ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2026 року

м. Київ

справа № 711/8884/23

провадження № 61-5557св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шаповал Олени Володимирівни на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 грудня 2024 року в складі судді Кондрацької Н. М.та постанову Черкаського апеляційного суду від 25 березня 2025 року в складі колегії суддів Фетісової Т. Л., Гончар Н. І., Сіренка Ю. В.

в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Угрудні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до судуз позовом, уякому просила визнати об?єктом спільної сумісної власності подружжя сторін грошові кошти в розмірі 55 000,00 дол. США;у порядку поділу спільного майна подружжя виділитиїй у власність 1/2 частку вказаних коштів тастягнути їхз відповідача.

В обґрунтування своїх вимог вказала на те, що за час перебування у шлюбі сторони спільною працею та спільними зусиллями набули у власність 55 000,00 доларів США, еквівалент 82 526,35 новозеландських доларів, які є спільним майном подружжя. Вказані кошти були заробітною платою відповідача, яка була сімейним накопиченням, адже обоє із подружжя офіційно працювали, виїхавши до Нової Зеландії задля отримання доходу для сім`ї. За розподілом бюджету її заробітна плата витрачалася на утримання та забезпечення потреб сина після його народження, а заробітна плата відповідача- накопичувалася на його рахунку, відкритому вбанку Нової Зеландії. Спірними коштами відповідач розпорядився без її відома, надіславши їх третій особі (його матері) шляхом здійснення розрахунково-касової операції, яка їх отримала та використала у власних цілях. Про наявність такої касової операції вона дізналася від знайомої, коли та надіслала їй копію заяви про міжнародний грошовий переказ, адже після виїзду до України відповідач не ставив до відома позивача про вчинення таких дій та розпорядження спільними коштами. Зазначені обставини обумовили звернення з цим позовом до суду для захисту права власності позивачки на спільне майно подружжя.

Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної інстанцій

27 грудня 2024 року рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано об?єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 55 000 дол. США. У порядку поділу спільного майна подружжя виділено у власність ОСОБА_2 1/2 частку грошових коштів в сумі 55 000,00 дол. США, а саме 27 500,00 дол. США. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 27 500,00 дол. США, що еквівалентно 1 093 686,00 грн.

Рішення суду мотивоване тим, що спірні кошти є спільним майном подружжя сторін, набутим за час шлюбу, відтак позивачка має право на 1/2 частину вказаного майна, що потребує визнання такого майна об`єктом спільної сумісної власності сторін та стягнення з відповідача 1/2 частини спільних коштів.

25 березня 2025 року постановою Черкаського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 грудня 2024 року скасовано в частині вирішення позову про визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін грошових коштів у сумі 55 000,00 дол. США. Позов ОСОБА_2 про визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін 55 000,00 дол. США залишено без задоволення. В іншій частині рішення залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що спільним майном подружжя, яке заявлено до поділу, є 55 000,00 доларів США.Ці грошові кошти набуті колишнім подружжям сторін за час їх шлюбу, що учасниками судового розгляду під сумнів не ставиться, тому підлягають поділу між сторонами в рівних частинах. Оскільки кошти були перераховані відповідачем іншій особі, частка позивачки в такому майні має бути стягнута з відповідача. Відповідач не надав суду доказів того, що спірні кошти є його особистою власністю. Правовіпідстави для відхилення позовних вимог у справі внаслідок спливу позовної давності відсутні, адже позивачка звернулася до суду з позовом про поділ майна подружжя (справа № 711/9266/19) у листопаді 2019 року, рішенням Придніпровського районного суду м.Черкаси від 12 червня 2023 року в справі № 711/9266/19 відмовлено в задоволенні позовів сторін про поділ спільного майна подружжя. Постановою Черкаського апеляційного суду від 01 листопада 2023 року рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 12 червня 2023 року змінено в частині мотивів вирішення позовних вимог. Частиною другою статті 264 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України встановлено, що позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.Також за приписами пунктів 12 та 19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.Карантин з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) тривав з 12 березня 2020 року до 30 червня 2023 року. Військовий стан неодноразово продовжувався, триває дотепер. З позовом до суду позивачка звернулася 30листопада 2023 року.

Апеляційний суд критично оцінив доводи про те, що рішеннями судів у справі № 711/9266/19 вирішувалися аналогічні позовні вимоги, адже сторони та предмети спору в цій справі та справі №711/9266/19 не ідентичні. Усправі № 711/9266/19 спір мав місце між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , в цій справі сторонами є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . У ційсправі заявлено вимоги про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошових коштів у сумі 27 500,00доларів США, які в справі № 711/9266/19 не заявлялися.Отже,підстав для закриття провадження немає.

Апеляційний суд прийняв до уваги, що під час розгляду справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Відтак задоволення позовних вимог про визнання спірних грошових коштів об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя сторін буде неефективним способом захисту прав позивачки, що є підставою для їх відхилення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

29 квітня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Шаповал О. В. через систему «Електронний суд» звернулася до Верховного Суду з касаційною на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 грудня 2024 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 25 березня 2025 року, в якій просить їх скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди не врахували правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 761/12665/14-ц, від 27 листопада 2018 року в справі № 905/2260/17, від 29 вересня 2020 року в справі № 378/596/16-ц, від 15 вересня 2022 року в справі № 910/1252520, в постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 756/14404/15-ц, від 28 листопада 2018 року в справі № 654/3128/15-ц, від 11 квітня 2019 року в справі № 905/729/18, від 21 травня 2019 року в справі № 904/5511/16, від 13 серпня 2019 року в справі № 910/11614/18, від 24 січня 2020 року в справі № 546/912/16-ц, від 12 травня 2022 року в справі № 212/10842/19, від 08 травня 2023 року в справі№ 753/1902/21, про те, що неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову; позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права; відсутність відомостей щодо звернення до відповідача із відповідними (належними) вимогами у встановлений законом строк не змінює вказаного порядку обчислення позовної давності, оскільки визначений законом строк, в межах якого особа має право звернутися з позовом до суду, не може поглинатися строком на реалізацію права на досудове врегулювання спору; тягар відповідальності за неправильно обраний спосіб захисту порушеного права покладається на позивача; статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями, як час набуття і джерело; штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим; стягнення за судовим рішенням за зобов`язанням, що виражено в іноземній валюті, повинно визначатися в іноземній валюті.

У справі № 711/9266/19вже розглядався спір про поділ майна подружжя, в задоволенні якого відмовлено позивачці через неправильно обраний спосіб захисту. Судові рішення в справі № 711/9266/19не змінюють визначений законом порядок обчислення строку давності. Обрання особою в іншій справі неналежного способу захисту порушеного права не є поважною причиною пропуску строку давності.

Ділити майно частинами некоректно. Він має право на 1/2 частину спільної власності - спірного автомобіля FORD KUGA, 2015 року випуску, білого кольору, вартістю 19400,00 доларів США, що на дату подачі позову становить 454 930,00 грн, який без його згоди і відома ОСОБА_2 продала іншим особам у Новій Зеландії і не повернула отримані від продажу кошти. Також позивачка відкладала на свій банківський рахунок у Новій Зеландії кошти - 28 000,00 новозеландських доларів, у них додатково був спільний рахунок, на якому накопичилося 700,00 новозеландських доларів, отримували соціальну допомогу при народженні дитини в сумі 2112,00 новозеландських доларів. Всі ці кошти підлягають поділу як майно подружжя.

Суди неправильно ототожнили американський і австралійський долар.

Суди не врахували, що позивачка перебувала на візі як член його родини і не мала власних заощаджень у Новій Зеландії. У спірний період набуття коштів майже не працювала через вагітність і пологи, тобто перебувала на його утриманні. Кошти, що є предметом спору, є його особистим майном, набутим до шлюбу з ОСОБА_2 , гроші перераховані з особистого (а не спільного) рахунку, і мають призначення «дарунок». З матеріалів справи № 711/9266/19 вбачається незаконний спосіб отримання доказу копії заяви про міжнародний грошовий переказ від 19 липня 2019 року, яким він переказав ОСОБА_3 55000,00 доларів США із зазначенням платежу «дарунок родині». Укладення одним з подружжя договору про розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа- контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Однак позивачкане вносила відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Позиція інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що розгляд справи № 711/9266/19 тривавдосить довго, враховуючи перегляд справи в апеляційному порядку, тому вона, маючи відповідне право та триваючі строки давності, перерваної поданням позову до суду, звернулася з новим позовом задля захисту свого права на майноподружжя. За рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси та постановою Черкаського апеляційного суду в справі № 711/9266/19 судами встановлено джерело походження спірних коштів - заробітна плата,отримана ОСОБА_1 під час перебування в Новій Зеландії. Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів того, що ці кошти ОСОБА_1 акумулював до моменту укладення шлюбу із позивачем за рахунок інших джерел походження. Суду також не було доведено про те, що їй було достеменно відомо про перерахунок коштів на користь ОСОБА_3 у липні 2019 року, адже доказів того, що ОСОБА_2 мала безпосередній доступ до рахунку відповідача, не існує, доказів того, що вона давала згоду на розпорядження даними коштами, навіть здійснення розрахунково-касової операції, також не надано відповідачем. Також підлягають спростуванню доводи касаційної скарги щодо неправильного невірного поділу коштів, зокрема в частині визначення валюти. Стороною відповідача не спростованозаяву на міжнародний переказ коштів від 19липня 2019 року, в якій ОСОБА_1 переказав на користь третьої особи кошти в доларах США, ці ж кошти згідно з випискою з банківського рахунку ОСОБА_3 були зараховані та зняті саме вдоларах США, не в новозеландських доларах, тому й воназаявила вимогу про поділ коштів саме в цій валюті відповідно до курсу національної валюти.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 червня 2014 року.

Рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 19 вересня 2019 року шлюб між сторонами розірвано. Рішення набрало законної сили 21 жовтня 2019 року.

Під час шлюбу у сторін народився син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З метою працевлаштування ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відкрили робочі візи та переїхали до Нової Зеландії.

Відповідно до копії підтвердження працевлаштування ферми Сільвер Ферн Фармс ОСОБА_1 працевлаштований з 10 серпня 2016 року та займає посаду обвалювальника м`яса.

Згідно з повідомленням ДВД (Податкове управління Нової Зеландії) від 03 січня 2019 року за податковий рік 2018/2019 ОСОБА_4 отримав валовий дохід в розмірі 53 759,42 новозеландських доларів, з яких сплачено податків та зборів на суму 11 759,55 новозеландських доларів та згідно з повідомлення від 03 січня 2019 року за податковий рік 2018/2019 ним було отримано 60 358,01 новозеландських доларів, з яких сплачено податків та зборів на суму 12 790,11 новозеландських доларів.

Згідно з листом Сільвер Ферм Фармс Лімітед від 01 листопада 2019 року ОСОБА_7 була сезонним працівником на Сільвер Ферм Фармс у м. Парора, працювала за трудовим договором у відділі охолодження. Дата початку роботи - 23 лютого 2017 року. Період працевлаштування: 23 лютого - 11 травня 2017 року; 27 липня - 16 грудня 2017 року.

Згідно з копією заяви про міжнародний грошовий переказ від 19 липня 2019 року ОСОБА_1 перевів ОСОБА_3 (своїй матері) 55 000,00 доларів США, із зазначенням платежу «дарунок родині».

Перерахування коштів підтверджується і випискою від 17 січня 2024 року з рахунку, відкритого в банку на ім`я ОСОБА_3 .

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12 червня 2023 року в справі № 711/9266/19 відмовлено в задоволенні первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, про визнання права власності та витребування безпідставно набутого майна шляхом стягнення й зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.Постановою Черкаського апеляційного суду від 01 листопада 2023 року рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12 червня 2023 року змінено в частині мотивів вирішення позовних вимог.

Позиція Верховного Суду

Касаційне провадження в справі відкрито з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги, відзиву та виснував, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу (далі - СК) України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України вказує на презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з частинами другою та третьою статті 372 ЦК України в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, яке існує на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання такого майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

У статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а в разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності майна подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідач не погоджується з поширенням режиму майна подружжя на спірні грошові кошти та посилається в касаційній скарзі на те, що позивачка перебувала на візі як член його родини і не мала власних заощаджень у Новій Зеландії. У спірний період набуття коштів майже не працювала через вагітність і пологи, тобто перебувала на його утриманні. Кошти, що є предметом спору, є його особистим майном, набутим до шлюбу з ОСОБА_2 , гроші перераховані з особистого (а не спільного) рахунку, і мають призначення «дарунок». З матеріалів справи № 711/9266/19 вбачається незаконний спосіб отримання доказу копії заяви про міжнародний грошовий переказ від 19 липня 2019 року, яким він переказав ОСОБА_3 55 000,00 доларів США із зазначенням платежу «дарунок родині».

