Номер апеляційного провадження 22-ц/824/4369/2026
Головуючий у суді першої інстанції С. В. Вовк
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

25 лютого 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання Комар Л. А.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

відповідач ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_5 , на рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 квітня 2024 року щодо вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кисельова Н. В., про визнання договору купівлі-продажу недійсним та відновлення становища, яке існувало до порушення, ухвалене у складі судді Вовка С. В., в примішенні Печерського районного суду м. Києва,

у с т а н о в и в :

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, уточненим у подальшому, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кисельова Н. В., про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна.

В обгрунтування позовних вимог зазначив, що рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 03 липня 2015 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду України від 13 грудня 2017 року, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 6 615 180 грн.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 06 листопада 2014 року накладено арешт на все майно ОСОБА_2 в межах суми позову у розмірі 4 077 850 грн, яка не скасована, проте не внесена до реєстру речових прав на нерухоме майно.

ОСОБА_2 був власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування за реєстровим №1620 від 09 липня 1997 року, посвідченого нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коварзіна С. П.

З метою уникнення повернення боргу позивачу ОСОБА_2 14 вересня 2017 року продав свою квартиру рідній сестрі ОСОБА_3 , оскільки з квартири відповідач не переїхав та продовжує там проживати. Більше того, ОСОБА_2 дійсного наміру продавати квартиру не мав, ОСОБА_3 на підписання договору не приїжджала та продовжувала проживати в Херсонській області, м. Нова Каховка. У подальшому 03 лютого 2018 року ОСОБА_3 та ОСОБА_7 (сусідкою відповідача ОСОБА_2 ) було укладено договір іпотеки.

На переконання позивача, укладені договори купівлі-продажу та іпотеки після ухвалення судового рішення про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів, вчинено без наміру створення правових наслідків, обумовлених цими договорами, з направленням дій сторін договору на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов`язання шляхом звернення стягнення на майно в порядку виконання судового рішення про стягнення грошових коштів.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений 14 вересня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кисельовою Н. В. за № 1524, та відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення від ОСОБА_4 у власність ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13 грудня 2021 року в складі судді Григоренко І. В., у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 27 вересня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 грудня 2021 року змінено, викладено мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Постановою Верховного Суду від 17 січня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 грудня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 вересня 2022 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 30 квітня 2024 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кисельова Н. В. про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначено, що постановою Верховного Суду від 17 січня 2024 року встановлена недобросовісність дій відповідача ОСОБА_2 , який уклав фраудаторний правочин з рідною сестрою ОСОБА_3 , а та в свою чергу користуючись зняттям арешту продала квартиру ОСОБА_8 . Але суд першої інстанції, в порушення норм процесуального закону не взяв до уваги висновки Верховного Суду в даній справі, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

Також вказано, що позивачем виявлено на сайті Агентства нерухомості «Благовіст» оголошення про продаж спірної квартири за 650 000 доларів США, що ще раз доводить фіктивність продажу ОСОБА_2 квартири сестрі за ціною 2997210 грн, тобто в шестеро менше за дійсну ринкову вартість.

Суд не взяв до уваги, що відповідачем у даній справі є ОСОБА_6 , яка наче б то позичила ОСОБА_9 гроші та уклала з нею договір іпотеки. Однак, ОСОБА_6 є близькою подругою і ОСОБА_2 , про свідчать їх світлини в соціальних мережах. Вказане у свою чергу, на думку позивача, свідчить про те, що ОСОБА_2 не маючи на меті, щоб настали реальні наслідки купівлі-продажу квартири, приховував майно від виконавчої служби, фіктивно продав рідній сестрі спірну квартиру, а та в свою чергу передала її в іпотеку сестрі теперішньої дружини ОСОБА_10 .

Апелянт вважає, що ним обрано ефективний спосіб захисту порушених прав - шляхом повернення до стану який існував до порушення прав позивача, оскільки внаслідок повернення майна у власність боржника, відбудеться реєстрація права власності на квартиру за боржником, що зробить можливим реалізацію її за борги перед позивачем в межах виконавчого провадження.

ПостановоюКиївського апеляційного суду від 04 червня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 квітня 2024 року змінено, викладено мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 22 жовтня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 04 червня 2025 року у частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 скасовано та передано справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 квітня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 червня 2025 року у частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_6 змінено, викладено їх мотивувальні частини у редакції цієї постанови.

