Провадження № 6/679/15/2026
Справа № 679/1009/22
У Х В А Л А

27 березня 2026 року місто Нетішин

Суддя Нетішинського міського суду Хмельницької області Грибанова Л.О., ознайомившись із заявою ОСОБА_1 про виконання рішення суду, яке гарантується державою,

встановив:

25 березня 2026 року до Нетішинського міського суду від заявника ОСОБА_1 надійшла заява (вх. №1840/26 від 25 березня 2026 року) про виконання рішення суду, яке гарантується державою.

За змістом висунутих вимог заяви ОСОБА_1 про виконання рішення суду, яке гарантується державою, вбачається необхідним:

1. виконати рішення суду вищої інстанції Апеляційного суду Хмельницької області від 06 грудня 2010 року,

2. відкликати виконавчий лист №2/678/58/2023 у справі №679/1009/22,

3. відзвітувати за виконання рішення суду вищої інстанції Апеляційного суду Хмельницької області від 06 грудня 2010 року.

Відповідно до приписів чинного законодавства виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження, і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених у Законі України «Про виконавче провадження» органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, Законом України «Про виконавче провадження», іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених Законом України «Про виконавче провадження» випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються відповідними нормативно-правовими актами.

Виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції (ст.431 ЦПК України).

Тож, виконавчий лист, судовий наказ, а у випадках, встановлених ЦПК України, ухвала суду є виконавчими документами (ст.431 ч.3 ЦПК України).

Судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах здійснює суд, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК України, порушено їхні права, що передбачено у ст.447-1 ЦПК України.

Згідно постанови Пленуму ВС України «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» за №14 від 26 грудня 2003 року скарги, заяви, подання мають відповідати загальним вимогам щодо форми та змісту позовної заяви, передбаченим положеннями ЦПК України.

Так, у відповідності до положень ст.175 ч.3 п.2) ЦПК України, позовна заява повинна містити: … 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб-громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету.

Крім того, за змістом ст.183 ЦПК України, що визначає загальні вимоги до форми та змісту письмової заяви, клопотання, заперечення, ч.1) будь-яка письмова заява, клопотання, заперечення повинні містити: 1) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові (для фізичних осіб) особи, яка подає заяву чи клопотання або заперечення проти них, її місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), відомості про наявність або відсутність електронного кабінету, …, 3) номер справи, прізвище та ініціали судді (суддів), якщо заява (клопотання, заперечення) подається після постановлення ухвали про відкриття провадження у справі, 4) зміст питання, яке має бути розглянуто судом, та прохання заявника, 5) підстави заяви (клопотання, заперечення), 6) перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви (клопотання, заперечення), 7) інші відомості, що вимагаються цим Кодексом.

При цьому, ст.183 ч.2 ЦПК України також унормовано, що до заяви, скарги, клопотання чи заперечення, які подаються на стадії виконання судового рішення, в тому числі, в процесі здійснення судового контролю за виконанням судових рішень, додаються докази їх надіслання (надання) іншим учасникам справи (провадження).

Водночас, вивченням заяви ОСОБА_1 про виконання рішення суду, яке гарантується державою, встановлено, що остання взагалі не відповідає вимогам, визначеним у ст.175 ч.3 п.2), ст.183 ч.1, ч.2 ЦПК України, а саме, у скерованій до суду заяві не зазначено повні ідентифікаційні данні щодо учасників судового провадження, у відповідності до положень цивільно-процесуального законодавства, не зазначено номер справи, прізвище та ініціали судді (суддів), чітко та у зрозумілій формі не викладено зміст питання, яке має бути розглянуто судом, підстави звернення та прохання заявника, перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви, тощо, а також, не додано доказів в підтвердження надіслання (надання) матеріалів іншим учасникам справи (провадження).

Слід зазначити, що зміст заяви ОСОБА_1 взагалі не надає можливості визначити та ідентифікувати предмет розгляду і, як наслідок, унеможливлює визначення цивільного провадження, за яким скеровано означену заяву, оскільки, сама заява містить декілька не похідних одна одній вимог, в тому числі, з зазначенням різних цивільних справ, ухвалених судових рішень, різних судових інстанцій, тощо, що, в цілому, унеможливлює визначити саму мету звернення та суть порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, для захисту яких особа звертається до суду.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, суд, проаналізувавши зміст скерованої до суду заяви ОСОБА_1 , який, в цілому, унеможливлює визначення суті та підстав, за якими скеровано означену заяву до суду, а також, встановивши невідповідність останньої вимогам, визначеним у ст.175 ч.3 п.2), ст.183 ч.1, ч.2 ЦПК України, вважає за необхідне повернути заяву ОСОБА_1 заявнику без розгляду, оскільки, згідно положень ст.183 ч.4 ЦПК України, суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог ст.183 ч.1, ч.2 ЦПК України, повертає її заявнику без розгляду.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи ст.6 п.1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі, й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

Європейський суд зазначає, що право на суд не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує врегулювання з боку держави (Рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі «Осман проти Сполученого королівства» та Рішення ЄСПЛ від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі»).

У зв`язку з наведеним, повернення заяви не є порушенням права на справедливий судовий захист та не може вважатися обмеженням права доступу до суду, оскільки, після усунення вказаних вище невідповідностей вимогам закону, сторона має право повторного звернення до суду із вказаною заявою (скаргою), оскільки, у відповідності до положень ст.185 ч.7 ЦПК України, повернення позовної заяви (заяви, тощо) не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.175,183, ст.ст. 258-261, ст.263, ст.353 ЦПК України, суд,

постановив:

Заяву ОСОБА_1 про виконання рішення суду, яке гарантується державою, повернути заявнику ОСОБА_1 без розгляду.

Роз`яснити скаржнику ОСОБА_1 право на повторне звернення з відповідною скаргою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення скарги.

Ухвалу про повернення скарги може бути оскаржено до Хмельницького апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення (складення).

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду, на ухвалу суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: