Провадження № 22-ц/824/2910/2026
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 21 серпня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, Орган опіки та піклування в особі Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини,

В С Т А Н О В И В :

30 травня 2024 року позивач звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з вказаним позовом до відповідача.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з 2012 по 2019 роки він та відповідач проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, від спільного проживання мають доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Із січня 2022 року за згодою матері та з урахуванням бажання дитини малолітня проживає разом із батьком за адресою у м. Києві, де перебуває на його утриманні та вихованні.

Позивач посилався на те, що ним створено належні житлово-побутові умови для проживання та всебічного розвитку дитини: донька має окрему облаштовану кімнату, забезпечена необхідними речами для навчання та дозвілля, навчається у ліцеї №227 м. Києва, відвідує позашкільні гуртки. Батько бере активну участь у її вихованні, забезпечує належний догляд за станом здоров`я, супроводжує навчальний процес, сприяє фізичному, духовному та моральному розвитку. Зазначав також про наявність стабільного доходу, позитивну характеристику особи, відсутність судимостей та притягнення до кримінальної відповідальності.

Крім того, позивач наголошував, що дитина має позитивне ставлення до обох батьків, однак виявляє стійке бажання проживати разом із батьком, з яким має більш тісний емоційний зв`язок та відчуття безпеки. На думку позивача, зміна фактичного місця проживання може негативно вплинути на психоемоційний стан дитини.

Посилаючись на відсутність юридично визначеного місця проживання малолітньої та необхідність забезпечення стабільності її становища, позивач просив суд визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 21 серпня 2025 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, 26 вересня 2026 року позивач направив апеляційну скаргу. Основними доводами апеляційної скарги є незаконність та необґрунтованість рішення суду; неповне з`ясування обставин справи та невідповідність висновків суду фактичним обставинам; безпідставне відхилення висновку органу опіки та піклування; порушення принципу найкращих інтересів дитини та процесуальні порушення під час її опитування; неправильна оцінка доказів щодо умов проживання, участі батька у вихованні та його працевлаштування; ігнорування факту тривалого проживання дитини з батьком і стабільності її середовища; помилковий висновок про відсутність спору між батьками; порушення принципу рівності прав батьків та необґрунтоване обмеження прав позивача.

У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі. Також позивач просив вирішити питання про розподіл судових витрат.

Станом на день розгляду справи відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судове засідання, призначене на 12 лютого 2026 року з`явилися позивач ОСОБА_1 , та його представник ОСОБА_4 , які підтримали апеляційну скаргу та просили апеляційний суд її задовольнити. Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні просив апеляційний суд вирішити справу за апеляційною скаргою на розсуд суду.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про розгляд справи належним чином повідомлялися, про причини неявки суд не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надавали.

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

Згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення та відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Суд першої інстанції, залишаючи позов без задоволення зазначив, що заявлені вимоги є передчасними, оскільки відсутній спір між батьками щодо місця проживання дитини, яка за взаємною згодою сторін фактично проживає разом із батьком, при цьому відповідач не заперечує проти такого проживання та не заявляла вимог про визначення місця проживання дитини разом із нею; зверненню до суду з таким позовом має передувати наявність реального спору, якого у даному випадку не встановлено, а визнання відповідачем позову не може бути прийняте судом, оскільки суперечить закону; разом з тим суд, оцінюючи докази у сукупності, дійшов висновку, що позивач не довів належним чином наявність стабільних умов для проживання дитини, зокрема щодо забезпечення постійного нагляду за нею, оскільки під час його роботи дитина фактично залишається без належного догляду, що в умовах воєнного стану створює ризики для її безпеки, а також не підтверджено належними доказами його зайнятість і доходи; суд критично оцінив доводи щодо належних житлових умов, встановивши, що дитина проживає з батьком в однокімнатному житлі; не погодився з висновком органу опіки та піклування як таким, що є недостатньо обґрунтованим і має рекомендаційний характер; врахував відсутність доказів переважної прихильності дитини до одного з батьків та наявність у неї позитивних стосунків з обома; у зв`язку з чим дійшов висновку, що визначення місця проживання дитини у запропонований спосіб не відповідає її найкращим інтересам, а тому підстав для задоволення позову немає.