У своїй постанові Верховний Суд виснував, що апеляційний суд не врахував, що, зокрема, потребує з`ясування те, чи відповідала ціна, вказана в договорі, ринковим цінам на момент вчинення договору. Доказами ринкової ціни цілком може бути оголошення на сайтах нерухомості, яке зробив боржник або пов`язані з ним особи. А тому апеляційний суд по суті не перевірив доречних аргументів позивача в апеляційній скарзі.

Таким чином, Київським апеляційним судом переглядається справа за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_5 , на рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 квітня 2024 року щодо вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кисельова Н. В., про визнання договору купівлі-продажу недійсним та відновлення становища, яке існувало до порушення.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , який брав участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції, підтримав подану апеляційну скаргу, просить задовольнити на підставі викладених доводів.

Представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_11 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, рішення суду в частині його перегляду просить залишити без змін.

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кисельова Н. В. подала до суду заяву про розгляд справи без її участі у зв`язку із професійною зайнятістю, на підставі наявних у ній доказів.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином шляхом направлення судової повістки - повідомлення на поштові адреси учасників справи. Зокрема відповідачі повідомлялись про розглд справи шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному вебсайті судової влади України. Будь - яких заяв або клопотань від вказаних осіб до суду апеляційної інстанції станом на час розгляду справи не надходило.

Крім того про час, дату та місце розгляду справи належним чином повідомлений представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_12 , що підтверджується трекінгом поштового відправлення R23. ОСОБА_2 отримав 30.01.2026 судову повістку через електронний суд, що підтверджується звітом про доставку судової повістки (а.с.214 т.7) Будь - яких заяв або клопотань від відповідачів до суду апеляційної інстанції станом на час розгляду справи не надходило.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК неявка сторін, або інших учасників справи належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях. Сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

Суд вважав за можливе розглянути дану справу за відсутності відповідачів, враховуючи, що справа перебуває у провадженні суду з 2018 року, відповідачі обізнані про перебування справи у провадженні суду, при цьому їх неявка не перешкоджає перегляду справи апеляційним судом.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представників сторін, які брали участь у судовому засіданні, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах його апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За приписами ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм/ процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першоїстатті 2 ЦПК Українизавданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК Україникожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що відповідно до постанови Верховного Суду України від 13 грудня 2017 року у справі №309/3458/14-ц ОСОБА_1 у вересні 2014 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому зазначав, що 09 липня 2010 року він та ОСОБА_2 уклали договір позики, відповідно до умов якого останній винен йому 286 000 дол. США та зобов`язався повернути вказану суму грошей до закінчення 2012 року. ОСОБА_13 поручився відповідати перед позивачем за виконання боргових зобов`язань ОСОБА_2 , про що 09 липня 2010 року між ОСОБА_13 та ОСОБА_1 укладено договір поруки. Оскільки в зазначений строк ОСОБА_2 борг не повернув, позивач просив суд стягнути солідарно на свою користь з відповідачів 286 000 дол. США боргу, 34 664 долари США інфляційних втрат, 13 586 дол. США 3 % річних від простроченої суми, що становить загальну суму 7 731 202 грн.

Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 09 лютого 2015 року у позові ОСОБА_1 відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 03 липня 2015 року рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 09 лютого 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6 929 424,18 грн, з яких: 6 615 180 грн (286 000 дол. США) - сума боргу за договором позики; 314 244,18 грн (13 586 дол. США) - 3 % річних. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2017 року вказане рішення суду апеляційної інстанції скасовано, рішення суду першої інстанції залишено в силі.

Постановою Верховного Суду України від 13 грудня 2017 року (ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2017 року скасовано, рішення апеляційного суду Закарпатської області від 03 липня 2015 року залишено в силі.

Провадження за заявою ОСОБА_1 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2017 року було відкрито ухвалою Верховного Суду України від 09 червня 2017 року у справі № 309/3458/14-ц (провадження № 6-996цс17).

З листа Хустського районного суду Закарпатської області від 17 квітня 2024 року, наданому на запит представника відповідача ОСОБА_4 , встановлено, що при огляді цивільної справи № 309/3458/14 провадження № 2/309/81/15 відсутні докази про направлення копії ухвали Верховного Суду України від 09 червня 2017 року про відкриття провадження на адресу ОСОБА_2 .