Верховний Суд висновує про безпідставність наведених доводів, з огляду на таке.

Відповідно до статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Тобто до кола об`єктів правовідносин відносять матеріально виражені речі,

зокрема гроші. Юридичний аспект грошей полягає в розумінні поняття грошей як особливого об`єкта правовідносин. У цивільному праві гроші визнаються окремим різновидом речей.

Оскільки гроші також є майном, кожен з подружжя має право брати участь

у розпорядженні грішми (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року в справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21)).

Відповідно до частини другої статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (частина перша статті 57 СК України).

У справі № 711/9266/19 ОСОБА_2 зверталася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, про визнання права власності та витребування безпідставно набутого майна шляхом стягнення.Відмовляючи в задоволенні такого позову, апеляційний суд у справі № 711/9266/19 мотивував висновки тим, що, проаналізувавши копію заяви про міжнародний грошовий переказ від 19липня 2019 року, суд не вбачає жодних підстав стверджувати, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір дарування, оскільки такий грошовий переказ не відповідає формі укладення договору дарування та його нотаріального посвідчення. Будь-яких доказів, які б підтверджували, що вищенаведена сума грошових коштів переховувалася відповідачем з метою укладення в майбутньому договору дарування, матеріали справи не містять. Відбулось виключно розрахунково-касове обслуговування рахунків клієнта та проведено зарахування коштів на відповідний рахунок фізичної особи, а тому суд першої інстанції невірно визначив правову природу перерахування коштів та дійшов помилкового висновку про укладення таким шляхом договору дарування. ОСОБА_2 просила визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 55000,00 доларів США, які були набуті подружжям уперіод шлюбу; визнати за нею право власності на 1/2 частину грошових коштів; витребувати у відповідачки ОСОБА_3 безпідставно набуте майно шляхом стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1/2 частину грошових коштів в розмірі 27 500,00доларів США. Оцінюючи відповідність обраного позивачкою способу захисту її прав та інтересів критеріям ефективності, суд звертає увагу, що предметом спору є поділ майна подружжя (грошових коштів), а результатом його вирішення є врегулювання майнових суперечок сторін та визначення їх правового становища щодо майна, яке є об`єктом поділу.

Тобто в справі № 711/9266/19 ОСОБА_2 відмовлено у вимогах щодо спірної грошової суми лише через неефективність обраного способу захисту порушеного права, однак судами встановлено, що 55 000,00 доларів СШАнабуті в шлюбі зі ОСОБА_8 .

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом(частина четверта статті 82 ЦПК України).

Обставини про те, що на спірні кошти поширюється режим спільного сумісного майна подружжя, встановлені та відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України повторному доказуванню не підлягають.

Верховний Суд у постанові від 24 січня 2020 року в справі № 546/912/16-ц,на яку посилається заявник у касаційній скарзі,виснував, що, вирішуючи спір про поділ майна подружжя, необхідно установити обсяг спільно нажитого майна, з`ясувати час та джерела його придбання.

Суди дотримались таких висновків, адже встановили, що спірні грошові кошти набуті колишнім подружжям за час їх шлюбу, та, врахувавши неспростовану ОСОБА_1 презумпцію спільної сумісної власності майна подружжя, зробили обґрунтований висновок про те, що це майно відповідно до статей 60, 70 СК України належить сторонам на праві власності у рівних частках.

Доводи касаційної скарги про те, що позивачка в спірний період набуття коштів майже не працювала через вагітність і пологи, тобто перебувала на його утриманні, не спростовують висновків судів, оскільки відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Доводи відповідача про те, що кошти, які є предметом спору, є його особистим майном, набутим до шлюбу з ОСОБА_2 , що гроші перераховані з особистого (а не спільного) рахунку, і мають призначення «дарунок», спростовані судами та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника із висновками судів щодо їх оцінки.

Верховний Суд є судом права, а не факту. Встановлення фактичних обставин справи та надання оцінки доказам належить до повноважень судів першої та апеляційної інстанцій як судів факту, в той час, як до повноважень суду касаційної інстанції належить перевірка правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судових рішень, касаційний суд не встановив.

