УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2026 року

м. Київ

справа № 752/17956/25

провадження № 61-1623ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Ситнік О. М.,

Фаловської І. М.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Сидоренко Наталія Олександрівна, на постанову Київського апеляційного суду від 11 грудня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом

до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 16 жовтня

2025 року клопотання представника відповідача про закриття провадження у справізадоволено.Провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя закрито.

Постановою Київського апеляційного суду від 11 грудня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2025 року скасовано.

Справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

06 лютого 2026 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат

Сидоренко Н. О., засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 11 грудня 2025 року.

Відповідно до статті 390 Цивільного процесуального кодексу України

(далі - ЦПК України) касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій

статті 394 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень (далі - Реєстр).

З Реєстру вбачається, що оскаржувана постанова Київського апеляційного суду ухвалена 11 грудня 2025 року, зареєстровано та забезпечено надання загального доступу в Реєстрі 14 січня 2026 року.

Згідно з частиною першою статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

У прохальній частині касаційної скарги міститься клопотання про поновлення заявнику строку на касаційне оскарження постанови апеляційного суду, яке мотивовано тим, що повний текст оскаржуваної постанови відповідач отримала 22 січня 2026 року.

Враховуючи, що копію повного тексту постанови відповідач отримала в суді апеляційної інстанції 22 січня 2026 року, що підтверджується копією розписки, а також те, щокасаційну скаргу представник заявника направила до Верховного Суду 06 лютого 2026 року, тобто протягом тридцяти днів з дня вручення відповідачу копії повного тексту судового рішення та забезпечення загального доступу до оскаржуваної постанови в Реєстрі, клопотання підлягає задоволенню, а строк на касаційне оскарження поновленню.

Згідно з частиною першою статті 394 ЦПК України одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених)

статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Підставою касаційного оскарження судового рішення заявник вказує неправильне застосування апеляційним судом пункту 3 частини першої

статті 255 ЦПК України. Звертає увагу, що переглядаючи ухвалу місцевого суду, апеляційний суд не виклав свого висновку щодо тотожності/нетотожності предмета спору у справі № 752/5900/21 про поділ майна подружжя та у справі № 752/17956/25, обмежившись аналізом підстав позовів у зазначених справах.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, з огляду на таке.

Суд першої інстанціївважав, що провадження у цій справі підлягає закриттю на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України, оскільки набрало законної сили рішення суду у справі №752/5900/21, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Апеляційний суд не погодився з таким висновком суду першої інстанції, оскільки у справі №752/5900/21 та у цій справі підстави позовів, тобто обставини, якими позивач обґрунтовував свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу, не збігаються, тоді як нетотожність хоча б одного з елементів позову не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованої особи за вирішенням спору.

Верховний Суд погоджується з наведеним висновком суду апеляційної інстанції, з огляду на таке.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрало законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Аналіз змісту пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України вказує на те, що підставою для прийняття судового рішення про закриття провадження у справі є наявність іншого рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалене між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частини четверта статті 263 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 червня 2019 року у справі

№ 320/9224/17 (провадження № 14-225цс19) зазначила, що «згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. Тобто згідно з вказаним пунктом підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі» (пункти 26, 27).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18) зазначено, що «необхідність застосування пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили

(стаття 223 ЦПК України). За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року

у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) вказано, що «предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу».

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасно зміна і предмета, і підстав позову не допускається. Разом з тим не вважаються зміною підстави позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)).

Отже, суд закриває провадження у справі, якщо в позовах, які розглядаються судами, одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Судом апеляційної інстанції встановлено, щоу провадженні Голосіївського районного суду міста Києва перебувала на розгляді справа №752/5900/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Науково-виробнича фірма «Стромкомплект», про поділ майна подружжя, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Науково-виробнича фірма «Стромкомплект», про поділ майна подружжя.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 26 вересня

2023 року позов ОСОБА_2 задоволено, зустрічний позов

ОСОБА_1 задоволено частково. Поділено майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Постановою Київського апеляційного суду від 22 травня 2024 року, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 12 березня 2025 року, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 26 вересня

2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову

у задоволенні позовів.

У справі № 752/5900/21 предметом позову був поділ майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, майнові права на

квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 (будівельна адреса: квартири АДРЕСА_2 та

АДРЕСА_3 ); поділ

машиномісць № НОМЕР_1 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 ; поділ, зокрема, квартири АДРЕСА_6 шляхом визнання за ОСОБА_2 права власності на вказану квартиру (зустрічні вимоги).

Так, відмовляючи у задоволенні первісного позову апеляційний суд

у зазначеній справі виснував, що вимога про поділ майнових прав на квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 (будівельна адреса: квартири АДРЕСА_2 та

АДРЕСА_3 ) є передчасною, оскільки в матеріалах справи відсутні докази того, що інвестор

ОСОБА_1 у будь-який спосіб набула майнові права (тотожні праву власності) на спірні об`єкти нерухомості, обставини про наявність майнових прав, як спільного майна подружжя, є недоведеними.