Але, у Єдиному державному реєстрі судових рішень у справі № 309/3458/14 наявні дані про ухвалені Верховним Судом України судові рішення 07 грудня 2017 року та 13 грудня 2017 року.

Сторонами визнано, що ОСОБА_2 був власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22 лютого 2018 року власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 , була ОСОБА_3 . Також в реєстрі були внесені дані про державну реєстрацію іпотеки на підставі договору від 03 лютого 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кисельовою Н. В.

14 вересня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_3 прийняла у власність належну ОСОБА_2 квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . В договорі зазначено, що ціна визначена у договорі в розмірі 2 997 510 гривень, що відповідає ринковій відповідно до Звіту про оцінку майна № AS18-170816-036, виконаного ТОВ «ІНЕО ПЛЮС» станом на 16 серпня 2017 року.

Згідно копії платіжного доручення № 1808/2/1 від 14 вересня 2017 року ОСОБА_3 перерахувала на банківський рахунок ОСОБА_2 кошти в розмірі 2 997 510 грн.

ОСОБА_3 була визначена споживачем комунальних послуг та нею проводилась оплата цих послуг за адресою: АДРЕСА_2 .

У жовтні 2017 року ОСОБА_3 зверталась із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю до відповідачів ОСОБА_9 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 .

Заперечуючи обставини фіктивності ОСОБА_2 також було подано до суду в копіях: рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 травня 2016 року у справі № 761/9328/16 про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_15 ; договір оренди квартири укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_16 01 жовтня 2014 року, за умовами якого ОСОБА_2 орендував квартиру у АДРЕСА_3 строком на 2 роки.

21 червня 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого ОСОБА_3 передала, а ОСОБА_4 прийняв у власність належну ОСОБА_3 квартиру за адресою: АДРЕСА_4 . Ціна визначена у договорі в розмірі 7 929 000 грн, що становить 300 000 дол. США.

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24 червня 2019 року власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 , є ОСОБА_4 відомості про державну реєстрацію іпотеки відсутні.

У договорі також зазначено, що відповідно до Звіту про оцінку майна, виконаного ТОВ «Надійна Справа» ринкова вартість квартири станом на 18 червня 2019 року становить 7 133 913 грн.

Згідно витягу електронного ресурсу «Dom Ria» - міститься оголошення про продаж квартири площею 220 кв. м по АДРЕСА_4 за ціною 300 000 дол. США та про оренду квартири за ціною 4 000 дол. США. за місяць.

02 липня 2019 року позивачем був наданий витяг з іншого електронного ресурсу та роздруківка переписки, де міститься оголошення про продаж квартири площею 220 кв. м. по АДРЕСА_4 за ціною 650 000 дол. США.

Відповідно до листа Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області від 26 березня 2024 року, виконавчий лист Хустівського районного суду Закарпатської області № 39/3458/14-ц від 31 січня 2018 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу в сумі 6 929 424,18 грн перебуває на виконанні Печерського ВДВС у м. Києві з 12 червня 2019 року.

У ході виконавчого провадження винесено постанову про арешт майна боржника, проте згідно з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта інформація відносно нерухомого майна, на яке можливо звернути стягнення в реєстрі відсутня. Згідно відповідей МВС інформація щодо зареєстрованих за боржником транспортних засобів відсутня.

Станом на 26 березня 2024 року стягнено боргу на суму 23 604,01 грн, залишок нестягнутої суми 6 905 820,17 грн.

Аналогічні дані наведені і у листі Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області від 11 квітня 2024 року. У додатку до цього листа міститься інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 25 липня 2022 року згідно якої за ОСОБА_2 зареєстровано право оренди на земельну ділянку.

19 квітня 2024 року до суду першої інстанції надійшла заява позивача про залучення до участі у справі як відповідача ОСОБА_4 та заява про уточнення позовних вимог подана позивачем засобами поштового зв`язку 23 березня 2024 року. У цій заяві позивач визначив відповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений 14 вересня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кисельовою Надією Володимирівною за р. № 1524, відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення від ОСОБА_4 у власність ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 .

Отже, звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 зазначав, що рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 03 липня 2015 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду України від 13 грудня 2017 року, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 6 615 180 грн. ОСОБА_2 був власником квартири АДРЕСА_1 . З метою уникнення повернення боргу позивачу ОСОБА_2 14 вересня 2017 року фіктивно продав свою квартиру рідній сестрі ОСОБА_3 , оскільки з квартири відповідач не переїхав та продовжує там проживати. Більше того, ОСОБА_2 дійсного наміру продавати квартиру не мав, ОСОБА_3 на підписання договору не приїжджала та продовжувала проживати в Херсонській області, м. Нова Каховка. На переконання позивача, договір купівлі-продажу після ухвалення судового рішення про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів, вчинено без наміру створення правових наслідків, обумовлених цими договорами, з направленням дій сторін договору на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов`язання шляхом звернення стягнення на майно в порядку виконання судового рішення про стягнення грошових коштів.

Відмовляючи у задоволенні позову суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позову про визнання договору купівлі-продажу квартири від 14.09.2017 недійсним, оскільки вважав, що згідно з доказами, наявними у матеріалах справи, станом на момент укладення оспорюваного правочину купівлі-продажу, ОСОБА_2 міг бути обізнаним виключно про існування ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2017 року, якою рішення суду апеляційної інстанції про стягнення з нього заборгованості було скасоване, а рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні такого позову залишено в силі.

Проте з такими висновками суду першої інстанії колегія суддів погодитися не може.

Так, за змістом частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК Україникожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

До обставин, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору, зокрема, належать: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника.

Приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. Під час кваліфікації дій як таких, що свідчать про зловживання правом, суд надає оцінку наявності негативних наслідків для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувати); правовому статусу особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та і здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах, або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Фраудаторні правочинивчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору.

У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.

Учинення власником майна правочину на шкоду своїм кредиторам може полягати як у виведенні майна боржника власником на третіх осіб, так і у створенні преференцій у задоволенні вимог певного кредитора на шкоду іншим кредиторам боржника, внаслідок чого виникає ризик незадоволення вимог інших кредиторів.

У разі невідповідності фраудаторного правочину загальним принципам цивільного права та його вчинення з виходом за межі цивільних прав суди можуть визначити юридичну кваліфікацію такого правочину із застосуванням загальних положень ЦК України.

Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення, зокрема, унеможливлюється звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна.

У постанові від 18 грудня 2024 року в справі № 916/379/23 Велика Палата Верховного Суду, кваліфікуючи правочин як фраудаторний і визначаючи правові підстави для визнання його недійсним, застосовувала норми пункту 6 частини першої статті 3, частин першої - четвертої статті 13, частини першої статті203 та частини першої статті215 ЦК України.

У постанові від 04 лютого 2026 року в справі № 910/6654/24 Велика Палата Верховного Суду підтримала свій висновок та зазначила, що підстава для кваліфікації правочину як фраудаторного і визнання його недійсним за статтями 3, 13 ЦК України(всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом) є достатньою. Оспорити такий правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була його стороною. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою своїх прав.

Отже, позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Подібний висновок викладений також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 369/11268/16-ц, у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року в справі № 317/3272/16-ц, від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18, від 24 лютого 2021 року в справі № 757/33392/16, від 14 грудня 2022 року в справі № 372/437/20, від 08 жовтня 2025 року в справі № 567/1188/23.

Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.

Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання з повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами щодо кредитора (постанова Верховного Суду від 07 лютого 2024 року в справі № 753/11680/20).

Колегія суддів зауважує, що, обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, який передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісне виконання усіх своїх зобов`язань, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора.

У справі, яка переглядається, судом встановлено, що ОСОБА_2 був власником квартири АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування за реєстраційним номером 1620 від 09 липня 1997 року, посвідченого нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коварзіною С. П.

Також судом встановлено, що ОСОБА_2 14.09.2017 було відчужено рідній сестрі - ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , за ціною 2 997 510 гривень. У договорі нотаріусом зазначео, що така вартість квартири відповідає ринковій відповідно до Звіту про оцінку майна № AS18-170816-036, виконаного ТОВ «ІНЕО ПЛЮС» станом на 16 серпня 2017 року.

Матеріали справи містять також копію платіжного доручення № 1808/2/1 від 14 вересня 2017 року про перерахування ОСОБА_3 на банківський рахунок ОСОБА_2 суми коштів в розмірі 2 997 510 грн.

При цьому, 21 червня 2019 року ОСОБА_3 відчужила ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу спірну квартир уже за ціною 7 929 000 грн. У договорі зазначено, що відповідно до Звіту про оцінку майна, виконаного ТОВ «НАДІЙНА СПРАВА» ринкова вартість квартири станом на 18 червня 2019 року становить 7 133 913 грн.

Відтак належне нерухоме майно ОСОБА_2 відчужив своїй рідній сестрі за ціною, значно нижчою від ринкової на подібне нерухоме майно.

Матеріалами справи підтверджується, що ще у вересні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення на його користь суми боргу за договором позики.

Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 09 лютого 2015 року у справі №309/3458/14-ц у задоволенні позовних вимог про стягнення боргу за договором позики відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 03 липня 2015 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто 6 615 180 грн (286 000 дол. США) суми боргу за договором позики.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 15 лютого 2017 року вказане рішення суду апеляційної інстанції скасував, рішення суду першої інстанції залишив в силі.

Постановою Верховного Суду України від 13 грудня 2017 року ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2017 року скасовано, рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 03 липня 2015 року залишено в силі.

ОСОБА_2 був обізнаний про наявні у нього невиконані грошові зобов`язання перед ОСОБА_1 , що виникли на підставі укладеного між ними довогору позики. Проте незважаючи на це, він відчужив належну йому на праві власності квартиру своїй сестрі ОСОБА_3 (14 вересня 2017 року), тобто вже після відкриття 09 червня 2017 року Верховним Судом касаційного провадження у справі №309/3458/14-ц, що вказує на недобросовісність його дій, які спрямовані на уникнення стягнення з нього заборгованості за рахунок майна боржника.

Отже, укладаючи 14 вересня 2017 року оспорюваний позивачем договір купівлі-продажу, ОСОБА_2 був обізнаний про перебування в провадженні Верховного Суду спору щодо стягнення з нього на користь позивача грошових коштів та передбачав можливе стягнення з нього на користь ОСОБА_1 боргу. Відтак ОСОБА_2 усвідомлював негативні наслідки для себе у випадку задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та мав намір всупереч інтересам кредитора уникнути цих наслідків.

Суд зауважує, що судове рішення є обов`язковим до виконання (стаття 129-1 Конституції України).

Конституційний Суд України неодноразово підкреслював, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений узаконі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 13грудня 2012 року №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (перше речення абзацу другого пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012року №11-рп/2012); право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень- складовою права на справедливий судовий захист (абзац п`ятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 26червня 2013року № 5-рп/2013).

Обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 15 травня 2018 №2-р (ІІ)/2019).

Правочин, який укладений з метою уникнути виконання зобов`язання зі сплати боргу, є формою зловживання правом на укладання правочину та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Договори, дії, бездіяльність та рішення органів, що вчиняються з метою завдати шкоди кредитору називають фраудаторними правочинами.

Правочин, вчинений боржником у період виникнення у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину як такого, що вчинений боржником на шкоду кредиторам (постанова Верховного Суду від 14 січня 2026 року в cправі № 910/14000/24).

Колегія суддів, на підставі досліджених у справі доказів у їх сукупності дійшла висновку, що оспорюваний позивачем договір купівлі - продажу має фраудаторну природу, оскільки укладений з метою ухилення ОСОБА_2 від виконання грошового зобовязання користь ОСОБА_1 , а саме сплати боргу за договором позики у розмірі 6 929 424,18 грн.

Такі обставини знайшли своє підтвердження під час перегляду справи, адже оспорюваний договір вчинено боржником у період виникнення у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором за рішенням суду. Отримане за цим правочином відповідач не спрямував на погашення боргу, тобто вивів з-під стягнення і нерухомість, і грошові кошти як вартість відчуженого майна, що завдає шкоди позивачу як стягувачу в межах виконавчого провадження (недостатність грошових коштів та іншого майна, на яке можливо звернути стягнення в межах виконавчого провадження з метою виконання рішення суду).

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Факт виконання (повного чи часткового) фраудаторного правочину не впливає жодним чином на можливість визнання цього правочину недійсним, бо дуже часто фраудаторний правочин дійсно вчиняється із наміром його виконання, наприклад, у разі незаконного відчуження активів без оплати чи з оплатою нижче ринкових цін тощо.

