Номер провадження: 22-ц/813/3139/26
Справа № 509/6507/25
Головуючий у першій інстанції Спічак В. О.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.03.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Сєвєрової Є.С. (суддя - доповідач),

Вадовської Л.М., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря Малюти Ю.С.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересована особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 листопада 2025 року у складі судді Спічака В.О.,

встановив:

2. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст заяви про видачу обмежувального припису

У листопаді 2025 року, ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису, в якій просила вжити наступні заходи тимчасового обмеження прав громадянина ОСОБА_2 строком не менше 6 місяців: заборонити будь-яке спілкування ОСОБА_2 з нею та дітьми (особисто, телефоном, через інтернет або через третіх осіб); Заборонити наближатись до місця проживання ОСОБА_1 , місць навчання чи перебування дітей; заборонити вчиняти будь-які дії, спрямовані на вплив або тиск на дітей у межах кримінального провадження; заборонити переслідування, стеження, залякування або будь-які контакти, що можуть викликати страх чи психологічний дискомфорт у мене або дітей; за потреби зобов`язати його залишити місце спільного проживання.

Свої вимоги заявниця мотивувала тим, що на даний час відкрито кримінальне провадження щодо ОСОБА_2 та його співмешканки ОСОБА_3 , за фактом нанесення шкоди здоров`ю малолітній доньці ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_4 . Вказане провадження було відкрито після неодноразового звернення заявниці до поліції та втручання суду, який зобов`язав внести відомості до ЄРДР. Незважаючи на наявність кримінальної справи, ОСОБА_2 продовжує чинити психологічний тиск на дітей та на заявницю особисто, намагаючись впливати на показання дітей і формувати у них викривлене ставлення до подій та до матері, його поведінка становить реальну загрозу повторення насильства і вимагає термінового судового реагування у вигляді видачі обмежувального припису.

Зазначає, що у квітні 2024 року та серпні 2025 року Овідіопольським районним судом (справи № 509/2365/24, 509/3286/25, 509/1638/25№) ОСОБА_2 вже притягувався до адміністративної відповідальності за ст. 184 КУпАП та 173 КУпАП - за злісне невиконання батьківських обов`язків щодо дітей. На численні звернення до поліції щодо жорстокої поведінки та психологічного тиску, правоохоронці обмежувались лише профілактичними бесідами, що сформувало у ОСОБА_2 відчуття повної безкарності.

Заявниця вказує про залишення малолітнього сина без нагляду на проїжджій частині під час одного з побачень, коли співмешканка ОСОБА_2 не захотіла, щоб діти були вдома, і тоді ОСОБА_2 сина ОСОБА_5 , який відмовився їхати до його матері, залишив самого біля проїжджої частини на декілька годин, що свідчить про навмисне створення небезпеки для життя та здоров`я дитини, з психологічної точки зору, така поведінка сприяє розвитку у дитини почуття страху, непотрібності та глибокої травми покинутості.

Крім того, заявник відмовився повернути сина ОСОБА_5 додому попри прохання заявниці та самої дитини, хоча дитина плакала, чим знехтував емоційним станом дитини, після чого вимкнув телефон, ізолювавши сина. Заявниця розцінює такі дії як незаконне утриманням дитини проти її волі, використання її безпомічного стану.

Також ОСОБА_2 здійснювалось залякування дітей і примушування мовчати про насильство. Коли у доньки ОСОБА_6 були травми, отримані за участі співмешканки ОСОБА_7 , він погрожував дітям не розповідати правду, говорячи, що у нього будуть проблеми. Заявниця вказує, що це є формою психологічного тиску, маніпуляції та залякування, що створює у дітей почуття провини й страху, і такі дії мають ознаки психологічного насильства над дітьми та впливу на свідків у кримінальному провадженні.

Заявниця також вказує, що ОСОБА_2 систематично говорив дітям, що знайшов їм «нову маму», і про рідну матір вони повинні забути, змушував дітей слухатися своєї співмешканки. Коли діти відмовлялися, він їх карав, принижував і кричав на них. Такі дії спрямовані на руйнування психологічного зв`язку дитини з матір`ю, що порушує статтю 153 Сімейного кодексу України Заявниця вказує, що з психологічної точки зору, це є емоційним насильством, яке формує у дітей внутрішній конфлікт, почуття провини й тривогу, що може мати довгострокові наслідки.

