ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2026 року м.Суми

Справа №581/950/25

Номер провадження 22-ц/816/1826/26

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Черних О. М. (суддя-доповідач),

суддів - Петен Я. Л. , Замченко А. О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу на ухвали Липоводолинського районного суду Сумської області від 11.02.2026 та 13.02.2026 про зупинення, ухвалених під головуванням судді Бутенка Д.В., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики,

УСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст вимог скарги

18.12.2025 позивач ОСОБА_3 звернувся до Липоводолинського районного суду Сумської області з позовною заявою до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за борговою розпискою від 20.02.2019 в сумі 6897,75 доларів США, 3 % річних та судові витрати.

Відповідач звернувся до суду з клопотанням, в якому повідомив про його перебування у складі Збройних Сил України. У зв`язку з чим просив суд зупинити провадження у справі. На підтвердження таких обставин надав копію військового квитка, копію посвідчення УБД, копію довідки перебування на військовій службі, копію довідки № 5401/2 від 02.02.2026, копію відпускного квитка.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

11.02.2026 ухвалою Липоводолинського районного суду Сумської області у складі судді Бутенко Д.В., ураховуючи обставини викладені у заяві відповідачем та положення пункту 2 частини першої статті 251 та пункту 2 частини першої статті 253 ЦПК України, заяву відповідача задоволено, провадження у справі зупинене до припинення перебування відповідача ОСОБА_4 у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

13.02.2026 ухвалою Липоводолинського районного суду Сумської області у складі судді Бутенка Д.В. поновлено провадження для розгляду заяви позивача ОСОБА_3 про забезпечення позову.

13.02.2026 ухвалою Липоводолинського районного суду Сумської області у складі судді Бутенка Д.В. заяву позивача ОСОБА_3 про забезпечення позову задоволено частково.

13.02.2026 ухвалою Липоводолинського районного суду Сумської області у складі судді Бутенка Д.В. провадження у справі зупинене до припинення перебування відповідача ОСОБА_4 у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У апеляційній скарзі позивач ОСОБА_3 просить оскаржуване судове рішення скасувати, посилаючись на неналежні докази надані представником відповідача щодо факту перебування відповідача ОСОБА_4 у складі Збройних Сил України. Посилаючись на Постанову Великої Палати Верховного Суду у справі № 754/947/22 від 12.11.2025, вважає, що відповідач при зверненні до суду з клопотанням подав незавірені копії, технічно нечитабельні, з очевидними суперечностями. Однак суд першої інстанції при постановленні ухвал послався на недопустимі докази, не врахував, що надані відповідачем копії документів самі по собі не є безумовним підтвердженням перебування його у складі Збройних Сил України і неможливості його участі у судових засіданнях, і в подальшому неправильно застосував норми процесуального права, що призвело до безпідставного зупинення провадження у справі.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26 лютого 2026 року справу передано судді-доповідачеві Черних О.М.

Ухвалою Сумського апеляційного суду у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ від 10 березня 2026 року відкрито апеляційне провадження в указаній справі.

Ухвалою Сумського апеляційного суду у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ від 10 березня 2026 року справу призначено до розгляду.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

2. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Мотиви з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що у провадженні Липоводолинського районного суду Сумської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованість за розпискою від 20.02.2019 в розмірі 6897,75 доларів США, 3 % річних від простроченої суми та судові витрати.

10.02.2026 відповідач звернувся до суду з клопотанням про зупинення провадження у справі на підставі п.2 ч.1 ст. 251 ЦПК України. Своє клопотання мотивував тим, що він на даний час перебуває на військовій службі у складі ВЧ НОМЕР_1 , приймає участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки та оборони. Вказав, що він не має можливості брати участь у судових засіданнях, справа стосується його безпосередніх майнових прав і його безпосередня участь може вплинути на фактичні обставини справи та результати розгляду.

Під час розгляду клопотання відповідача про зупинення судом першої інстанції були досліджені надані стороною докази:

копія військового квитка (а.с. 25-27);

копія посвідчення УБД серії НОМЕР_2 від 06.01.2025 (а.с. 28);

копія довідки №5396/3 від 02.02.2026 Міністерства оборони України Військова частина НОМЕР_1 про перебування на військовій службі ОСОБА_4 (а.с. 29);

копія довідки № 5401/2 від 02.02.2026 Міністерства оборони України Військова частина НОМЕР_1 про те, що солдат ОСОБА_4 брав участь у антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції в період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки та оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах і в період здійснення заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України (а.с. 30);

копія відпускного квитка № 1072 від 07.01.2026, згідно якого солдат ОСОБА_4 з 07.01.2026 по 05.02.2026 перебував у відпустці і 06.02.2026 зобов`язаний з`явитись до місця служби у ВЧ НОМЕР_1 , місце розташування підрозділу АДРЕСА_1 (а..с 31).

Ухвалою Липоводолинського районного суду Сумської області від 11.02.2026, з урахуванням обставин викладених у заяві відповідачем, положення пункту 2 частини першої статті 251 та пункту 2 частини першої статті 253 ЦПК України, давши оцінку наданим відповідачем доказам, клопотання задоволено, провадження у справі зупинене до припинення перебування відповідача ОСОБА_4 у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції (а.с.34).

Як вбачається з матеріалів справи позивач звернувся з заявою про забезпечення позову (а.с. 37-38).

Для розгляду заяви 13.02.2026 ухвалою Липоводолинського районного суду Сумської області у складі судді Бутенко Д.В. поновлено провадження у справі (а.с. 40).

13.02.2026 ухвалою Липоводолинського районного суду Сумської області у складі судді Бутенка Д.В. заяву позивача ОСОБА_3 про забезпечення позову задоволено частково (а.с. 41-42).

Проте, враховуючи, що ОСОБА_4 продовжує перебувати у складі Збройних Сил України, підстави зупинення провадження не відпали, 13.02.2026 ухвалою Липоводолинського районного суду Сумської області у складі судді ОСОБА_5 провадження у справі зупинене до припинення перебування відповідача ОСОБА_4 у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції (а.с. 43)

Колегія суддів апеляційного суду при розгляді справи виходить з наступного.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи (пункт 10 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Дотримання розумних строків розгляду справи є важливим та одним з пріоритетних принципів цивільного судочинства. Поряд із цим існують обставини, за яких суд має право або ж зобов`язаний зупинити провадження у справі.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення всіх процесуальних дій у справі, зумовлене настанням певних визначених законом обставин, що перешкоджають подальшому руху справи до їх усунення.

Зупинення провадження у справі не повинне розглядатися як невиправдане затягування строків розгляду справи і застосовується лише за обставин, визначених процесуальним законом в інтересах виконання завдань судочинства.

Дотримання судом процесуальних норм під час зупинення провадження у справі сприяє дотриманню принципу юридичної визначеності, оскільки сторони мають право очікувати, що ці норми будуть застосовані.

У цивільному процесі підстави зупинення провадження регламентовані статтями 251 та 252 ЦПК України.

Стаття 251 ЦПК України встановлює обов`язок для суду зупиняти провадження у справі на відміну від статті 252 ЦПК України.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Аналогічні за змістом положення містяться також у пункті 3 частини першої статті 227 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) та у пункті 5 частини першої статті 236 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Зазначені норми права забезпечують дотримання фундаментальних засад правосуддя, гарантованих як Конституцією України, так і статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), а саме: права на доступ до суду та права на справедливий розгляд справи. У цьому випадку це стосується реалізації процесуальних прав військовослужбовців у судочинстві. Особи, які мобілізовані на військову службу у період воєнного стану, виконують конституційний обов`язок із захисту України від збройної агресії. Військові формування у період воєнного стану діють у єдиній організаційній структурі з метою виконання завдань, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Отже, правила, визначені пунктом 2 частини першої статті 251 ЦПК України, мають для суду визначальний характер. Формулювання «суд зобов`язаний» не дозволяє суду діяти на власний розсуд.

За змістом положень статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються Законом України від 06 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України»

Відповідно до статті 2 Закону № 389-VIII правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та Указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України.

Загальновідомим фактом є те, що 24 лютого 2022 року російська федерація розпочала чинити злочин агресії проти України у формі широкомасштабного військового нападу.

У зв`язку із цим Президент України Указом від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX (далі - Указ), ввів в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який у подальшому неодноразово продовжувався. Станом на момент прийняття цієї постанови воєнний стан не скасований.

У пункті 2 Указу Президент України постановив: військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати визначені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Отже, враховуючи зазначені вище акти Президента України, з 24 лютого 2022 року та станом на момент прийняття цієї постанови в Україні (на всій її території) діє воєнний стан та проводиться загальна мобілізація. А отже, з настанням особливого періоду вся структура Збройних Сил України та інші військові формування як цілісний організм почали функціонувати в умовах особливого періоду та були переведені на організацію і штати воєнного часу.

З моменту оголошення загальної мобілізації та введення воєнного стану Збройні Сили України та інші утворені відповідно до закону військові формування переводяться в спеціальний правовий режим функціонування в цілому. Це виключає необхідність у додатковому з`ясуванні питання щодо переведення певної військової частини «на воєнний стан». Юридичний статус з`єднань, військових частин, підрозділів та інших складових структури ЗC України та інших військових формувань, що функціонують в умовах воєнного стану, не залежить від місця їх дислокації чи характеру виконуваних ними завдань, як-то перебування в районі воєнних (бойових) дій та участь в них.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 12 листопада 2025 року у справі № 754/947/22 (провадження № 14-74цс25) наголосила, що з моменту введення в Україні воєнного стану і до моменту його скасування чи припинення Збройні Сили України та інші утворені відповідно до закону військові формування в цілому потрібно вважати такими, що «переведені на воєнний стан» для цілей застосування пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України та аналогічних процесуальних норм.

