Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

22 січня 2026 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Войтенко Т. В.,

за участю секретаря судового засідання - Вигівська В. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» про зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Акціонерного товариства «ПУМБ», у якому просив суд визнати припиненим зобов`язання за кредитним договором згідно рахунку № НОМЕР_1 на суму 85 000 грн. та стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 15 грудня 2024р. його донька здійснювала продаж товарів через додаток OLX. Під час здійснення одного з продажів їй запропонували OLX доставку. Згодом у додатку Viber їй надійшло посилання, на яке вона перейшла. Оскільки своєї картки дочка позивача не мала, вона надала для оплати реквізити картки позивача - свого батька. Через деякий час позивачу надійшло смс-повідомлення з банку про зняття коштів з рахунку в сумі 4800 грн. та про відкриття кредитної лінії і підняття кредитного ліміту. Позивач відразу зателефонував у банк і повідомив про списання коштів та про те, що він кредит не оформлював, а також попросив негайно заблокувати картку, тому що додаток з невідомих причин заблокувався.

Як зазначає у позовній заяві ОСОБА_1 , наступного дня 16 грудня 2024р. позивач відвідав відділення банку у місті Чорноморськ Одеської області та написав заяву про оскарження усіх операцій, які були зроблені не за його участі. Банк в особі співробітників пообіцяли провести службове розслідування та порекомендували додатково звернутися в поліцію.

Одразу після цього позивач звернувся до поліції та написав заяву про вчинення кримінального правопорушення, на підставі якої було відкрито кримінальне провадження ЄРДР №0001096.

Посилаючись на те, що він не укладав кредитний договір там не давав жодних заявок на збільшення кредитного ліміту, звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх порушених прав.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 18.08.2025 року позовну заяву залишено без руху, у зв`язку із виявленням недоліків.

9 вересня 2025р. на виконання вимог ухвали суду про залишення позовної заяви без руху, представником позивача подано уточнено позовну заяву, в якій представник, посилаючись на ті ж обставини, які були зазначені у первісні редакції позовної заяви, просила суд:

- зобов`язати відповідача АТ «ПУМБ» відновити залишок кредитних коштів на рахунку ОСОБА_1 до стану, який був перед проведенням несанкціонованих операцій 15 грудня 2024р.;

- зобов`язати відповідача АТ «ПУМБ» скасувати заборгованість по картковому рахунку НОМЕР_1 , яка утворилася внаслідок несанкціонованих операцій від 15 грудня 2024 року щодо використання кредитних коштів;

- стягнути з відповідача АТ «ПУМБ» на користь позивача ОСОБА_1 4800 грн. та судові витрати.

Ухвалою судді Подільського районного суду міста Києва від 10 вересня 2025р. було відкрите провадження у справі, відповідачу запропоновано подати відзив на позовну заяву.

Від відповідача АТ «ПУМБ» відзив на позовну заяву не надходив.

У судове засідання позивач та його представник не з`явилися, від представника позивача - адвоката Станіславської Анастасії Вікторівни надійшла заява про розгляд справи за її відсутності.

Представник банку у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи.

Зважаючи на відсутність клопотань про відкладення судового розгляду та відомостей про причини неявки представника відповідача, суд вважав за можливе розглянути справу за відсутності представників сторін на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Фактичні обставини справи, встановлені судом, свідчать про те, що позивач ОСОБА_1 є клієнтом АТ «ПУМБ», в його користуванні знаходяться картка, до якої відкрито рахунок НОМЕР_1 , до якої прив`язаний його фінансовий номер телефону.

15 грудня 2024р. відбулося списання коштів з рахунку позивача НОМЕР_1 без його волевиявлення, оформлення кредитної лінії і підняття кредитного ліміту.

Позивач зателефонував до банку і повідомив про несанкціоноване списання коштів, ініціював блокування картки, адже через застосунок АТ «ПУМБ» цього зробити не зміг через припинення роботи кабінету.

У відповідь на звернення щодо повернення коштів отримав смс-повідомлення від відповідача про те, що повернення коштів неможливе, адже операції були проведені через інтернет-банкінг після коректного введення логіну та паролю.

