Провадження № 22-ц/811/908/26 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
У Х В А Л А

про відмову у відкритті апеляційного провадження

30 березня 2026 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Шандри М.М.

Суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.

перевіривши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою Львівської міської ради на ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 29 січня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

встановив:

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 29 січня 2014 року затверджено мирову угоду між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , провадження у справі закрито.

Ухвалу суду оскаржила Львівська міська рада, подавши апеляційну скаргу 30 липня 2024 року.

Ухвалою судді Львівського апеляційного суду від 16 березня 2026 року апеляційну скаргу Львівської міської ради на ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 29 січня 2014 року залишено без руху та надано апелянту строк протягом десяти днів з дня вручення ухвали подати заяву з наведенням інших поважних підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження, оскільки вказані апелянтом підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали визнані судом неповажними.

23 березня 2026 року на виконання ухвали Львівського апеляційного суду від 16 березня 2026 року про залишення апеляційної скарги без руху апелянтом подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали Сихівського районного суду м. Львова від 29 січня 2014 року.

У своїй заяві апелянт просить поновити строк на апеляційне оскарження ухвали, посилаючись на те, Львівська міська рада не брала участі у справі № 464/12916/13-ц. Факт отримання у 2016 році копії оскаржуваної ухвали окремими виконавчими органами Львівської міської ради не може свідчити про належну обізнаність апелянта як суб`єкта права на апеляційне оскарження. Зазначене зумовлено тим, що відповідне листування здійснювалося між виконавчими органами, які є окремими юридичними особами публічного права, наділеними самостійною правосуб`єктністю, а відтак отримання ними документів не може автоматично ототожнюватися з обізнаністю Львівської міської ради як представницького органу територіальної громади та належного суб`єкта процесуального права. Крім того, отримання копії судового рішення в межах внутрішнього (міжорганізаційного) службового листування не є тотожним належному процесуальному повідомленню учасника справи у розумінні норм ЦПК України. Лише після отримання у 2024 році інформації, яка свідчила про безпосереднє порушення прав та інтересів територіальної громади м. Львова, Львівська міська рада отримала реальну можливість оцінити зміст ухвали суду та необхідність її оскарження.

Перевіривши вказане клопотання та матеріали справи, колегія суддів вважає, що підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження та відкриття провадження у справі відсутні, виходячи з такого.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Відповідно до частини першої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.

Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень.

У рішенні від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України», заява № 24465/04, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити у контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (рішення ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії».

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення, згідно з яким жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі; повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи (рішення ЄСПЛ від 03 грудня 2003 року у справі «Рябих проти росії»).

У рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» викладено висновок Європейського суду з прав людини про те, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом із тим питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими, тому від судів вимагається вказувати підстави для поновлення строку. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан потрібного їм судового провадження. У кожній справі суди мають перевіряти, чи виправдовують підстави для поновлення строків для оскарження втручання у принцип юридичної визначеності.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення ЄСПЛвід 21 жовтня 2010 року у справі «Дія 97» проти України», № 19164/04, § 47).

У рішенні від 03 квітня 2025 року у справі «Обаранчук проти України» (заява № 41443/16) Європейський суд з прав людини дійшов висновку про те, що національні суди не надали жодних підстав, які б свідчили про наявність обставин суттєвого та переконливого характеру, які б виправдовували поновлення провадження у справі заявниці. Рішення про відкриття провадження за апеляційною скаргою Л. на рішення 2012 року порушило принцип правової визначеності. Відповідно, мало місце порушення пункту 1 статті6 Конвенції.

Отже, встановлення строків звернення до суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для сторін того, що зі спливом встановленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії у часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності.

Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а також строків на оскарження судових рішень, а від судів вимагається дотримуватися певних правил у процесі прийняття рішення про поновлення строку та оцінювати поважність причин пропуску строку, виходячи із критеріїв розумності, об`єктивності та непереборності обставин, що спричинили пропуск, значимості справи для сторін, наявності фундаментальної судової помилки.

Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі №160/6211/21 (провадження № К/990/25232/22).

Відповідно до частини першої статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи є підстави для поновлення строків на оскарження.

Безпідставне поновлення строк на оскарження судового рішення може бути визнано порушенням права на справедливий судовий розгляд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції.

Особа, яка подає апеляційну скаргу, повинна вчиняти усі можливі та залежні від неї дії для виконання процесуального обов`язку дотримання вимог процесуального закону стосовно форми і змісту апеляційної скарги, у тому числі щодо доведення поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження.

Вирішуючи питання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, суд має виходити із того, що підстави пропуску строків можуть бути визнані поважними лише у тому випадку, якщо таке недотримання строків апеляційного оскарження зумовлене діями (бездіяльністю) суду першої інстанції, а так само наявністю інших об`єктивних перешкод, що безумовно перешкоджали своєчасному зверненню з такою скаргою.