Колегія суддів в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке:

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

За змістом статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Ч. 1 ст. 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, ЄСПЛ зазначав, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року, заява № 31111/04, вказано, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз зазначених норм права та практики ЄСПЛ свідчить, що рівність прав батьків щодо дитини випливає з прав і інтересів самої дитини, зокрема її права на гармонійний розвиток і належне виховання. Передусім мають бути встановлені та враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору, і лише після цього - права батьків. Міжнародне та національне законодавство не передбачає норм, які б надавали будь-кому з батьків переважне право на проживання з дитиною.

Визначаючи місце проживання дитини, суди повинні, виходячи з принципу забезпечення найкращих інтересів дитини, встановити та надати належну правову оцінку всім обставинам справи, які є суттєвими для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Аналізуючи положення ч. 1 ст. 4 ЦПК України, слід дійти висновку, що дана норма закріплює загальне право особи на звернення до суду як основну процесуальну гарантію захисту її прав, свобод та законних інтересів. При цьому реалізація такого права пов`язується із наявністю визначених юридичних підстав, а саме: порушення, невизнання або оспорювання відповідних прав чи інтересів.

Зміст цієї статті підкреслює, що судовий захист є механізмом відновлення або підтвердження суб`єктивних прав, а також засобом їх охорони у випадку виникнення правового спору.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21, від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21).

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19).

У відповідності до положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У справі, яка переглядається, судом встановлено, що малолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає разом із батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з висновком Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації від 25.11.2024 №100-16392 як органу опіки та піклування, визначено доцільним визначити місце проживання малолітньої дитини разом із батьком ОСОБА_1 . Водночас у зазначеному висновку зафіксовано, що відповідач ОСОБА_2 надала письмові пояснення про відсутність заперечень щодо проживання дитини разом із батьком.

Колегія суддів зазначає, що у розумінні частини першої статті 15 ЦК України та частини першої статті 4 ЦПК України право на судовий захист виникає у разі порушення, невизнання або оспорювання права, свободи чи інтересу. У межах цієї справи такі обставини не встановлені, оскільки між батьками фактично відсутній спір щодо місця проживання дитини: дитина проживає разом із батьком за згодою матері, яка не заперечує проти такого проживання та не заявляє вимог про визначення місця проживання дитини разом із нею.

Переважна більшість доводів позивача зводиться до припущень щодо можливого виникнення у майбутньому конфліктних ситуацій або невизначеності правового статусу, однак судовий захист спрямований на вирішення наявного, а не гіпотетичного спору. Суд не може ґрунтувати свої висновки на можливості настання обставин, які можуть настати або не настати у майбутньому.

Матеріали справи не містять жодних заперечень відповідача стосовно визначення місця проживання сина разом із позивачем. За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що відсутні підстави вважати наявним порушення, невизнання чи оспорювання прав позивача з боку відповідача, а тому підстави для задоволення позову та втручання суду у фактично узгоджений порядок проживання дитини відсутні.

Доводи апеляційної скарги щодо безпідставного відхилення судом першої інстанції висновку органу опіки та піклування не заслуговують на увагу.

Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 19 СК України висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер і не є обов`язковим для суду. Суд має право не погодитися з таким висновком у разі його недостатньої обґрунтованості або невідповідності інтересам дитини.

Такий підхід узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 травня 2023 року у справі № 756/9773/20 та від 04 квітня 2024 року у справі № 553/449/20, які були належним чином враховані судом першої інстанції при вирішенні справи.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, висновок органу опіки та піклування складений без всебічного з`ясування всіх істотних обставин, зокрема без належної оцінки умов проживання матері дитини, що свідчить про його формальний характер та недостатню обґрунтованість.

За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано не погодився з указаним висновком, надавши йому критичну оцінку в сукупності з іншими доказами у справі. Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з таким підходом та вважає, що підстав для іншої оцінки цього доказу не вбачається.