Зазначає, що описані випадки мають ознаки системного домашнього насильства - психологічного, емоційного та виховного, що створює реальну небезпеку повторення. почуття Такі дії завдають страху, шкоди психічному стану дітей, принижують їхню гідність, формують провини й недовіри до дорослих, її безпека та психічна стабільність дітей наразі під загрозою.

Позиція заінтересованої особив суді першої інстанції

ОСОБА_2 заяв, заперечень чи відзиву на заяву не надав.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 листопада 2025 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що обставини спірних правовідносин не дають підстав для висновку про обґрунтованість тверджень ОСОБА_1 про систематичність вчинення заінтересованою особою відносно неї чи дітей психологічного насильства, об`єктивності настання негативних наслідків внаслідок таких дій, а також реальності ризиків настання такого насильства у майбутньому, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», внаслідок чого вимоги про застосування заходів обмежувального припису не підлягають задоволенню.

Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги

Не погодившись з вищевказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 листопада 2025 року, взяти до уваги систематичні факти психологічного та фізичного насильства над дітьми, зловживання батьком батьківськими правами та загрозу для їх здоров`я та розвитку. Визнати необхідним видати обмежувальний припис щодо ОСОБА_2 , що забороняє будь - які дії, які можуть завдати шкоди дітям або порушити їх права та безпеку.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідач ОСОБА_2 , систематично створював стресові ситуації для дітей, примушував їх обманювати заявницю та через що діти переживали психологічний тиск через невизначеність під час зустрічей із батьком, коли він порушував домовленості, не повідомляв про зміну часу зустрічі, діти чекали його цілий день, постійно телефонували й питали, коли він їх забере, проте батько навіть не брав трубку. За усною домовленістю з батьком, він забирає дітей щосуботи та повертає у неділю. Проте часто порушував ці домовленості: не повідомляв про зміни, приходив у будній день і вимагав, щоб діти поїхали з ним, створюючи конфлікти та психологічне напруження. Такі дії порушують принципи ст. 150 СК України про право на виховання дітей та необхідність співпраці батьків. Органи опіки та піклування на звернення ОСОБА_1 неодноразово надавали роз`яснення батьку, що подібна поведінка є недопустимою, і що ОСОБА_2 зобов`язаний повідомляти її заздалегідь про намір забрати дітей, оскільки судом не встановлено точного часу побачень.

Доводи скарги також мотивовані тим, що ОСОБА_2 нехтує здоров?ям дітей. Так, дитина, народжена 22.05.2019, має алергічний кон?юнктивіт, при якому забороняється фарбування косметикою. Проте батько, ігноруючи стан здоров?я дитини, дозволяв співмешканці фарбувати її кілька разів, що призвело до важких ускладнень: алергію та стафілокок лікували протягом 5 місяців, що завдавало фізичного болю на протязі цих місяців постійний свербіж, почервоніння ока дитині та відкрита рана. Батько знав про вади зору дитини, проте не забезпечував носіння окулярів, забував їх повертати тижнями ( окуляри ), посилаючись на зайнятість, що перешкоджало лікуванню та зору дитини. Крім того, ОСОБА_2 ігнорує культурний та освітній розвиток дітей., ігноруючи їх потреби. Так, коли діти перебували у батька, вони весь час проводили у нього на роботі на СТО, де батько був зайнятий дорослими справами, не звертав на них уваги, що призводило до травм та негативних наслідків, таких як: розбита голова, розрізані руки.За півтора роки батько лише два рази відвіз дітей в батутний парк та один раз McDonald's. Також батько ігнорував важливі події у житті дітей, не привітав їх з першими класами коли вони пішли до школи в України та також не привітав з першими класами коли вони пішли до школи в Німеччині, що є доказом недбалого ставлення до дітей та нехтування їх емоційними потребами.

