КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 758/6255/25 Головуючий у І інстанції Блащук А.М.
Провадження №22-ц/824/6372/2026 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

30 березня 2026 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Таргоній Д.О., Борисової О.В., Голуб С.А., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Кобрини Ніни Володимирівни на рішенняПодільського районного суду м. Києва від 02 грудня 2025 року у справі за позовом комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2025 року КП виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» звернулося до суду із позовною заявою, в обгрунтування якої зазначало, що з 01.05.2018 КП «Київтеплоенерго» є виконавцем комунальних послуг, а саме: з 01.05.2018 до 31.10.2021 є виконавцем послуг з централізованого опалення та з централізованого постачання гарячої води; з 01.11.2021 позивач є виконавцем послуг з постачання теплової енергії та з постачання гарячої води, зокрема будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідачі є споживачами послуг з ЦО/ЦПГВ, а з 01.11.2021 споживачем послуг з ТЕ/ПГВ.

Позивачем зазначено, що відповідачі від послуг з ЦО/ЦПГВ, а з 01.11.2021 від послуг з ТЕ/ПГВ, у встановленому чинним законодавством порядку, не відключалися/не відмовлялися, проте у порушення вимог чинного законодавства у сфері комунальних послуг своєчасно не сплачували за спожиті послуги, в результаті чого утворилась заборгованість, яка станом на 31.03.2025 складає53 938 грн 74 коп., з яких: заборгованість за послуги з централізованого постачання гарячої води в розмірі 24 468 грн 13 коп.; за період з 01.11.2021 заборгованість за послуги з постачання теплової енергії у розмірі9 792 грн 24 коп., заборгованість за послуги з постачання гарячої води у розмірі 21 990 грн 23 коп.

Також позивачем вказано, що у відповідачів існує заборгованість за період 01.11.2021 з плати за абонентське обслуговування з послуг постачання теплової енергії у розмірі319 грн 677 коп., заборгованість з плати за абонентське обслуговування з послуг з постачання гарячої води у розмірі 368 грн 37 коп.

З урахуванням зазначеного позивач просив стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 67 165 грн 86 коп., яка складається з:

- заборгованість за спожиті до 01.05.2018 послуги з централізованого гарячого водопостачання у розмірі 2 679 грн 70 коп., інфляційну складову боргу у розмірі 399 грн 28 коп., три відсотки річних у розмірі 100 грн 43 коп.;

- заборгованість за спожиті з 01.05.2018 по 31.10.2021 послуги централізованого постачання гарячої води у розмірі 21 468 грн 13 коп., інфляційну складову боргу у розмірі 3 198 грн 75 коп., три відсотки річних у розмірі 804 грн 61 коп.;

- заборгованість за спожиті з 01.11.2021 послуги з постачання теплової енергії у розмірі 9 792 грн 24 коп., інфляційну складову боргу у розмірі 1 079 грн 25 коп., три відсотки річних у розмірі 262 грн 37 коп., пеня у розмірі 319 грн 22 коп.;

- заборгованість за спожиті з 01.11.2021 послуги з постачання гарячої води у розмірі 21 990 грн 23 коп., інфляційну складову боргу у розмірі 2 834 грн 23 коп., три відсотки річних у розмірі 698 грн 67 коп., пеня у розмірі 850 грн 05 коп.;

- заборгованість з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання теплової енергії у розмірі 319 грн 77 коп.;

- заборгованість з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання гарячої води у розмірі 368 грн 37 коп., а також витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 02 грудня 2025 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (КМДА) «Київтеплоенерго» заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 67 165 грн 86 коп., яка складається з: заборгованість за спожиті до 01.05.2018 послуги з централізованого гарячого водопостачання у розмірі 2 679 грн 70 коп., інфляційну складову боргу у розмірі 399 грн 28 коп., три відсотки річних у розмірі 100 грн 43 коп.; заборгованість за спожиті з 01.05.2018 по 31.10.2021 послуги централізованого постачання гарячої води у розмірі 21 468 грн 13 коп., інфляційну складову боргу у розмірі 3 198 грн 75 коп., три відсотки річних у розмірі 804 грн 61 коп.; заборгованість за спожиті з 01.11.2021 послуги з постачання теплової енергії у розмірі 9 792 грн 24 коп., інфляційну складову боргу у розмірі 1 079 грн 25 коп., три відсотки річних у розмірі 262 грн 37 коп., пеня у розмірі 319 грн 22 коп.; заборгованість за спожиті з 01.11.2021 послуги з постачання гарячої води у розмірі 21 990 грн 23 коп., інфляційну складову боргу у розмірі 2 834 грн 23 коп., три відсотки річних у розмірі 698 грн 67 коп., пеня у розмірі 850 грн 05 коп.; заборгованість з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання теплової енергії у розмірі 319 грн 77 коп.; заборгованість з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання гарячої води у розмірі 368 грн 37 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (КМДА) «Київтеплоенерго» судовий збір по 1 514 грн. з кожного.