Додатково колегія суддів враховує, що висновок органу опіки та піклування також свідчить про відсутність спору між сторонами, оскільки відповідач не заперечує проти проживання дитини разом із батьком, а сам висновок органу опіки містить рекомендацію щодо визначення місця проживання дитини саме з батьком. Зазначений висновок, хоча і має рекомендаційний характер, узгоджується з фактичними обставинами справи та підтверджує відсутність конфлікту між батьками щодо місця проживання дитини.

Окремо колегія суддів звертає увагу, що суд не може підміняти собою діяльність інших органів чи виконувати функції, не притаманні правосуддю. У разі відсутності спору щодо визначення місця проживання дитини та за наявності взаємної згоди батьків щодо такого проживання, останні не позбавлені можливості врегулювати відповідні правовідносини у позасудовому порядку, зокрема шляхом укладення відповідного договору або звернення до органу опіки та піклування для прийняття відповідного рішення.

Такий підхід узгоджується з усталеною судовою практикою, відповідно до якої судовий захист не може бути використаний для формалізації правовідносин за відсутності спору про право, а суди не повинні втручатися у сферу дискреційних повноважень інших органів чи підміняти собою механізми позасудового врегулювання. Аналогічні правові висновки неодноразово висловлювалися судами апеляційної та касаційної інстанцій, які наголошували, що звернення до суду є виправданим лише за наявності реального, а не гіпотетичного спору між сторонами.

У цій справі встановлено, що фактично спір між батьками відсутній, обидві сторони підтвердили відсутність заперечень щодо проживання дитини разом із батьком, а також не вчиняли дій, спрямованих на врегулювання або формалізацію таких правовідносин у позасудовому порядку. За таких обставин підстави для судового втручання та вирішення питання по суті відсутні.

Частинами другою, третьої статті 7 СК України визначено, що сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Сімейні відносини регулюються лише у тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства.

З огляду на встановлені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про залишня без задоволення позову зважаючи на відсутність правових підстав для втручання держави у сімейні відносини, врегульовані за згодою (домовленістю) їх учасників, та недоведеність необхідності захисту інтересів позивача та малолітньої дитини, як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення оскаржених судових рішень.

Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23, від 10 грудня 2024 року у справі №299/8679/23, від 15 січня 2025 року у справі № 755/15383/23, від 25 лютого 2025 року у справі № 562/3371/23, від 10 квітня 2025 року у справі № 189/1176/24.

Незважаючи на те, що апелянт під час розгляду справи судом першої інстанції не заявляв відповідних доводів та не викладав у повному обсязі своєї правової позиції, аргументи, наведені ним в апеляційній скарзі, вже були охоплені предметом дослідження суду першої інстанції з огляду на встановлені обставини справи та надані докази. Суд першої інстанції здійснив їх всебічний аналіз, надав належну правову оцінку та дійшов обґрунтованих висновків, які не спростовуються доводами апеляційної скарги та не дають підстав для їх перегляду.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

З огляду на викладене, а також ураховуючи усталену практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої суд вищої інстанції не зобов`язаний надавати детальну відповідь на кожен довід сторони та може обмежитися підтвердженням мотивів, наведених судом нижчої інстанції, колегія суддів апеляційного суду не вбачає підстав для повторного детального аналізу аргументів, викладених в апеляційній скарзі.

Наведені апелянтом доводи охоплюються межами дослідження, здійсненого судом першої інстанції, отримали належну правову оцінку та не спростовують правильності його висновків, у зв`язку з чим підстави для їх переоцінки чи додаткового мотивування відсутні.

Таким чином, залишаючи без задоволення позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні апелянтом норм матеріального і процесуального права.

Водночас залишення позовної заяви без задоволення не позбавляє ОСОБА_1 права звернення до суду із вимогами про визначення місця проживання дитини у разі, якщо в подальшому між батьками виникне реальний спір щодо місця проживання малолітньої доньки, а із досягненням чотирнадцятирічного віку ОСОБА_3 вправі самостійно обрати собі місце проживання будь з ким із батьків.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновки суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 263, 360, 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 21 серпня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько