ПОСТАНОВА

Іменем України

26 березня 2026 року м. Кропивницький

справа № 399/64/26

провадження № 22-ц/4809/819/26

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Мурашка С. І. (головуючий, суддя-доповідач), Карпенка О. Л., Чельник О. І.,

за участі секретаря Діманової Н.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Олійник Лілії Михайлівни, яка представляє інтереси ОСОБА_1 , на ухвалу Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 02 лютого 2026 року у складі судді Шульженко В. В. і

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст вимог позовної заяви

В січні 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та просив стягнути на свою користь безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 99 988 доларів США.

Позовна заява мотивована тим, що між сторонами 24 грудня 2025 року була досягнута домовленість про надання ОСОБА_1 . ОСОБА_2 коштів у розмірі 100 000 доларів США за частку у складеному капіталі ФГ «Майгорове» (50% частки).

Відповідач отримав кошти і підтвердив це розпискою, проте під час оформлення документів було встановлено, що номінальна вартість 50 % частки у складеному капіталі ФГ «Майгорове» становила лише 12 доларів США.

Оскільки фактична вартість переданого майна (частки) значно менша за сплачену суму, а кошти були отримані ОСОБА_2 без достатньої правової підстави, ОСОБА_1 звернувся до суду з відповідним позовом.

Короткий зміст оскаржуваної ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 02 лютого 2026 року відмовлено у відкритті провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів.

Роз`яснено позивачу, що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції господарського суду.

Ухвала суду мотивована тим, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів належать до юрисдикції господарських судів, оскільки спір виник із приводу участі у складеному капіталі ФГ «Майгорове», що є господарсько-правовими відносинами, а не цивільними.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі адвокат Олійник Л. М., яка представляє інтереси ОСОБА_1 , просить ухвалу Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 02 лютого 2026 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про належність спору до господарської юрисдикції та безпідставно відмовив у відкритті провадження.

Позивач звернувся до суду як фізична особа, а спір не виник із здійснення господарської діяльності та не пов`язаний із корпоративними правовідносинами, оскільки предметом позову є не права на частку у фермерському господарстві, а вимога про повернення безпідставно набутих грошових коштів на підставі статті 1212 ЦК України.

Між сторонами відсутні відносини учасників юридичної особи або спір щодо управління чи діяльності фермерського господарства, а відтак відсутні підстави для застосування статті 20 ГПК України.

В даному випадку спір має приватноправовий (цивільний) характер, оскільки стосується захисту майнового права фізичної особи, що не було враховано судом першої інстанції.

Відзив на апеляційну скаргу

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що згідно вимог частини третьої статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Розгляд справи у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції

В судовому засіданні апеляційного суду, проведеного в режимі відеоконференції, представник ОСОБА_1 адвокат Олійник Л. М. підтримала доводи апеляційної скарги.

ОСОБА_2 в судове засідання апеляційного суду не з`явився про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином за зареєстрованим місцем проживання, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення із зазначенням про причини невручення «адресат відсутній».

За змістом пункту 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

У постанові Верховного Суду від 10 травня 2023 року у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 755/17944/18 (провадження № 61-185св23) зазначено, що довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки.

За таких обставин, ОСОБА_2 в силу вимог п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України вважається належним чином повідомленим про розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до положень частини першої статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Оскільки відповідач про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, суд вирішив розглядати справу без участі осіб, що не з`явились, що відповідає положенням ст. 372 ЦПК України.

Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

З урахуванням вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду першої інстанції не відповідає.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Європейський суд з прав людини зазначав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (рішення ЄСПЛ від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України», заяви № № 29458/04 і 29465/0, пункт 24).

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Стаття 125 Конституції України встановлює, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судоустрій будується за принципами територіальності, спеціалізації та інстанційності.

Суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення (частина перша статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 712/9272/17.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці (пункту 1 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України)

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

У частині першій статті 1 ЦК України вказано, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги належать до юрисдикції господарських судів, оскільки спір виник із приводу участі у складеному капіталі ФГ «Майгорове», що є господарсько-правовими відносинами, а не цивільними.

Суд вважає передчасними висновки суду першої інстанції щодо наявності передбачених пунктом 1 частини першої статті186 ЦПК України підстав для відмови у відкритті провадження у цивільній справі, з огляду на таке.

Матеріалами справи підтверджується, що позивачем на підставі статті 1212 ЦК України заявлено вимоги про стягнення з відповідача грошових коштів в сумі 99 988 доларів США.

Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.

Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Тобто, у випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 зазначено, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Визначаючи підстави позову як елемент його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону, позивач просить про захист свого права.

Велика Палата Верховного Суду уже зауважувала, що критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 219/7195/16-ц).

Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про віднесення спірних правовідносин до юрисдикції господарських судів, не з`ясувавши належним чином характер спірних правовідносин, предмет та підстави заявленого позову.

Зокрема, суд першої інстанції фактично ототожнив сам факт наявності домовленості щодо відчуження частки у складеному капіталі фермерського господарства із корпоративним спором, не врахувавши, що предметом позову є не спір щодо прав на частку, управління чи діяльності юридичної особи, а вимога про повернення грошових коштів як безпідставно набутих.

При цьому суд першої інстанції не встановив правову природу спірних грошових коштів, не з`ясував, чи існувала належна правова підстава для їх набуття відповідачем, а також чи не відпала така підстава в подальшому, що має істотне значення для правильного визначення характеру правовідносин між сторонами. Саме ці обставини підлягають дослідженню під час розгляду справи по суті, а не на стадії вирішення питання про відкриття провадження.

Крім того, заявлені позовні вимоги ґрунтуються на положеннях статті 1212 ЦК України та стосуються повернення безпідставно набутих грошових коштів, що за своєю правовою природою є цивільно-правовою вимогою, спрямованою на захист майнового права фізичної особи.

Вирішення питання про наявність чи відсутність між сторонами договірних або корпоративних правовідносин, а також про можливість застосування норм глави 83 ЦК України, потребує дослідження доказів та встановлення фактичних обставин справи, що є предметом судового розгляду, а не підставою для відмови у відкритті провадження.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, зроблений без належного з`ясування всіх обставин справи та є передчасним.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали (п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України).

Оскільки, суд першої інстанції виніс ухвалу з порушенням норм процесуального права, яке призвело до постановлення незаконної ухвали, передчасно відмовив у відкритті провадження у справі, тому відповідно пункту четвертого частини першої статті 379 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Щодо судових витрат

Згідно пункту 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки, ухвала суду першої інстанції, яка перешкоджає подальшому розгляду справи, підлягає скасуванню з передачею справи на розгляд до суду першої інстанції, то розподіл суми судових витрат, понесених позивачем під час перегляду оскаржуваної ухвали судом апеляційної інстанції, підлягає здійсненню судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами розгляду справи по суті, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу адвоката Олійник Лілії Михайлівни, яка представляє інтереси ОСОБА_1 , задовольнити.

Ухвалу Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 02 лютого 2026 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 30.03.2026.

Головуючий суддя С. І. Мурашко

Судді О. Л. Карпенко

О. І. Чельник