Не погоджуючись з даним рішенням, представник ОСОБА_1 - адвокат Корбина Н.В. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з`ясування судом обставин справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволені позову у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що ухвалюючи рішення, суд не взяв до уваги відсутність доказів на підтвердження права власності на квартиру, житлової площі приміщення, обсяг наданих послуг та отримання таких послуг відповідачем.

Судом не враховано, що у спірній квартирі зареєстровано три повнолітні особи, проте заборгованість стягується лише з двох.

Просили врахувати суд постанову КМУ від 05.03.2022 № 206, якою заборонено нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) інфляційних нарахувань, процентів на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово - комунальні послуги.

Також вказує, що війна в країні - є форсмажорною обставиною непереборної сили, яка звільняє особу від відповідальності у випадку несплати чи несвоєчасної сплати комунальних послуг.

Судом не взято до уваги, що послуга з гарячого водопостачання не надається відповідачам з березня 2022 року.

Послуги з централізованого опалення сплачуються ОСОБА_2 , а позовні вимоги в цій частині заявлені позивачем поза межами позовної давності, тому відповідач просить суд апеляційної інстанції застосувати позовну давність до вимог про стягнення заборгованості за спожиті до 01.05.2018 послуги з централізованого гарячого водопостачання, про стягнення заборгованості за спожиті з 01.11.2021 послуги з постачання теплової енергії, про стягнення заборгованості за спожиті з 01.11.2021 послуги з постачання гарячої води, а також заборгованість зі сплати за абонентське обслуговування послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води.

У разі відмови у застосуванні позовної давності відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову через недоведеність заявлених позивачем вимог.

Відзиву на апеляційну скаргу на рішення суду у визначений судом апеляційної інстанції строк не надходило.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За правилами п. 1 ч. 4 ст.274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя.

Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині його оскарження та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Так, відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; якрозподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи позовні вимоги КП «Київтеплоенерго» про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, суд першої інстанції дійшов висновку про їх доведеність та обгрунтованість, оскільки відповідачі, як користувачі наданих комунальних послуг, тривалий час за них не сплачували, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, розрахунок якої ними не спростований.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Ст. 13 Конституції України визначає, що власність зобов`язує.

Згідно з положеннями ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов`язує.

Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до положеньст.32 ЦК України, повна цивільна дієздатність настає з досягненням особою вісімнадцяти років.

За змістом ст. ст. 509, 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і вимог закону.

Індивідуальними споживачем є фізична особа, яка на підставі договору отримує житлово-комунальні послуги та зобов`язана сплачувати їхню вартість відповідно до умов договору (ст.7 Закону № 1875-ІV).

Згідно з п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року за № 45визначається, що власник та наймач (орендар) квартири, з-поміж іншого, зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку (ст. 32 Закону).

Відповідно до ч. 5 ст. 21 Закону № 1875-ІV, ціною послуги з постачання теплової енергії є тариф на теплову енергію для споживача, який визначається як сума тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії.

Органи, уповноважені законом встановлювати порядки (методики) формування тарифів на транспортування, постачання теплової енергії, визначають особливості врахування в тарифах на теплову енергію для споживача витрат на утримання та обслуговування теплових пунктів (індивідуальних та центральних) з метою недопущення подвійної компенсації споживачами таких витрат.

Положеннями п. 2 ч. 2 ст.10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії» встановлено, що обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, визначається та розподіляється між споживачами пропорційно до площі (об`єму) квартири (іншого приміщення) за методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства.

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про теплопостачання» тарифи на теплову енергію, реалізація якої здійснюється суб`єктами господарювання, що займають монопольне становище на ринку, є регульованими.

Згідно з ч. 6 ст. 19, ст. 25 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. У разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.

П. 40 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03 жовтня 2007 року № 1198 передбачено, що споживач зобов`язаний вчасно проводити розрахунки за спожиту теплову енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та цих Правил.

Відповідно положень ч. 2 ст. 382 ЦК України власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку.

Законом України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення) є допоміжними приміщеннями багатоквартирного будинку.

Приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку, є спільним майном багатоквартирного будинку.

Власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками усіх допоміжних приміщень будинку та його технічного обладнання і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку та прибудинкових територій відповідно до своєї частки у майні будинку. Внутрішньобудинкові мережі централізованого опалення і гарячого водопостачання належать до інженерного (технічного обладнання) житлового будинку і є його невід`ємною частиною.

За рахунок тепловиділення розподільчих трубопроводів, що розташовані у підвалах чи інших приміщеннях місць загального користування створюються нормальні умови для функціонування мереж водопостачання та водовідведення та інших інженерних комунікацій.

Згідно п. 5 ч. 2 ст. 7, ч. 1 ст. 9 Закону, індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які складаються між постачальником послуг з утримання комунальних послуг, будинку та прибудинкової території, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав та обов`язків сторін, на боржників покладено певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому відповідає право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК України) - вимагати сплати грошей за надані послуги.

Так, за приписами ст. ст. 526, 525, 610 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору чи іншого документу про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 522/7683/13-ц та Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 липня 2020 року у справі №712/8916/17.

Із матеріалів справи вбачається, що КП «Київтеплоенерго», є правонаступником ПАТ «Київенерго», визначено обов`язковим виконавцем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання для житлових будинків комунальної форми власності згідно Закону України № 1198-VІІ від 10.04.2014 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії» з 01.08.2018 року.

За розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.04.2018 № 591 КП «Київтеплоенерго» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам.

Відтак з 01.05.2018 року надання послуг з постачання теплової енергії здійснює КП «Київтеплоенерго».

Будинок за адресою: АДРЕСА_1 , в цілому під`єднаний до мереж тепло- та водопостачання. як наслідок, квартира за вказаною адресою під`єднана до внутрішньо-будинкової системи тепло- та водопостачання, а отже, відповідачі є споживачами послуг з ЦО/ЦПГВ, а з 01.11.2021 споживачами послуг з ТЕ/ПГВ.

Співвласниками квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 у рівних частках, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 20.10.2003.

Відповідачі ОСОБА_2 (з 01.20.1991) та ОСОБА_1 (з 11.03.2003) зареєстровані у квартирі АДРЕСА_2 та є споживачами житлово - комунальних послуг.

Установлено, що КП «Київтеплоенерго» належним чином виконувало свої зобов`язання щодо надання комунальних послуг до квартири АДРЕСА_2 , проте відповідачі тривалий час не сплачували за отримані послуги теплової енергії та/або оплати за централізоване постачання гарячої води своєчасно та у належному розмірі.Від послуг з ЦО/ЦПГВ, а з 01.11.2021 від послуг з ТЕ/ПГВ, у встановленому чинним законодавством порядку, не відключалися та не відмовлялися.

Посилання в апеляційній скарзі на ту обставину, що відповідач був вимушений покинути житло та не перебував у ньому більше тридцяти днів, а відтак був звільнений від обов`язку сплати зажитлово - комунальні послуги колегія суддів оцінює критично, оскільки про зазначені обставини споживач послуг повинен був повідомити у встановленому законом порядку надавача цих послуг, чого ним зроблено не було. Та обставина, що в країні наразі йде війна не звільняє відповідача від обов`язку сплачувати за житлово - комінальні послуги, оскільки власність зобов`язує.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, сформованій в постанові від 13.03.2019 року по справі № 521/3743/17-ц, кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес). Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Проте у порушення вимог чинного законодавства у сфері комунальних послуг відповідачі не сплачували своєчасно та у належному розмірі за спожиті послуги, в результаті чого утворилась заборгованість, яка станом на 31.03.2025 складає у загальному 53 938 грн 74 коп., з яких:

- заборгованість за послуги з централізованого постачання гарячої води за період з 01.05.2018 по 31.10.2021 в розмірі 24 468 грн 13 коп.;

- заборгованість за послуги з постачання теплової енергії за період з 01.11.2021 у розмірі9 792 грн 24 коп.,

- заборгованість за послуги з постачання гарячої води за період з 01.11.2021у розмірі21 990 грн 23 коп.

Окрім цього, у відповідачів також існує заборгованість за період 01.11.2021 з плати за абонентське обслуговування з послуг з постачання теплової енергії у розмірі 319,67 грн, заборгованість з плати за абонентське обслуговування з послуг з постачання гарячої води у розмірі 368,37 грн.

Крім того у відповідачів наявна заборгованість за спожиті послуги з централізованого постачання гарячої води до 01.05.2018 у розмірі 2 679,70 грн.

Із матеріалів справи вбачається, що заборгованість з постачання гарячої води виникла по належній відповідачам квартирі у період з травня 2018 року по березень 2022 року.

На підтвердження позовних вимог КП «Київтеплоенерго» надало розрахунки заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води; копію договору про відступлення права вимоги (цесії) від 11 жовтня 2018 року № 602-18; документи, які підтверджують надання послуг.

Відповідачем у цій справі подано заяву про застосування наслідків спливу позовної давності до вимог КП виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго», заявлених за період до 01.05.2018, та за період з 01.05.2018 по 31.10.2021.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За правилами ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін.

Відповідно до ч. ч. 1, 5ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Відповідно до п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК Українипід час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19» визначено, що з 12 березня 2020 року на всій території України встановлено карантин.

Надалі постановами Кабінету Міністрів України цей карантин на території України продовжувався та був відмінений з 30 червня 2023 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651.

Крім того, відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК Україниу період дії воєнного стану в Україні, введеногоУказом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні»у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першоїстатті 106 Конституції України,Закону України «Про правовий режим воєнного стану», введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, строк дії якого неодноразово продовжувався та тривав на час звернення товариства до суду з цим позовом.

Тобто, виходячи з вищенаведених положень матеріального закону, пропущеною може бути позовна давність лише за вимогами, що виникли до 12 березня 2017 року.

Отже, строк позовної давності за вимогами, що виникли після 12 березня 2017 року та на які поширюється загальна позовна давність у три роки, вважаються продовженим на підставі пунктів 12 та 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, до закінчення дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) а також до закінчення воєнного стану.

Із надано позивачем розрахунку вбачається, що заборгованість в розмірі 2 679,70 грн виникла у відповідачів за споживання послуг після березня 2017 року, що чітко прослідковується із нарахованої суми заборгованості та сплачених споживачами грошових кошітв за користування послугою з постачання гарячої води.

Решта заборгованості виникла за період з травня 2018 року по березень 2025 року, а з гарячого водопостачання до березня 2022 року.

Тому підстав для застосування позовної давності до заявлених позивачем вимог, про що просить у апеляційній скарзі відповідач, суд апеляційної інстанції не вбачає.

Надані відповідачем квитанції на підтвердження часткової сплати заборгованості за житлово - комунальні послуги колегія суддів не бере до уваги, оскільки зазначені платежі здійснені за період з липня 2025 року по жовтень 2025 року.

При цьому заборгованість за надані відповідачам послуги Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» заявлена станом на 31.03.2025, а позовну заяву до суду подано у квітні 2025 року.

Коригування розміру заборгованості та сплачених відповідачами сум за житлово - комнальні послуги підлягає здійсненню у процесі виконання рішення суду та не може бути підставою для скасування ухвалено по суті спору правильного рішення.

Апеляційний суд зауважує, що постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2023 № 1405, яка набула чинності 30.12.2023, з 31.12.2023 року поновлено нарахування 3% річних та інфляційних втрат у випадку прострочення сплати комунальних послуг, у зв`язку з чим, позивачем правомірно здійснено нарахування 3% річних, інфляційних втрат та пені, та задоволено судом першої інстанції в цій частині позовні вимоги. Наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат та 3% річних відповідачами не спростований.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо відсутності у відповідачів обов`язку по сплаті послуг з гарячого водопостачання, з посиланням на ту обставину, що гаряче водопостачання до будинку відповідачів з березня 2022 року не здійснюється, оскільки згідно наявних у матеріалах справи розрахунків вбачається, що за період з березня 2022 року по 31.03.2025 позивачем не нараховувалася заборгованість за послуги постачання гарячої води, така заборгованість виникла у відповідачів за несвоєчасну сплату цієї послуги за попередній період, що потягло за собою подальшу заборгованість, яка частково сплачувалася відповідачами, зокрема у жовтні 2025 року, що підтверджується доданими до апеляційних скарг копіями квитанцій.

Крім того, безпідставними є доводи апеляційної скарги щодо пред`явлення позивачем вимог лише до двох споживачів послуг, які споживають житлово-комунальні послуги, оскільки кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. А співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування. Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, а зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції стосовно оцінки зібраних у справі доказів, зокрема доказів, поданих позивачем на підтвердження його доводів про наявність укладеного з відповідачем кредитного договору.

Ст. 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню.

Таким чином, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції щодо необґрунтованості заявлених позовних вимог не спростовують, тому не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

З огляду на зазначене, апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи, і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Таким чином, при апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які були б підставою для скасування рішення суду першої інстанції не встановлено, відтак апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що понесені сторонами витрати на цій стадії розгляду справи компенсації не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Корбини Ніни Володимирівни залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 02 грудня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді: О. В. Борисова

С.А. Голуб