Також як зазначає ОСОБА_1 проти ОСОБА_2 відкрита кримінальна справа стосовно нанесення шкоди здоров?ю ОСОБА_8 . Також він був притягнутий до адміністративної відповідальності: ст. 173-2, 4.1 №509/438/20) ст. 184 ч.1 ( №509/2365/24) ст. 173-2 ч.1 ( №509/1402/24) ст. 173-2 ч.1 (№509/1638/25 ) ст. 184 ч.1 (№509/3286/25).

Таким чином, суд першої інстанції відмовив у видачі обмежувального припису, не врахувавши систематичні порушення прав дітей, фізичне та психологічне насильство, ігнорування стану здоров?я та безпечного перебування дітей. Не врахував систематичні адміністративні правопорушення стосовно домашнього насилля та невиконання батьківських обов`язків. Суд не забезпечив дотримання ст. 173, 174 КУПАП, ст. 150, 157 СК України, що захищають дітей від небезпечних та шкідливих умов проживання та контактів із батьком.

Позиція заінтересованої особи в суді апеляційної інстанції

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Явка сторін в суді апеляційної інстанції

В судове засідання, призначене на 19.03.2026 з`явився ОСОБА_2

ОСОБА_1 до суду не з`явилася, однак в електронній формі через підсистему «Електронний суд» і «Електронний кабінет» 16.03.2025 надіслала до суду заяву, у якій зазначила, що з`явитися у судове засідання, призначене на 19.03.2026 вона не зможе, оскільки на даний час перебуває за межами України, а саме у Німеччині, у зв`язку із чим просить розглянути справу за її відсутності на підставі поданої нею заяви та наявних у матеріалах справи доказів. Також у поданій заяві, ОСОБА_1 зазначила додаткові обставини для справи, які просила врахувати при розгляді даної справи.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

3.МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

Встановлено, що ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є сином ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 .

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є донькою ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 .

Відповідно до Посвідчення НОМЕР_3 батьки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають права на пільги, передбачені законодавством України для багатодітних батьків.

Відповідно до Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань (номер кримінального провадження 0000541), зареєстрованого 25.10.2025, 24.10.2025 надійшла заява про вчинення кримінального правопорушення за ст. 166 КК України (Злісне невиконання обов`язків по догляду за дитиною або за особою, щодо якої встановлена опіка чи піклування), 24.10.2025 до ВП № 1 ОРУП № 2 ГУНП в Одеській області надійшла ухвала Овідіопольського районного суду Одеської області у справі № 509/5949/25 про зобов`язання внесення відомостей до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 .

Також судом додатково були встановлені наступні обставини.

За судовим наказом Овідіопольського районного суду Одеської області від 25.09.2024 та рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 29.10.2025 у справі № 509/757/25 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягуються аліменти на утримання малолітніх дітей: сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Постановою Овідіопольського районного суду Одеської області від 29 січня 2020 року визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173-2 ч.1 КУпАП, оскільки ОСОБА_2 , знаходячись за місцем свого проживання, влаштував сварку відносно дружини ОСОБА_1 , висловлювався на її адресу нецензурною лайкою, чим вчинив правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. ОСОБА_2 у судовому засіданні вину визнав.

Відповідно до постанови Овідіопольського районного суду Одеської області від 14 березня 2024 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , звільнено від адміністративної відповідальності, передбаченої ст. 173-2 ч. 1 КУпАП - обмежившись усним зауваженням. У постанові вказано, що з протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАВ № 882736 від 03.03.2024 вбачається, що 03.03.2024 о 11:13 год., ОСОБА_2 , знаходячись за місцем свого мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , вчинив домашнє насильство психологічного характеру, відносно своєї дружини ОСОБА_1 , яке виразилось у штовханині, та вдарив останню по обличчю, та виражався в її адресу нецензурною лайкою, за що відповідальність передбачена ст. 173-2 ч. 1 КУпАП. ОСОБА_1 було направлено на адресу суду заяву, в якій вона зазначає, що вказаної ситуації викладеної у протоколі не відбулось.

Відповідно до постанови Овідіопольського районного суду Одеської області від 31 травня 2024 року у справі № 509/2365/24 (про яку зазначає ОСОБА_1 у своїй заяві) ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 184 ч. 1 КУпАП, і накладено адміністративне стягнення передбачене 184 ч. 1 КУпАП у виді попередження. ОСОБА_2 ухилився від виконання своїх батьківських обов`язків, що виразилось в тому, що його неповнолітній син ОСОБА_10 , 2007 року народження, вчинив хуліганські дії, а саме виражався нецензурною лайкою в громадському місці в адресу ОСОБА_11 . Зазначена постанова не стосується ухилення ОСОБА_12 від виконання своїх батьківських обов`язків щодо малолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , чи ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Постановою Овідіопольського районного суду Одеської області від 28.04.2025 року у справі № 509/1638/25 (про яку зазначає заявниця) справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 по ст. 173-2 ч. 1 КУпАП закрито в зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення. У Постанові вказано, що 26.03.2025 о 18:20 год., ОСОБА_2 , по АДРЕСА_2 , вчинив сварку стосовно дружини ОСОБА_1 , висловлювався нецензурною лайкою та штовхав, у зв`язку з чим вчинив домашнє насильство фізичного та психологічного характеру.

Постановою Овідіопольського районного суду Одеської області від 29 липня 2025 року у справі № 509/3286/25 (про яку зазначає заявниця) ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст.184 КУпАП, та звільнено його від адміністративної відповідальності за малозначністю вчиненого адміністративного правопорушення, оголосивши ОСОБА_2 усне зауваження. Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_2 ухилився від виконання батьківських обов`язків, що виразилося в тому, що його малолітні діти ОСОБА_9 , 2018 р.н., та ОСОБА_4 2019 р.н., користувались пневматичною зброєю, а саме надав останнім пневматичну зброю та відстрілу нею металевими патронами. ОСОБА_2 в судове засідання з`явився, вину визнав, пояснив суду що більше такого не повториться.

Відповідно до ухвали Овідіопольського районного суду Одеської області від 23 жовтня 2025 року зобов`язано слідчого СВ відділення поліції №1 Одеського районного управління поліції №2 Головного управління національної поліції в Одеській області, за заявою ОСОБА_1 внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про вчинення кримінального правопорушення, та надано заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань. В ухвалі вказано, що у жовтні 2025 року до Овідіопольського районного суду Одеської області надійшла вищевказана скарга, з якої вбачається, що 02.09.2025 ОСОБА_1 звернулася до ВП №1 ОРУП №2 ГУНП в Одеській області із заявою про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , станом на 21.10.2025 відомості про кримінальне правопорушення не внесені до ЄРДР.

Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що ОСОБА_2 один раз притягався до відповідальності за вчинення домашнього насильства щодо ОСОБА_1 , а саме постановою від 29 січня 2020 року за те, що влаштував сварку відносно ОСОБА_1 та висловлювався на її адресу нецензурною лайкою.

Крім того, в провадженні Овідіопольського районного суду Одеської області знаходиться цивільна справа № 509/2856/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

Відповідно до постанови Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 лютого 2020 року адміністративну справу відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , за ст. 173-2 ч. 1 КУпАП закрито, у зв`язку із закінченням терміну накладення адміністративного стягнення. У зазначеній постанові вказано, що дослідивши матеріали адміністративної справи суд вважає, що в діях ОСОБА_1 , вбачається склад адміністративного правопорушення передбаченого ст. 173-2 ч. 1 КУпАП, з протоколу про адміністративне правопорушення, складеного відносно ОСОБА_1 , за ст. 173-2 ч. 1 КУпАП, з якого вбачається, що 16.11.2019 о 22.00 год. ОСОБА_1 , знаходячись за адресою: АДРЕСА_2 , виражалась грубою нецензурною лайкою в адресу свого чоловіка ОСОБА_2 , своїми діями вчинила домашнє насильство, за що передбачена відповідальність за ст. 173-2 ч. 1 КУпАП.

Крім того, Овідіопольським районним судом Одеської області здійснюється судовий розгляд на підставі обвинувального акта у кримінальному провадженні №0000128 від 11.10.2024 року за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, де потерпілою є ОСОБА_15 (у заяві про видачу обмежувального припису зазначено, що ОСОБА_15 є співмешканкою ОСОБА_2 ).

Постановою Овідіопольського районного суду Одеської області від 14 серпня 2025 року адміністративну справу відносно ОСОБА_1 у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ст.173-2 ч.1 КУпАП закрито у зв`язку з відсутності складу адміністративного правопорушення. У постанові вказано, що у протоколі про адміністративне правопорушення від 26 березня 2025 року зазначено о 18 годині 15 хв., ОСОБА_1 , перебуваючи по місцю свого проживання за адресою: АДРЕСА_2 , вчинила стосовно свого чоловіка ОСОБА_2 , домашнє насильство психологічного характеру. З матеріалів, які надійшли до суду вбачається, що у ОСОБА_1 та її колишнього чоловіка ОСОБА_2 є на вихованні п`ятеро неповнолітніх дітей. Виходячи з вищевказаних матеріалів, суд прийшов до висновку, що між потерпілим по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 виникли цивільно-правові відносини, щодо виховання дітей. Суд, розглянувши справу, дійшов до висновку, що працівники поліції належним чином не довели вину ОСОБА_1 , у порушенні ст.155 СК України, а тому суд вважає, що в діях ОСОБА_1 , відсутній склад адміністративного правопорушення передбаченого ст.173-2 ч.1 КУпАП.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтями 5, 12, 13, 81, 83 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 .

Так, за пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частиною третьою статті 26 Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису, ОСОБА_1 посилалась на вчинення її колишнім чоловіком - ОСОБА_2 щодо неї та їх дітей психологічного і фізичного насильства та неодноразові звернення до правоохоронних органів.

Разом із тим, як вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 лише одноразово притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства, а саме постановою від 29.01.2020, тоді як після цього до відповідальності за аналогічні правопорушення не притягувався.

Інших належних, допустимих та достовірних доказів, які б свідчили про систематичність вчинення домашнього насильства щодо заявниці та дітей, а також про наявність реальних ризиків його вчинення у майбутньому, матеріали справи не містять, і заявницею таких доказів суду не надано.

Сам по собі факт неодноразового звернення до правоохоронних органів, як правильно зазначив суд першої інстанції з урахуванням правової позиції Верховного Суду у постанові від 29.08.2019 у справі №640/23803/18, свідчить про наявність конфліктних відносин між сторонами, проте не є підтвердженням вчинення домашнього насильства у розумінні закону та не може бути підставою для застосування обмежувального припису.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про недоведеність заявлених вимог ОСОБА_1 та відсутність передбачених законом підстав для застосування до ОСОБА_2 заходів у вигляді обмежувального припису.

У доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на те, що ОСОБА_2 нібито систематично створював для дітей стресові ситуації, порушував домовленості щодо побачень, не повідомляв про зміну часу зустрічей, у зв`язку з чим діти зазнавали психологічного напруження.

Разом з тим, такі твердження мають загальний характер, не підтверджені належними та допустимими доказами у розумінні вимог цивільного процесуального законодавства та не свідчать про наявність обставин, які б відповідали критеріям домашнього насильства. Наведені заявницею обставини фактично стосуються порядку участі батька у вихованні дітей та виконання батьківських обов`язків, що саме по собі є предметом врегулювання сімейних правовідносин, а не підставою для застосування обмежувального припису.

Посилання ОСОБА_1 на положення статті 150 СК України також не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, оскільки можливі непорозуміння між батьками щодо графіку побачень чи неналежне виконання домовленостей не свідчать про вчинення психологічного насильства у розумінні закону.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач нібито нехтує станом здоров`я дітей, зокрема допускав дії, які призвели до ускладнень у дитини, а також не забезпечував належне лікування, колегія суддів оцінює критично, оскільки зазначені твердження не підтверджені належними медичними документами, які б свідчили про причинно-наслідковий зв`язок між діями ОСОБА_2 та погіршенням стану здоров`я дитини, а також про наявність вини саме ОСОБА_2 у таких наслідках.

Крім того, наведені обставини стосуються належності виконання батьківських обов`язків і за своєю правовою природою підлягають вирішенню у межах спорів щодо визначення способу участі у вихованні дітей, а не в порядку застосування спеціальних заходів протидії домашньому насильству.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 про неналежні умови перебування дітей із батьком, відсутність належної уваги до їх розвитку, а також випадки травмування дітей, колегія суддів зазначає, що такі твердження також не підтверджені належними та допустимими доказами, які б свідчили про системність, умисність чи наявність реальної загрози життю та здоров`ю дітей.

Також посилання ОСОБА_1 на те, що ОСОБА_2 не приділяє належної уваги емоційним потребам дітей, не бере участі у важливих подіях їхнього життя, не можуть бути підставою для застосування обмежувального припису, оскільки такі обставини не охоплюються поняттям домашнього насильства та не свідчать про наявність реальної загрози безпеці дітей.

Доводи скарги про те, що відносно ОСОБА_2 відкрито кримінальне провадження щодо спричинення шкоди здоров`ю дитини, а також що останній неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, зокрема за ст. 173-2, ст. 184 КУпАП є також необґрунтованими та безпідставними, оскільки сам по собі факт відкриття кримінального провадження не свідчить про доведеність вини особи, враховуючи те, що відповідно до принципу презумпції невинуватості, особа вважається невинуватою, доки її вину не буде доведено в законному порядку та встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Матеріали справи не містять доказів ухвалення відносно ОСОБА_2 такого вироку, а відтак посилання апелянта на саме лише існування кримінального провадження не може бути належною підставою для висновку про вчинення ним домашнього насильства.

Посилання ОСОБА_1 у апеляційній скарзі на неодноразове притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства також не відповідають встановленим судом першої інстанції обставинам справи, оскільки судом встановлено, що ОСОБА_2 притягувався до адміністративної відповідальності лише один раз, що спростовує твердження апелянта про систематичність такої поведінки.

З урахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зводяться до її незгоди з поведінкою ОСОБА_2 як батька та порядком його участі у вихованні дітей, проте не містять належних доказів вчинення ним домашнього насильства, що є необхідною умовою для застосування обмежувального припису, а тому не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Окрім того, колегія суддів також враховує, що на момент звернення до суду із заявою про видачу обмежувального припису заявниця фактично не перебувала на території України, оскільки, як встановлено в ході розгляду справи, виїхала за кордон улітку 2025 року та наразі проживає у Німеччині, що сама не заперечує.

Хоча зазначена обставина сама по собі не позбавляє особу права на звернення до суду за захистом та не є безумовною підставою для відмови у видачі обмежувального припису, проте при вирішенні питання про доцільність застосування обмежувального припису суд зобов`язаний оцінити наявність реальних та безпосередніх ризиків вчинення домашнього насильства на момент звернення до суду.

Фактичне проживання заявниці за межами України, відсутність постійного безпосереднього контакту з ОСОБА_2 , а також недоведеність обставин існування загрози саме на час розгляду справи, свідчать про відсутність необхідності застосування до ОСОБА_2 такого спеціального заходу, як обмежувальний припис.

Крім того, матеріали справи не містять належних доказів того, що діти на момент звернення до суду перебувають у ситуації безпосередньої небезпеки чи зазнають домашнього насильства, яке потребує негайного судового реагування у формі обмежувального припису.

Отже, зазначені обставини в сукупності свідчать про відсутність доведених ризиків, які б обумовлювали необхідність застосування обмежувального припису як виняткового заходу захисту.

Жодних інших доводів на спростування висновків суду апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми процесуального права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є недоведеними, а тому її треба залишити без задоволення.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є справедливим, законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 відсутні.

Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з п.1 ч.1 ст. 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Частиною 1 ст. 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 листопада 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 30.03.2026

Головуючий Є.С. Сєвєрова

Судді: Л.М. Вадовська

О.М. Таварткіладзе