Подібні за змістом правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 521/2816/15-ц (провадження № 61-14230сво18).

У справі, яка переглядається, 29 січня 2014 Сихівський районний суд м. Львова постановив ухвалу про затвердження мирової угоди.

Львівська міська рада, яка не брала участі у справі, подала апеляційну скаргу на це судове рішення 30 липня 2014 року, тобто через понад 10 років з дня ухвалення судового рішення місцевого суду.

Обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження ухвали Сихівського районного суду м. Львова від 29 січня 2014 року, Львівська міська рада посилалась на те, що отримала завірену копію ухвали тільки 23 липня 2024 року після отримання листа Сихівського районного суду м. Львова.

Однак, з матеріалів справи вбачається, що 08 червня 2016 року начальник юридичного управління Львівської міської ради Пайонкевич Гелена просила витребувати у ОСОБА_2 ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 29 січня 2014 року у справі № 464/12916/13-ц.

04 липня 2016 року Управління природних ресурсів та регулювання земельних відносин Департаменту містобудування Львівської міської ради скерував запитувану ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 29 січня 2014 року у справі № 464/12916/13-ц та повторно просив роз`яснити з приводу подальших дій.

15 липня 2016 року начальник юридичного управління Львівської міської ради Пайонкевич Гелена надала роз`яснення, у якому детально описала підстави набуття права власності ОСОБА_2 , зокрема ухвалу Сихівського районного суду м.Львова від 29 січня 2014 року у справі № 464/129/16-ц.

Наведене свідчить про те, що Львівській міській раді ще у 2016 році було відомо про наявність оскаржуваної ухвали Сихівського районного суду м. Львова від 29 січня 2014 року.

Однак лише у 2024 році Львівська міська рада звернулася до суду першої інстанції із запитом про наявність постановленої ухвали та надання її засвідченої копії, при цьому апелянт не навів будь-яких доводів про наявність об`єктивних перешкод для ознайомлення протягом значного періоду часу із матеріалами відомого їй судового провадження та, відповідно, із текстом оскаржуваної ухвали суду.

Доводи Львівської міської ради, зазначені у клопотанні від 23 березня 2026 року, про те, що факт отримання у 2016 році копії оскаржуваної ухвали окремими виконавчими органами Львівської міської ради не може свідчити про належну обізнаність апелянта як суб`єкта права на апеляційне оскарження, не заслуговують на увагу, оскільки питання організації роботи самої Львівської міської ради та її структурних підрозділів не може бути тією поважною причиною та/або безумовною підставою для поновлення строку на апеляційне оскарження,

Пропуск строку на апеляційне оскарження більше ніж на 10 років є наслідком нереалізації (нездійснення) Львівською міською радою своїх процесуальних прав, що не пов`язано з будь-якими об`єктивними перешкодами, а звернення юридичного департаменту Львівської міської ради з листом до Сихівського районного суду м. Львова з проханням надати копію оскаржуваної ухвали, на думку колегії суддів, є вчиненим з метою створення формальних підстав для поновлення строку на апеляційне провадження.

Супровідний лист суду першої інстанції від 16 липня 2024 року, що містить штамп заявника про отримання ухвали 23 липня 2024 року та який, на думку Львівської міської ради, підтверджує дату отримання оскаржуваного рішення суду, не може бути підставою для поновлення пропущеного строку.

Враховуючи те, що Львівська міська рада звернулася до суду із апеляційною скаргою після спливу десяти років з моменту ухвалення оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції та не навела поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження, колегія суддів дійшла до висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження.

Колегія суддів зазначає, що за наведених обставин поновлення Львівській міській раді строку на апеляційне оскарження ухвали Стхівського районного суду м. Львова від 29 січня 2014 року буде порушенням принципу res judicata, що є складовою частиною верховенства права, й таке поновлення також призведе до порушення принципу правової визначеності і відповідно до необґрунтованого втручання у права особи, які були визнані оскаржуваним рішенням суду, та яке у зв`язку зі спливом значного періоду часу набуло статусу остаточного.

Пунктом 4 частини 1 статті 358 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

Враховуючи наведене у відкритті апеляційного провадження у справі за апеляційною скаргою Львівської міської ради про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали Сихівського районного суду м. Львова від 29 січня 2014 рокуслід відмовити.

Керуючись п.4 ч.1 ст. 358 ЦПК України

постановив:

У задоволенні заяви Львівської міської ради про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали Сихівського районного суду м. Львова від 29 січня 2014 року відмовити.

Відмовити у відкритті апеляційного провадження у справі за апеляційною скаргою Львівської міської ради на ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 29 січня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий

Судді