Заявник також уважає, що позивачка пропустила строк звернення до суду, щодо чого Верховний Суд зауважує таке.

Відповідач посилається на неврахування судами висновків Верховного Суду в постановах від 12 травня 2022 року в справі № 212/10842/19, від 11 квітня 2019 року в справі № 905/729/18 про те, що позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права; відсутність відомостей щодо звернення до відповідача із відповідними (належними) вимогами у встановлений законом строк не змінює вказаного порядку обчислення позовної давності, оскільки визначений законом строк, в межах якого особа має право звернутися з позовом до суду, не може поглинатися строком на реалізацію права на досудове врегулювання спору. Зазначає, що в справі № 711/9266/19вже розглядався спір про поділ майна подружжя, в задоволенні якого відмовлено позивачці через неправильно обраний спосіб захисту. Судові рішення в справі № 711/9266/19не змінюють визначений законом порядок обчислення строку давності. Обрання особою в іншій справі неналежного способу захисту порушеного права не є поважною причиною пропуску строку давності.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі,

є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦПК України).

Відповідно до статті 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано.До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

У цій справі шлюб між сторонами розірвано рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 19 вересня 2019 року, яке набрало законної сили 21 жовтня 2019 року.

Міжнародний грошовий переказ, яким ОСОБА_1 перевів ОСОБА_3 спірні 55 000,00 доларів США, здійснено 19 липня 2019 року.

Тобто права позивачки на спільні грошові кошти порушені 19 липня 2019 року.

Відповідно до пункту 2-1 Прикінцевих положень СК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 72, 128, 129, 139 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Карантин з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) тривав з 12 березня 2020 року до 30 червня 2023 року.

Визначений статтею 72 СК України трирічний строк звернення позивачки до суду продовжувався на період карантину та станом на 30 листопада 2023 року (день звернення з позовом) не сплив, про що правильно виснували суди, хоч і з помилковим посиланням на пункти 12, 19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України.

Наявність попередньої судової справи та відмова в задоволенні позову в справі № 711/9266/19через неналежний спосіб захисту не впливають на перебіг позовної давності в цій справі, що спростовує доводи касаційної скарги в цій частині.

Отже, висновок судів про задоволення позову відповідає встановленим фактичним обставинам справи та узгоджується з правовою позицію Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

Суди дослідили усі наявні в справі докази у їх сукупності та співставленні, надали їм належну оцінку, правильно визначили характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, і обґрунтовано виснували про поділ грошових коштів, придбаних сторонами у шлюбі.

Власна інтерпретація учасником обставин справи та юридичного змісту норм права, яка не збігається з висновками суду, не є доказом помилковості висновків суду.

Стосовно доводів касаційної скарги про те, що ділити майно частинами некоректно; він має право на 1/2 частину спільної власності - спірного автомобіля FORD KUGA, 2015 року випуску, білого кольору, вартістю 19 400,00доларів США, що на дату подачі позову становить 454 930,00 грн, який без його згоди і відома ОСОБА_2 продала іншим особам у Новій Зеландії і не повернула отримані від продажу кошти; також позивачка відкладала на свій банківський рахунок у Новій Зеландії кошти - 28 000,00 новозеландських доларів, у них додатково був спільний рахунок, на якому накопичилося 700,00 новозеландських доларів, отримували соціальну допомогу при народженні дитини в сумі 2112,00 новозеландських доларів; всі ці кошти підлягають поділу як майно подружжя, необхідно зазначити таке.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово висновувала, що, вирішуючи спір про поділ майна подружжя, необхідно установити обсяг спільно нажитого майна, з`ясувати час та джерела його придбання (постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року № 554/8023/15-ц, від 23 січня 2024 року № 523/14489/15-ц).

Обсяг майна, яке подружжя просить поділити, повинен охоплювати все спільно набуте ними у шлюбі майно з метою найбільш ефективного вирішення спору про його поділ у межах одного провадження (постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, від 23 січня 2024 року № 523/14489/15-ц).