Щодо позовних вимог про поділ машиномісць № НОМЕР_1 , НОМЕР_4,

АДРЕСА_5 , суд апеляційної інстанції виходив із того, що попередній договір не може вважатися самостійною підставою для переходу права власності на майно, а тому відсутні підстави вважати,

що ОСОБА_1 належать на праві власності спірні машиномісця № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 за адресою: АДРЕСА_7 , та, відповідно, відмовив у задоволенні позовних вимог про їхній поділ.

Апеляційний суд встановивши, що квартира АДРЕСА_6 є спільною сумісною власністю подружжя, право власності на вказану квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 , який звертаючись до суду з позовом, не порушував питання про поділ квартири, дійшов висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 .

Водночас у справі, що переглядається, позивач звернувся до суду з позовом про поділ майна подружжя, просив здійснити поділ спільного майна подружжя, яке є об`єктами права спільної сумісної власності, та

в порядку поділу майна подружжя виділити у його власність

трикімнатну квартиру

АДРЕСА_6 , загальною площею 88,90 кв.м; машиномісце за номером АДРЕСА_8 ; машиномісце за номером АДРЕСА_9 , розташоване на першому поверсі (рівні) підземного паркингу на АДРЕСА_7 ; машиномісце за номером АДРЕСА_10 , розташоване на першому поверсі (рівні) підземного паркінгу на АДРЕСА_7 .

В порядку поділу майна подружжя виділити у власність ОСОБА_1 наступні об`єкти нерухомості: однокімнатну квартиру АДРЕСА_11 ; однокімнатну

квартиру

АДРЕСА_12 .

В обґрунтування позовних вимог послався, зокрема на те, що йому стало відомо, що 11 червня 2025 року квартири та машиномісця/паркомісця

по АДРЕСА_7 , які були придбані за спільні кошти подружжя, зареєстровані на праві власності за ОСОБА_1 .

Апеляційний суд вказав, що аналіз матеріалів даної справи та зміст відповідних судових рішень у справі №752/5900/21 свідчить про те, що сторони у цій справі та у справі №752/5900/21 є тотожними.Проте закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивачем змінено підставу позову, так як відбулась зміна обставин, на яких ґрунтується його вимога.

З огляду на викладене та встановлені апеляційним судом обставини спірних правовідносин сторін, Верховний Суд зазначає, що

у справі № 752/5900/21 та у справі, що переглядається, підстави позовів є різними, оскільки після ухвалення остаточно судового рішення

у справі № 752/5900/21, ОСОБА_1 оформила право особистої приватної власності на спірні об?єкти нерухомого майна (квартири та машиномісця/паркомісця на АДРЕСА_7 ), і саме це стало підставою для звернення ОСОБА_2 з позовом про поділ майна подружжя.

Крім того, ОСОБА_2 заявленавимога, яка не була предметом розгляду за його позовом у справі №752/5900/21, а саме про поділ квартири АДРЕСА_6 , право власності наяку зареєстровано заним.

Під час вирішення питання про ідентичність предметів та підстав позову судами не надається оцінка обґрунтованості позовних вимог, а виключно встановлюються підстави для застосування пункту 3 частини першої

статті 255 ЦПК України, що апеляційний судом виконав належним чином та встановив відмінність підстав позову узазначених справах, що виключає правові підстави для закриття провадження у справі.

Отже, встановивши різні підстави позову, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що місцевий суд необґрунтовано закрив провадження у справі.

Варто звернути увагу на те, що відмова у задоволенні позовних вимог з підстав їх передчасності або неефективності не перешкоджає позивачу звернутися з позовом за захистом порушеного чи невизнаного права у спосіб, визначений законом або договором (стаття 55 Конституції України,

статті 4, 5 ЦПК України).

Аргументи заявника про те, що апеляційний суд не виклав свого висновку щодо тотожності/нетотожності предметів позовів є безпідставними та такими, що спростовуються змістом мотивувальної частини постанови Київського апеляційного суду від 11 грудня 2025 року.

Варто звернути увагу на те, що спірні правовідносини сторін, з урахуванням підстав відмови у задоволенні позовів у справі № 752/5900/21, залишаються невирішеними, тому закриття провадження у цій справізалишить невирішеними питання щодо правового режиму майна, яке позивач вважає спільною сумісною власністю подружжя, та як наслідок порушить принцип правової визначеності і не відповідатиме завданням цивільного судочинства, при цьому створить дисбаланс інтересів сторін,

що є недопустимим.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Ураховуючи викладене, оскільки правильне застосовування судом апеляційної інстанції пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України

є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, порушень судом норм процесуального права не встановлено, колегія суддів доходить висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та відмовляє у відкритті касаційного провадження.

Керуючись статтями 390, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Сидоренко Наталія Олександрівна, строк на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 11 грудня 2025 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Сидоренко Наталія Олександрівна, на постанову Київського апеляційного суду

від 11 грудня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Копію ухвали та додані до неї матеріали направити особі, яка подала скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко

О. М. Ситнік

І. М. Фаловська