КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи № 381/7013/25 Головуючий у суді першої інстанції - Ковалевська Л.М.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/5954/2026 Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2026 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Верланов С.М., Невідома Т.О.,

секретар Цуран С.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Біліченком Віктором Васильовичем на ухвалу Фастівського міськрайонного суду Київської області від 08 грудня 2025 року про відмову у відкритті провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ГУ Пенсійного фонду України у Київській області про стягнення компенсації за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просить суд стягнути ГУ Пенсійного фонду України у Київській області інфляційні втрати та 3% річних як компенсацію за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії.

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 08 грудня 2025 року відмовлено у відкритті провадження у справі.

Ухвалу суду мотивовано тим, що заявлені позивачем вимоги не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Не погодившись з ухвалою суду, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати ухвалу Фастівського міськрайонного суду Київської області від 08 грудня 2025 року, посилаючись на порушення норм процесуального права та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції не враховано вимоги цивільно-процесуального законодавства, якими забороняється відмова у розгляді справи під різними мотивами.

Вказує, що позовні вимоги ОСОБА_1 стосуються стягнення компенсації за втрату частини доходів на підставі положень ч.2 ст.625 ЦК України, у зв`язку з порушенням відповідачем строків виплати недоотриманої пенсії (борг за пенсійними виплатами) та тривалим невиконанням судових рішень по справам №320/14088/21 від 23.09.2022, №320/14960/23 від 29.08.2023, №320/32850/24 від 20.01.2025.

Стверджує, що відповідно до правової позиції Верховного Суду по справі № 344/24518/23, позов ОСОБА_1 має розглядатись в порядку цивільного судочинства.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача до суду не надходив.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Від представника позивача адвоката Біліченка В.В. надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що заявлені позивачем вимоги не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Колегія суддів не погоджується із цим висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Як видно із матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просить суд стягнути ГУ Пенсійного фонду України у Київській області інфляційні втрати та 3% річних як компенсацію за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

За змістом статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, або такий, що йому не суперечить.

Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2024 року у справі №344/21177/23 з посиланням на висновки Великої Палати Верховного Суду у постановах від 09 лютого 2021 року у справі №520/17342/18, від 04 травня 2022 року у справі №761/28949/17 та від 03 жовтня 2023 року у справі № 366/203/21 вважав, що спір за вимогами про компенсацію втрати частини пенсійних виплат, що заявлені з підстав Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, перехованої за рішенням адміністративного суду, належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Верховний Суд у постанові від 04 жовтня 2024 року у справі №344/24518/23 посилаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду у постановах від 03 липня 2019 року в справі № 676/1557/16-ц, від 04 березня 2020 року справі №757/63985/16, від 03 квітня 2019 року у справі № 750/1668/17 вважав, що слід розрізняти вимоги щодо стягнення недоотриманої суми пенсії (борг за пенсійними виплатами) та застосування компенсації, зумовленої простроченням виплати пенсії належного розміру, а тому спір саме щодо компенсації, зумовленої простроченням виплати пенсії належного розміру слід розглядати в порядку цивільного судочинства.

Норма пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує «право на суд», одним з елементів якого є право на доступ до суду, тобто право ініціювати судовий розгляд цивільної справи (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява №4451/70, § 36). Проте такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутності цих прав (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 17 січня 2012 року у справі «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria), заява №36760/06, § 230).

Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами (див. mutatis mutandis рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України», (заяви № 7714/06 та № 23654/08), в якому ЄСПЛ установив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо відсутності в заявників доступу до суду касаційної інстанції з огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду України розглянути касаційні скарги заявників усупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й знівелювала авторитет судової влади; крім того, ЄСПЛ указав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції (§ 27, 28, 38-40); рішення від 1 грудня 2011 року у справі «Андрієвська проти України» (заява № 34036/06), в якому ЄСПЛ визнав порушення пункту 1 статті 6 Конвенції з огляду на те, що Вищий адміністративний суд України відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою заявниці, оскільки її справа мала цивільний, а не адміністративний характер, і тому касаційною інстанцією мав бути Верховний Суд України; натомість останній відмовив у відкритті касаційного провадження, зазначивши, що судом касаційної інстанції у справі заявниці є Вищий адміністративний суд України (§ 13, 14, 23, 25, 26); рішення від 17 січня 2013 року у справі «Мосендз проти України» (заява № 52013/08), в якому ЄСПЛ визнав, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції, через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (§ 116, 119, 122-125); рішення від 21 грудня 2017 року у справі «Шестопалова проти України» (заява № 55339/07), у якому ЄСПЛ дійшов висновку, що заявниця була позбавлена права на доступ до суду всупереч пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки національні суди надавали їй суперечливі роз`яснення щодо юрисдикції, відповідно до якої позов заявниці мав розглядатися у судах України, а Вищий адміністративний суд України не виконав рішення Верховного Суду України щодо розгляду її позову за правилами адміністративного судочинства (§ 13, 18-24)).

Ураховуючи зазначене, з метою недопущення порушення гарантованого Конвенцією права на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту, колегія суддів з врахуванням правових висновків Великої Палати Верховного Суду в постанові від 30 січня 2019 року у справі №755/10947/17, яка зазначила, що суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду, вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають розгляду саме в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи, що висновок суду першої інстанції про неможливість розгляду даної заяви в порядку цивільного судочинства є помилковим, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду - скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 379, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Біліченком Віктором Васильовичем задовольнити.

Ухвалу Фастівського міськрайонного суду Київської області від 08 грудня 2025 року скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст складено 25 березня 2026 року.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді С.М. Верланов

Т.О. Невідома