16 грудня 2024р. позивач ОСОБА_1 звернувся до слідчого відділення Відділу поліції №1 Одеського районного управління поліції №2 із заявою про вчинення кримінального правопорушення. За заявою було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001096 від 16.12.2024, відповідно до фабули: 15 грудня 2024р. невідома особа з номеру телефону НОМЕР_2 у додатку надіслала посилання, за яким останній перейшов та вказав дані своєї банківської картки АТ «ПУМБ» НОМЕР_3 , в результаті чого 15 грудня 2024р. в період часу з 17.06 год. по 17.37 год. невідомою особою шляхом незаконних операцій шістьма транзакціями з банківської картки АТ «ПУМБ» були списані кошти на загальну суму 89 900 грн.

Стан рахунку позивача до стану, який існував до несанкціонованих транзакцій 15.12.2024 відповідачем в добровільному порядку відновлено не було, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Вирішуючи даний спір, суд виходить з того, що відповідач не спростував доводи, зазначені у даній позовній заяві.

Відповідно до частини першої статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Частиною першою статті 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

Відповідно до статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжною карткою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу.

Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.

Відповідно до статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач спеціального платіжного засобу зобов`язаний використовувати його відповідно до вимог законодавства України і умов договору, укладеного з емітентом, та не допускати використання спеціального платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень.

Відповідно до частин сьомої - дев`ятої розділу VI «Загальні вимоги до безпеки здійснення платіжних операцій та управління ризиками» Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705, емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу.

Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок.

Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для його притягнення до цивільно-правової відповідальності.

Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.

Таким чином, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій у разі відсутності доказів сприяння ним втраті, використанню ПІН або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15, у постанові Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 202/10128/14-ц (провадження № 61-1856св17) від 13 вересня 2019 року у справі № 501/4443/14-ц (провадження № 61-10469св18), від 20 листопада 2019 року у справі № 577/4224/16-ц (провадження № 61-30583св18) та інших.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність обставин, які безспірно доводять, що позивач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Крім того, судом встановлено, що позивач виконав дії, приписані наведеними положеннями закону, а саме: одразу, які тільки дізнався про несанкціоновані транзакції, він повідомив відповідача про вчинені неналежні перекази; за заявою позивача про вчинене кримінальне правопорушення, відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, позивач негайно повідомив посадових осіб фінансової установи про вказані обставини.

Із змісту п. 9. «Положення про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів» слідує, що користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Наведене положення спеціального нормативного акту свідчить про неприпустимість притягнення користувача електронного засобу платежу до відповідальності за здійснення платіжних операцій всупереч його споживчому волевиявленню, за виключенням випадків доведеності умисних дій або недбалості споживача, які зумовили ці дії.

Передумови для списання грошових коштів з банківського рахунку закріплені в статті 1071 ЦК України, відповідно до якої банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження, за виключенням, коли грошові кошти можуть бути списані без розпорядження клієнта, а саме: на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених договором між банком і клієнтом.

За змістом Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та «Положення про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів», у разі переказу з рахунка платника без законних підстав, за ініціативою неналежного стягувача, з порушенням умов доручення платника на здійснення договірного списання або внаслідок інших помилок банку повернення платнику цієї суми здійснюється у встановленому законом судовому порядку. При цьому банк, що списав кошти з рахунка платника без законних підстав, має сплатити платнику пеню у розмірі процентної ставки, що встановлена цим банком по короткострокових кредитах, за кожний день починаючи від дня переказу до дня повернення суми переказу на рахунок платника, якщо інша відповідальність не передбачена договором.

Відповідно до пункту 1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні, затвердженої постановою Національного банку України № 22 від 21.01.2004 року, кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції.

Пунктом 5.3 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті встановлено, що примусове списання коштів з рахунків платників ініціюють стягувачі (орган державної виконавчої служби) на підставі виконавчих документів, установлених законами України.

Наведені положення цивільного законодавства свідчать про можливість списання грошових коштів з рахунка його володільця лише за його розпорядженням або на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених договором між банком і клієнтом, тобто договором банківського рахунку.

Таким чином, тільки клієнт може ініціювати списання коштів, а банк, в свою чергу, зобов`язаний ідентифікувати його особу. Встановлення, що власник рахунка та ініціатор списання коштів є однією особою це запорука належного виконання банком умов договору.

Саме тому у випадку незаконного списання грошей з поточного рахунку клієнта, фінансова установа повинна нести відповідальність.

Під час розгляду справи судом не було встановлено, що позивач вчиняв розпорядження щодо списання/перерахунку коштів 15.12.2024 року та вчиняв будь-які інші дії, що могли б призвести до списання грошових коштів з його рахунків.

Так, у постанові КЦС ВС у справі № 490/7829/23 викладена позиція, відповідно до якої клієнт банку не несе відповідальності за несанкціоновані операції з карткою, якщо банк не довів його сприяння незаконному використанню платіжної інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Сам по собі факт коректного введення вихідних даних для ініціювання банківської операції не може достовірно підтверджувати вину клієнта.

Верховний Суд у постанові від 21 квітня 2021 року у справі №751/6050/18 зазначив, що саме на банк, який є професійним учасником ринку надання банківських послуг, покладено обов`язок доведення того, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ банком є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною у цивільних відносинах з такою кредитною установою. З врахуванням наведеного, всі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом саме на користь такої слабшої сторони. Також Верховний Суд у постанові від 20 липня 2022 року у справі № 521/20764/20 виснував, що саме банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2019 року у справі № 537/3312/16 (провадження № 61-17629св18) зазначено, що: "сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції".

Правові наслідки неналежного виконання банком операцій за рахунком клієнта внормовані статтею 1073 ЦК України, згідно із якою у разі безпідставного списання банком з рахунка клієнта грошових коштів банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідач не надав доказів того, що транзакції, які відбулися 15 грудня 2024р. здійснювалися з ініціативи користувача банківських послуг, відтак, не спростував позовних вимог та такі підлягають задоволенню.

Так, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК Украйни).

Тлумачення, як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (див. зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України).

У постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 зазначено, що: "відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення № 223 банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Зважаючи на встановленні судом обставини справи, суд дійшов висновку, що для відновлення порушеного права позивача необхідно зобов`язати відповідача відновити залишок коштів на рахунку позивача до стану, в якому рахунок перебував перед виконанням несанкціонованої транзакції 15.12.2024 р. , а враховуючи відомості про відкриття кредитної лінії та збільшення кредитного ліміту, зобов`язати банк скасувати нараховані відсотки, пеню, штрафні санкції за користування кредитним лімітом, що утворився внаслідок проведення несанкціонованої транзакції 15.12.2024. Саме у такий спосіб права позивача будуть відновлені ефективно, повністю, та не вимагатимуть звернень з новими позовами.

Втім, зважаючи на те, що суд зобов`язує відновити стан рахунку до стану, в якому рахунок був перед проведенням несанкціонованих операцій, то підстав для задоволення позову в частині стягнення на користь ОСОБА_1 4800 грн. не вбачається, адже після відновлення стану рахунку на такому рахунку повинні обліковуватися усі грошові кошти, які були наявні на рахунку до моменту несанкціонованих транзакції.

За таких обставин, беручи до уваги вищевикладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 141 Цивільно процесуального кодексу України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1212,20 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 12, 13, 81, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» про зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

Зобов`язати Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» відновити залишок коштів на рахунку ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) № НОМЕР_1 до стану, в якому він перебував перед виконанням несанкціонованої транзакції 15.12.2024 року.

Зобов`язати Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» скасувати нараховані відсотки, пеню та інші штрафні санкції за користування кредитним лімітом, що утворився внаслідок проведення несанкціонованої транзакції 15.12.2024 року.

В решті вимог - відмовити.

Стягнути з Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» на користь ОСОБА_1 1211,20 грн. судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Печерський районний суд м. Києва до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_4

Відповідач: Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк», , адреса: м. Київ, вул. Андріївська, 4

Суддя Т. В. Войтенко