Тобто для ідентифікації правочину як фраудаторного не важливо, чи його виконано, а важливо, чи виконано його без злого наміру на шкоду іншим особам.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Та обставина, що станом на дату вчинення вказаного правочину жодного судового рішення про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів не існувало, а ухвала Верховного Суду України від 09 червня 2017 року про відкриття провадження у справі № 309/3458/14 останньому не направлялася та у Єдиному державному реєстрі судових рішень не опубліковувалася, колегія суддів оцінює критично, оскільки зазначене суперечить наявним у матеріалах справи доказам.

Вчиняючи правочин на відчуження майна ОСОБА_2 був обізнаний про наявний між ним та позивачем спір, та не був позбавлений можливості переконатися у відсутності щодо нього відкритих судових проваджень щодо стягнення заборгованості.

У справі, яка переглядається, не надано докази, якіб свідчили про виконання боржником зобов`язання перед позивачем станом на час звернення до суду та розгляду цієї справи.

При цьому колегія суддів враховує, що матеріали справи не містять доказів наявності у ОСОБА_2 іншого майна, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

Отже, такі дії відповідача свідчать про недобросовісну поведінку, спрямовану на позбавлення позивача в майбутньому законних майнових прав, та не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що є підставою для визнання оспорюваного правочину недійсними.

Суд апеляційної інстанції бере до уваги, що задовольняючи позов фактично позбавляє права власності на спірну квартиру відповідача ОСОБА_4 , який є добросовісним набувачем квартири, який сплатив продавцю реальну ринкову вартість за її придбання, але вказані обставини не є підставами для відмови ОСОБА_1 у позові. ОСОБА_4 не позбавлений можливості в судовому порядку вирішувати питання про відшкодування йому збитків (у випадку їх заподіяння) та стягнення вартості квартири з особи, у якої він придбав дана квартиру.

Таким чином доводи апеляційної скарги є доведеними та обгрунтованими.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення згідно пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції встановлено порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення в частині його перегляду судом апеляційної інстанції, оскільки належними та допустими доказами у справі підтверджено недобросовісність дій відповідача, оспорюваний договір має фраудаторну природу, адже його вчинено боржником у період виникнення у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором за договором позики. При цьому отримані кошти за договором купівлі - продажу квартири ОСОБА_2 не спрямував на погашення боргу ОСОБА_1 , тобто вивів з-під стягнення і нерухомість, і грошові кошти як вартість відчуженого майна, що завдало шкоди позивачу як стягувачу. А для ідентифікації правочину як фраудаторного не важливо, чи його виконано, а важливо, чи виконано його без злого наміру на шкоду іншим особам.

Ураховуючи наведене колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 квітня 2024 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кисельова Н. В., про визнання договору купівлі-продажу недійсним та відновлення становища, яке існувало до порушення та ухвалити в цій частині нове судове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кисельова Н. В., про визнання договору купівлі-продажу недійсним та відновлення становища, яке існувало до порушення задовольнити. Визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений 14 вересня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального окргу Кисельовою Н. В. за реєстраційним номером 1524. Відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення від ОСОБА_4 у власність ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 .

Щодо розподілу судових витрат.

Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч. 1 ч. 2ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так, за результатами апеляційного перегляду справи апеляційну скаргу позивача задоволено, скасовано рішення суду в частині його перегляду та задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 .

Таким чином, понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 6 082,00 грн підлягають стягненню з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь позивача у розмірі по 3 041,00 грн з кожного. Суд не вбачає підстав для стягнення судових витрат з відповідача ОСОБА_4 , оскільки він є добросовісним набувачем квартири та не має нести судові витрати, він не вчиняв недійсного правочину та не використовував своє право на укладання правочину «во зло» ОСОБА_1 та не зловживав своїми правами.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_5 , задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 квітня 2024 року щодо вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кисельова Н. В., про визнання договору купівлі-продажу недійсним та відновлення становища, яке існувало до порушенняскасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення наступного змісту.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кисельова Н. В., про визнання договору купівлі-продажу недійсним та відновлення становища, яке існувало до порушеннязадовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений 14 вересня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального окргу Кисельовою Надією Володимирівною за реєстраційним номером 1524.

Відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення від ОСОБА_4 у власність ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_5 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_6 ) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі по 3 041 (три тисячі сорок одна) гривня 00 копійок з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 27 березня 2026 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна