Провадження № 2-др/369/46/26
30.03.2026 м. Київ
Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:
Головуючого судді Пінкевич Н.С.,
секретаря судового засідання Худинець Д.С.,
за участі представника позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва заяву позивача - ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу,
16.10.2025 року надійшла заява від позивача - ОСОБА_2 про ухвалення судового рішення. Просив суд ухвалити додаткове рішення суду, яким вирішити питання про проживання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із батьком - ОСОБА_2 на його самостійному вихованні та утриманні.
У судовому засіданні представник позивача підтримала подану заяву, просила суд врахувати правові позиції та задовольнити заяву про ухвалення додаткового рішення.
У судове засідання відповідачка не з`явилась, про дату, час та місце проведення повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила.
Суд, вислухавши думку осіб, які приймали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що у липні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу. Просив суд:
розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Коростишівського районного управління юстиції Житомирської області, про що 14 липня 2007 року складено відповідний актовий запис № 110;
після розірвання шлюбу доньку ОСОБА_4 та сина ОСОБА_5 залишити проживати разом з їх батьком ОСОБА_2 на його самостійному вихованні та утриманні.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області суддею Скрипник О.Г. від 18.07.2025 року відкрито позовне провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу.
Розгляд справи визначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Розгляд справи призначено на 11 год. 40 хв. 19.09.2025 року у залі судового засідання № 5 в приміщенні Києво-Святошинського районного суду Київської області за адресою: м. Київ, вул. Тараса Бульби-Боровця, 1.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 вересня 2025 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу - задоволено. Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який зареєстрований 14 липня 2007 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Коростишівського районного управління юстиції Житомирської області, про що складено відповідний актовий запис № 110 - розірвано.Після розірвання шлюбу прізвища сторін залишено без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Статтею 8 цього Закону визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

За правилами ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити отримання дитиною повної загальної середньої освіти, поважати дитину.

Згідно ч.ч. 4, 6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Відповідно до ч. 1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Частиною 1 ст.161 СК України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно заяви від 12.09.2025 року, що міститься в матеріалах справи, відповідачка визнала позов, просила залишити проживати дітей разом із батьком. Проте чи відповідає це інтересам дітей та як вони будуть реагувати на залишення місця проживання з батьком, судом не перевірялось. У таких випадках суд перш за все здійснює перевірку дотримання прав дитини, а не формально приймає визнання позову, і таке виключення з загального правила змагальності встановлено виключно в інтересах дитини.

При цьому, згідно з ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Частиною 5 зазначеної статті встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Разом із тим, висновку Органу опіки та піклування матеріали даної справи не містять.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України під час прийняття рішення про визнання позову відповідачем, суд має з`ясувати ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, проте жодного доказу цього факту до позову не було додано (ст. 162 СК України).

Суд зауважує, що під час розгляду справи по суті сторони в судове засідання не з`явились, пояснення щодо вказаних вимог не надавали, орган опіки та піклування до участі у справі не залучався, будь-яких доказів щодо доцільності залишення місця проживання дітей з батьком суду не подавали. До позову додано лише свідоцтва про народження та витяг з реєстру територіальної громади дітей. Ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу сторони отримали.

Окрім того, донька ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 , та на час розгляду справи їй виповнилось 16 років.

Відповідно до ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно роз`яснень, наданих у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі», додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених ст.220 ЦПК; воно не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. При порушенні питання про ухвалення додаткового рішення з інших підстав суд ухвалою відмовляє в задоволенні заяви. Додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення може бути оскаржено (ч.5 ст.270 ЦПК України).

За змістом ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; судом не вирішено питання про судові витрати; суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Аналіз даної норми права дає підстави для висновку, що суд ухвалює додаткове рішення у справі лише якщо судом при ухваленні судового рішення не вирішенні певні питання, процесуальний інститут додаткового рішення дозволяє виправляти помилки суду, спричинені недотриманням обов`язку, зокрема, про необхідність надання судом відповідей на всі заявлені позивачем вимоги.

За змістом ч. 5 ст. 270 ЦПК України за наслідками розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення суд може ухвалити додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення. Вказані судові рішення можуть бути оскаржені.

Із позовної заяви та рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 вересня 2025 року, ухваленого у зазначеній справі, вбачається, що заявлені ОСОБА_2 позовні вимоги судом розглядались в частині, зокрема, судом розглянуті та належним чином обґрунтовані вимоги щодо розірвання шлюбу між сторонами.

На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що під час ухвалення судового рішення суд розглянув не всі вимоги позивача, зазначені в позовній заяві, дана оцінка не всім доводам та доказам, які надані сторонами, відповідність цих вимог до норм закону, та у резолютивній частині рішення суду не зазначено всіх заявлених позовних вимог позивача. Тому суд приходить до висновку про можливість ухвалення додаткового рішення в частині вимог про залишення проживання неповнолітньої дитини з батьком на повному його утриманні та вихованні. Суд враховує, що матеріали справи не містять жодного доказу на пітвердження вищевказаних вимог, донька сторін досягла віку, коли самостійно обирає місце проживання (згода батьків чи рішення суду не вимагається), а син досяг віку, коли враховується його думка (така думка не міститься в матеріалах справи, клопотань про заслуховування думки дитини позивач не заявив). Також сторони не надавали жодних пояснень щодо утримання та виховання доньки та сина. Не надано пояснень яким чином виїзд матері за кордон унеможливить виховання дітей, виявлення турботи та піклування про них, зважаючи на сучасні засоби комунікації. Хоч відповідач не заперечувала щодо цих вимог, але по суті у сторін відсутній спір щодо проживання дитини, її утримання та виховання. Суд вважає, що самого визнання позову не може бути достанім для ухваленння рішення без подання інших доказів на підтвердження вимог.

У зв`язку із вищевикладеним, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні цих вимог.

Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 259, 260, 270 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Ухвалити по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 додаткове рішення.

У задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 в частині залишення місця проживання дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із батьком - ОСОБА_2 , на його повному самостійному вихованні та утриманні - відмовити.

Апеляційна скарга на додаткове рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення додаткового судового рішення можуть подати апеляційну скаргу в цей же термін з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст додаткового рішення суду складений 30 березня 2026 року.

Суддя: Наталія ПІНКЕВИЧ