це суперечити інтересам дітей, зашкодити їх здоров`ю чи розвитку, та встановити, чи є середовище, в яке передаються діти, благонадійним та благополучним.

88. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

89. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

90. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних

у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо,

а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

91. У справі, яка є предметом касаційного перегляду, судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Суворовського районного суду Одеської області від 03 березня 2023 року у справі №523/8308/22, яке набрало законної сили 07 вересня 2023 року, позов ОСОБА_1 про встановлення місця проживання дитини задоволено.

92. Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 разом з матір`ю - ОСОБА_1 за місцем її проживання за адресою:

АДРЕСА_1 .

93. Доказів, що повернення дитини за місцем проживання матері створює загрозу її життю та здоров`ю або негативно впливатиме на її розвиток, відповідач не надав і суди попередніх інстанцій не встановили.

94. Відтак, судами попередніх інстанції встановлено та не оспорюється учасниками справи, що ОСОБА_2 був обізнаний про рішення суду про визначення місця проживання дитини з матір`ю, водночас останнє як

у добровільному, так і в примусовому порядку не виконує, дитину матері не повертає.

95. Більше того, як встановлено судами, рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 25 липня 2022 року у справі № 523/18365/20, яке набрало законної сили 13 грудня 2022 року, визначено способи участі батька

ОСОБА_2 у вихованні малолітнього сина - ОСОБА_3 шляхом встановлення графіку спілкування, яке ОСОБА_2 також не виконує

у добровільному порядку.

96. Невиконання відповідачем рішення суду щодо встановленого графіку побачення з дитиною підтверджено, зокрема, актом державного виконавця

від 18 листопада 2024 року, складеного у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 із виконання виконавчого листа № 523/18365/20, виданого Суворовський районним судом м. Одеси від 29 квітня 2024 року, відповідно до змісту якого боржник повідомив, що не буде повертати дитину матері (Т.1, а.с.86) та змістом постанови державного виконавця від 19 листопада 2024 року у виконавчому провадженні

№ НОМЕР_1 про накладення штрафу на ОСОБА_2 у зв`язку із невиконанням рішення суду (Т.1, а.с.91).

97. Крім того, відповідно до акту державного виконавця від 18 листопада

2024 року, складеного у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 із виконання виконавчого листа № 523/18365/20, виданого Суворовський районним судом

м. Одеси від 29 квітня 2024 року, станом на 25 листопада 2024 року боржник дитину матері не повернув (Т.1, а.с.87).

98. Також невиконання рішення суду підтверджується змістом постанови державного виконавця від 26 листопада 2024 року у виконавчому провадженні

№ НОМЕР_1 про накладення штрафу на ОСОБА_2 у зв`язку із невиконанням рішення суду (Т.1, а.с.88-90).

99. Відтак, враховуючи невиконання відповідачем рішення суду колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про наявність правових підстав для захисту прав позивачки в порядку, визначеному статтею 162 СК України, і такий спосіб захисту порушеного права відповідає вимогам статей 15, 16 ЦК України.

100. При цьому колегія суддів зауважує, що відповідач під час вирішення спору не довів, що повернення дитини матері суперечитиме її інтересам, а відтак не довів наявності обставин, передбачених частиною третьою статті 163 СК України, за яких суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини і переданні її батькам або одному з них.

101. Як вже зазначалося, у рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

102. У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

103. Таким чином, з урахуванням установлених у справі обставин, зокрема самовільної (без згоди матері та всупереч судовим рішенням, які відповідач не виконує) зміни місця проживання дитини, а також того, що дитина втрачає сталі сімейні зв`язки з матір`ю та, з огляду на свій вік, потребує материнської любові й турботи, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відібрання дитини та передачу її матері.

104. При цьому колегія суддів враховує наявність установленого судовим рішенням у справі № 523/18365/20 графіка спілкування батька з дитиною. Відтак відібрання дитини від батька на користь матері, з якою визначено місце її проживання, за наявності такого графіка забезпечує дотримання якнайкращих інтересів дитини щодо підтримання зв`язків з обома батьками, а також прав батьків на участь у її вихованні.

105. Зазначене спростовує доводи заявника про те, що відібрання дитини від нього порушує її права. Крім того, встановивши, що на момент вирішення спору дитина проживала з батьком не внаслідок правомірної поведінки останнього,

а через тривале невиконання ним судових рішень щодо визначення місця проживання дитини та порядку участі у її вихованні й спілкуванні, суди, керуючись якнайкращими інтересами дитини, дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для її відібрання на користь матері.

106. Доводи касаційної скарги в частині неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду, на які посилається заявник у касаційній скарзі, не можуть бути застосовані у справі, що переглядається, оскільки вони сформульовані за інших фактичних обставин та не суперечать висновкам судів попередніх інстанцій у справі, яка є предметом касаційного перегляду.

107. Підсумовуючи, доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

108. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

109. Колегією суддів враховано усталену практику ЄСПЛ, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торія проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain», серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

110. ЄСПЛ зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» («Ponomaryov v. Ukraine», заява № 3236)).

111. ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини

і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують

у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі Проніна проти України (Pronina v. Ukraine, заява № 63566/00, § 23)). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

112. Згідно із пунктом 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

113. Згідно статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено

з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

114. Враховуючи наведене, колегія суддів вважає правильними висновки судів попередніх інстанцій щодо наявності підстав для відібрання дитини і повернення її за визначеним судовим рішенням місцем проживання із матрі`ю, а відтак вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

2. Рішення Пересипського районного суду м. Одеси від 05 червня 2025 року та постанову Одеського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Сердюк В. В. Шипович