У справі № 711/9266/19 ОСОБА_1 звертався до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. Вказував, що він працював за кордоном, а відповідачка мала робочу візу дружини працівника, за час роботи отримала 28 000,00 новозеландських доларів, які відкладала на свій картковий рахунок. Також у них був спільний картковий рахунок, на якому перебували кошти - 700,00 новозеландських доларів. Крім того, за час шлюбу ним придбано у Новій Зеландії автомобіль FORD KUGA, 2015 року випуску, білого кольору, який на ринку України вартує близько 19 400,00 доларів США, що на дату подачі позову становить 454 930,00 грн, який без його згоди і відома ОСОБА_2 продала іншим особам у Новій Зеландії і не повернула отримані від продажу кошти. Вважав, що зазначене вище майно підлягає поділу в рівних частках за кожним із подружжя.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12 червня 2023 року в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд вказав, що відповідачем та його представником не надано жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували те, що сторони за час спільного проживання набули у спільну сумісну власність грошові кошти в загальній сумі 28 000,00 новозеландських доларів (заробітна плата ОСОБА_2 ), кошти, що містились на спільному картковому рахунку подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - 700 новозеландських доларів, як і не надано доказів того, що вказані грошові кошти існують та знаходяться на відповідних рахунках на момент розгляду справи. Суд зробив висновок, що сторони під час перебування в Новій Зеландії розпорядилися цими коштами в інтересах сім`ї. Щодо позовної вимоги про поділ автомобіля FORD KUGA, 2015 року випуску, білого кольору, вартістю 19 400,00 доларів США, який, на думку відповідача, був відчужений позивачкою без його згоди, то суд встановив, що доказів відчуження автомобіля відповідачем не надано.

Тобто в колишнього подружжя крім грошових коштів інше майно, яке підлягало б поділу, відсутнє, тому позов обґрунтовано вирішений лише щодо спірного майна подружжя.

Касаційну скаргу мотивовано також тим, що суди не врахували правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 761/12665/14-ц, від 27 листопада 2018 року в справі № 905/2260/17, від 29 вересня 2020 року в справі № 378/596/16-ц, від 15 вересня 2022 року в справі № 910/1252520, в постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 756/14404/15-ц, від 28 листопада 2018 року в справі № 654/3128/15-ц, від 21 травня 2019 року в справі № 904/5511/16, від 13 серпня 2019 року в справі № 910/11614/18, від 08 травня 2023 року в справі № 753/1902/21, про те, що неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову; тягар відповідальності за неправильно обраний спосіб захисту порушеного права покладається на позивача; штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим; стягнення за судовим рішенням за зобов`язанням, що виражено в іноземній валюті, повинно визначатися в іноземній валюті.

Підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови.

Саме лише цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд нижчої інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

Заявник у касаційній скарзі не вказав, яким чином суди в цій справі інакше застосували норми права, ніж це зробила Велика Палата Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 761/12665/14-ц, від 27 листопада 2018 року в справі № 905/2260/17, від 29 вересня 2020 року в справі № 378/596/16-ц, від 15 вересня 2022 року в справі № 910/1252520, та Верховний Суд у постановах від 20 червня 2018 року в справі № 756/14404/15-ц, від 28 листопада 2018 року в справі № 654/3128/15-ц, від 21 травня 2019 року в справі № 904/5511/16, від 13 серпня 2019 року в справі № 910/11614/18, від 08 травня 2023 року в справі № 753/1902/21.

У касаційній скарзі відповідач посилається також на те, що укладення одним з подружжя договору про розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Однак позивачка не вносила відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Посилаючись на такі висновки, заявник у касаційній скарзі не наводить підстав касаційного оскарження, передбаченихпунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

Крім того, в цій справі не є предметом заявлених вимог ні визнання правочину недійсним (договір про відчуження 55 000,00 доларів США не укладався), ні стягнення грошової компенсації частки у праві спільної сумісної власності на майно (позивачка просить свою частину майна).

Доводи касаційної скарги про те, що суди неправильно ототожнили американський і австралійський долар, спростовуються обставинами справи про те, що за заявою на міжнародний переказ коштів від 19 липня 2019 року ОСОБА_1 переказав на користь третьої особи кошти в доларах США, ці ж кошти згідно з випискою з банківського рахунку ОСОБА_3 були зараховані та зняті саме в доларах США.

Інші доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Щодо судових витрат

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у ОСОБА_1 (заявником за касаційною скаргою) зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 389, 400, 401, 402, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шаповал Олени Володимирівни залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 грудня 2024 року в незміненій апеляційним судом частині та постанову Черкаського апеляційного суду від 25 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. М. Ситнік В. М. Ігнатенко І. М. Фаловська