Упродовж дії воєнного стану в Україні та проведення загальної мобілізації для застосування судом пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України суд має отримати докази (військовий квиток, накази командира військової частини тощо), що містять інформацію про перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, на військовій службі.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) неодноразово зазначав, що метою Конвенції є захист прав, які є не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними. Це зауваження стосується, зокрема, права на доступ до суду з огляду на те, яке важливе місце посідає право на справедливий судовий розгляд у демократичному суспільстві (рішення у справі «Ейрі проти Ірландії» (Airey v. Ireland), заява № 6289/73, пункт 24, від 09 жовтня 1979 року; рішення у справі «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria), заява № 36760/06, пункт 231, від 17 січня 2012 року; рішення у справі «Вітковскі проти Польщі» (Witkowski v. Poland), заява № 21497/14, пункт 43, від 13 грудня 2018 року).

Застосовуючи процесуальні норми, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який може вплинути на справедливість провадження, так і надмірної гнучкості, яка призведе до анулювання вимог процесуального законодавства (рішення у справі «Волчлі проти Франції» (Walchli v. France), заява № 35787/03, пункт 29, від 26 липня 2007 року; рішення у справі «Алванос та інші проти Греції» (Alvanos v. Greece), заява № 38731/05, пункт 25, від 20 березня 2008 року; рішення у справі «ТОВ «Фріда» проти України» (Frida, LLC v. Ukraine), заява № 24003/07, пункт 33, від 08 грудня 2016 року; рішення у справі «Хасан Тунч та інші проти Туреччини» (Hasan Tunc and Others v. Turkey), заява № 19074/05, пункт 33, від 31 січня 2017 року; рішення у справі «Вітковскі проти Польщі» (Witkowski v. Poland), заява № 21497/14, набуло статусу остаточного 13 березня 2019 року, пункт 44, від 13 грудня 2018 року).

У практиці Суду визначено, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду позову заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (рішення у справі «Белеш та інші проти Чеської Республіки» (Beles and Others v. the Czech Republic), заява № 47273/99, пункти 50-51 та 69, від 12 листопада 2002 року; рішення у справі «Зубац проти Хорватії» (Zubac v. Croatia), заява № 40160/12, пункт 97, від 05 квітня 2018 року; рішення у справі «Волчлі проти Франції» (Walchli v. France), заява № 35787/03, пункт 29, від 26 липня 2007 року).

Суд часто наголошував на питаннях «юридичної визначеності» та «належного здійснення правосуддя» як на двох основних елементах для проведення розмежування між надмірним формалізмом та прийнятним застосуванням процесуальних формальностей. Зокрема, Суд постановляв, що є порушенням права на доступ до суду, коли норми не переслідують цілі юридичної визначеності та належного здійснення правосуддя та утворюють свого роду перепону, яка перешкоджає вирішенню справи учасників судового процесу по суті компетентним судом (рішення у справах «Карт проти Туреччини» (Kart v. Turkey) [Велика Палата], № 8917/05, пункт 79 (в кінці), ЄСПЛ 2009 (витяги); «Ефстатіу та інші проти Греції» (Efstathiou and Others v. Greece), № 36998/02, пункт 24 (в кінці), від 27 липня 2006 року, та «Ешим проти Туреччини» (Esim v. Turkey), № 59601/09, пункт 21, від 17 вересня 2013 року; рішення у справі «Зубац проти Хорватії» (Zubac v. Croatia), заява № 40160/12, пункт 98, від 05 квітня 2018 року).

Крім того, в своїй постанові Велика Палата Верховного Суду від 12 листопада 2025 року у справі № 754/947/22 (провадження № 14-74цс25) зробила висновок, що для тлумачення пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України маємо застосовувати телеологічне (цільове) тлумачення. Тобто є зрозумілим, що мета законодавця у формулюванні такої конструкції була в тому, щоб гарантувати недоторканність прав тих осіб, які у запроваджений в Україні воєнний стан виконують конституційний обов`язок, пов`язаний із захистом Батьківщини від ворога, - військовослужбовців. За нинішньої редакції пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України в суду є обов`язок, а не право зупинити провадження у справі в разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Тож норма пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України, яка встановлює обов`язок суду зупинити провадження, є спеціальною захисною гарантією для військовослужбовців, які через виконання конституційного обов`язку із захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України (стаття 65 Конституції України) об`єктивно позбавлені можливості брати активну участь у судовому процесі, захищати свої права, свободи та інтереси.

За таких умов розсуд суду є доволі обмеженим у тому, щоб не застосовувати таке обов`язкове зупинення провадження у судовій справі.

Подібні висновки зробив Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постановах від 15 серпня 2023 року у справі № 174/760/21 та від 20 грудня 2023 року у справі № 522/20606/21.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ч. 1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що ухвали Липоводолинського районного суду Сумської області від 11.02.2026 та від 13.02.2026 про зупинення провадження у справі є законними та обґрунтованими і підстав для їх скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 375, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвали Липоводолинського районного суду від 11 лютого 2026 року та 13 лютого 2026 року про зупинення провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованість залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 31 березня 2026 року

Головуючий - О. М. Черних

Судді: Я. Л. Петен

А. О. Замченко