ПОСТАНОВА

Іменем України

31 березня 2026 року м. Кропивницький

справа № 183/6465/25

провадження № 22-ц/4809/584/26

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Мурашка С. І. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С. М., Карпенка О. Л.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув в порядку спрощеного (письмового) позовного провадження, без повідомлення учасників справи, цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» на заочне рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 15 грудня 2025 року у складі судді Орендовського В. А. і

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовної заяви

В червні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» (далі - ТОВ «Бізнес Позика») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 та просило стягнути на свою користь заборгованість за Договором № 476840-КС-001 про надання кредиту від 02.10.2023 в розмірі 20 030 грн 28 коп та судовий збір в розмірі 2 422 грн 40 коп.

Позовна заява мотивована тим, що 02.10.2023 між ТОВ «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 укладено Договір № 476840-КС-001 про надання кредиту, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 ЗУ «Про електронну комерцію».

ТОВ «Бізнес Позика» свої зобов`язання за договором кредиту виконало, та надало позичальнику грошові кошти в розмірі 5 000 грн шляхом перерахування на банківську картку, номер якої вказано позичальником при заповнені анкетних даних в особистому кабінеті.

Позивач свої зобов`язання, передбачені кредитним договором, виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит.

ОСОБА_1 передбачений кредитним договором обов`язок щодо своєчасності погашення кредиту та сплати нарахованих відсотків за користування кредитом належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 22.06.2025 виникла заборгованість в розмірі 20 030,28 грн, що складається з: суми прострочених платежів по тілу кредиту - 5 000 грн; суми прострочених платежів по процентах - 14 501,83 грн; сума прострочених платежів за комісією - 528,45 грн.

У зв`язку з викладеним, ТОВ «Бізнес Позика» звернулось до суду з відповідним позовом за захистом порушених прав.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 15 грудня 2025 року позов ТОВ «Бізнес Позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Бізнес Позика» заборгованість за кредитним договором № 476840-КС-001 від 02.10.2023 в розмірі 12 210 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Бізнес Позика» судовий збір у розмірі 1 476 грн 70 коп.

В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що між ТОВ «Бізнес Позика» та відповідачем було укладено кредитний договір в електронній формі, який відповідає вимогам законодавства, а позивач належним чином виконав свої зобов`язання, надавши відповідачу кредитні кошти.

Водночас ОСОБА_1 порушив умови договору, не повернув кредит та не сплатив проценти, у зв`язку з чим утворилась заборгованість.

Суд першої інстанції дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог, оскільки нарахування процентів після закінчення строку кредитування є неправомірним.

Крім того, суд першої інстанції відмовив у стягненні комісії, врахувавши положення законодавства щодо звільнення позичальника від відповідальності у період дії воєнного стану.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ТОВ «Бізнес Позика» просить рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 15 грудня 2025 року змінити в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Бізнес Позика» суми заборгованості за кредитним договором, а саме змінити загальну суму з 12 210 грн на нову суму 20 030 грн 28 коп.

Апеляційна скарга мотивована тим, щорішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні заборгованості за процентами та комісією є незаконним і необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про неможливість стягнення процентів у розмірі 14 501,83 грн, оскільки неправильно ототожнив проценти за користування кредитом, які нараховуються в межах строку дії договору відповідно до статей 1048, 1056-1 ЦК України, із процентами як мірою відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання, передбаченими статтею 625 ЦК України.

Всі заявлені до стягнення проценти були нараховані виключно в межах строку дії кредитного договору, а після спливу цього строку нарахування не здійснювалось. Збільшення їх розміру зумовлено неналежним виконанням відповідачем умов договору та застосуванням погодженої сторонами стандартної процентної ставки у разі прострочення платежів, що прямо передбачено умовами договору.

Суд першої інстанції безпідставно зменшив розмір процентів, фактично втрутившись у договірні відносини сторін, попри те, що розмір процентної ставки був погоджений сторонами та є фіксованим.

Крім того, позивач не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у стягненні комісії за надання кредиту у сумі 528,45 грн, зазначаючи, що така комісія є складовою загальних витрат за споживчим кредитом та прямо передбачена умовами кредитного договору, паспортом споживчого кредиту та чинним законодавством, зокрема Законом України «Про споживче кредитування».

Суд першої інстанції неправильно застосував положення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, оскільки комісія за надання кредиту не є неустойкою (штрафом, пенею) або іншим видом відповідальності, а є платою за надану фінансову послугу.

Відзив на апеляційну скаргу

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що згідно вимог частини третьої статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Розгляд справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з особливостями встановленими цією главою.

За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки ціна позову становить 20 030 грн 28 коп, тобто менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму (на 01.01.2025 становило 90 840 грн, станом на 01.01.2026 становить 98 840 грн), апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції, в частині, що оскаржується, не відповідає.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Судом першої інстанції встановлено, що 02.10.2023 між ТОВ «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 укладено Договір № 476840-КС-001 про надання кредиту, шляхом обміну електронними повідомленнями.

02.10.2023 позивач направив ОСОБА_1 пропозицію (оферту) укласти Договір № 476840-КС-001 про надання кредиту.

02.10.2023 ОСОБА_1 прийняв (акцепт) пропозицію (оферту) щодо укладення Договір № 476840-КС-001 про надання кредиту, на умовах визначених офертою, шляхом підписання електронним підписом через телекомунікаційну систему одноразовим ідентифікатором UA-6679, який був надісланий на номер телефону НОМЕР_1 , що зазначено ОСОБА_1 у своїй анкеті в особистому кабінеті, котрий ним було введено/відправлено.

Крім того, 02.10.2023 ОСОБА_1 підписав Паспорт споживчого кредиту, що підтверджує отримання та ознайомлення з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту.

Відповідно до п. 2.1. Договору, позивач надав відповідачу грошові кошти у розмірі 5 000 грн, на засадах строковості, поворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути грошові кошти та сплатити відсотки за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених Договором кредиту та Правил про надання грошових коштів у кредит.

«ПрофітГід» перерахувало грошові кошти у розмірі 5 000 грн на банківський рахунок, вказаний клієнтом у вказаному вище договорі, а саме на платіжну карту № НОМЕР_2 .

Згідно розрахунку заборгованості за Договором № 476840-КС-001 від 02.10.2023, станом на 23.06.2025 ОСОБА_1 має заборгованість в розмірі 20 030,28 грн, яка складається з: 5 000 грн - заборгованість по тілу кредиту; 14 501 грн 83 коп - заборгованість по відсотках за користування кредитом; 528 грн 45 коп - заборгованість по комісії.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Оскільки рішення суду першої інстанції оскаржується в частині позовних вимог ТОВ «Бізнес Позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по процентам та комісії, суд згідно зі статтею 367 ЦПК України в іншій частині його не переглядає.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Згідно частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).

Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі - Закон).

У статті 3 вказаного Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до частини 3 статті 11 зазначеного Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина 4 статті 11 Закону).

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (частина 6 статті 11 вказаного Закону).

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі - частина 12 статті 11 Закону № 675-VIII.

Статтею 12 вказаного Закону визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України Про електронний цифровий підпис, за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Матеріалами справи підтверджується, що 02 жовтня 2023 року між ТОВ «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 укладено в електронній формі договір про надання кредиту № 476840-КС-001, відповідно до умов якого кредитодавець надає позичальнику грошові кошти у розмірі 5 000 грн на засадах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та комісію за надання кредиту у порядку та на умовах, визначених цим Договором та Правилами надання споживчих кредитів (а. с. 17-26).

Відповідно до п. 2.3. Кредитного договору строк, на який надається кредит: 24 тижні.

Стандартна процентна ставка за кредитом: в день 2,00000000, фіксована. Знижена процентна ставка за кредитом: в день 1,114462815, фіксована (п. 2.4. Кредитного договору).

Пунктом 2.5. Кредитного договору комісія за надання кредиту становить 750 грн.

Термін дії договору: до 18.03.2024 (п. 2.7. Кредитного договору).

Відповідно наданого ТОВ «Бізнес Позика» розрахунку заборгованості за кредитом у ОСОБА_1 станом на 23.06.2025 за договором про надання кредиту від 02.10.2023 складає 20 030 грн 28 коп, з яких: 5 000 грн - заборгованість за кредитом; 14 501 грн 83 коп - заборгованість за відсотками; 528 грн 45 коп - заборгованість за комісією (а. с. 12-15).

Щодо вимог про стягнення відсотків

Частково задовольняючи вимоги ТОВ «Бізнес Позика» до ОСОБА_1 про стягнення відсотків, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем нараховувалися відсотки відповідачу після закінчення строку дії Договору № 476840-КС-001 від 02.10.2023.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Відповідно до статті 610 цього Кодексу порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що ТОВ «Бізнес Позика» відповідно до статті 1048 ЦК України має право стягнути заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування, тобто до 18.03.2024. Після закінчення строку його дії у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти.

Разом з тим, суд першої інстанції не врахував, що з наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором слідує, що проценти за користування кредитом нараховані позивачем у період з 02.10.2023 по 18.03.2024, тобто чітко в межах дії договору. Загальна сума нарахованих відсотків становить 14 501 грн 83 коп, і зазначена сума після закінчення строку дії договору (18.03.2024) не змінювалася.

За таких обставин, у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для зменшення розміру заборгованості за процентами.

Суд вважає, що заявлені позивачем вимоги про стягнення 14 501 грн 83 коп процентів за користування кредитом є обґрунтованими, підтверджуються належними та допустимими доказами і підлягають задоволенню у повному обсязі.

Щодо вимог про стягнення комісії

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ТОВ «Бізнес Позика» до ОСОБА_1 про стягнення комісії, суд першої інстанції виходив з того, що згідно п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, з огляду на таке.

За приписами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за надання та обслуговування кредиту.

Комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.

Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21 (провадження№61-4202сво22).

Таким чином, виходячи з аналізу вимог п.4 ч.1 ст. 1,ч.2 ст.8, ч.1 ст.1, ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», роз`яснень Великої Палати Верховного Суду щодо застосування ст.11 Закону України «Про споживче кредитування», які викладені у постанові від 13 липня 2022 року по справі №496/3134/19 така форма витрат, як комісія за надання кредиту існує на законодавчому рівні, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами.

Отже, спеціальним законодавством України прямо визначені легальні можливості позивача як включати до тексту кредитних договорів із споживачами умови щодо нарахування комісії, так і в подальшому нараховувати її, а також витребувати суму несплаченої вищевказаної комісії від відповідача (в т.ч. і в судовому порядку).

Включення до тексту кредитного договору умови про необхідність сплати відповідачем комісії за надання кредиту, а також подальше витребування нарахованої комісії позивачем з відповідача, суд вважає таким, що відповідає вимогам діючого законодавства.

Суд першої інстанції, відмовляючи у стягненні комісії за надання кредиту, дійшов помилкового висновку про те, що така комісія підпадає під обмеження, встановлені пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, та фактично ототожнив її з неустойкою (штрафом, пенею) або іншими заходами відповідальності.

Проте, як слідує з наведених норм матеріального права та правових висновків Верховного Суду, комісія за надання кредиту є складовою загальних витрат за споживчим кредитом, тобто платою за надану фінансову послугу, а не видом цивільно-правової відповідальності за порушення зобов`язання. Відтак, на такі платежі не поширюється дія вказаних обмежень, встановлених на період воєнного стану.

Суд першої інстанції не врахував правову природу комісії, неправильно застосував норми матеріального права та дійшов безпідставного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у цій частині.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення заборгованості за комісією у розмірі 528 грн 45 коп є обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи та підлягають задоволенню.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права відповідно до п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставами для зміни рішення суду першої інстанції.

Оскільки, суд першої інстанції, розглядаючи позов ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором, проте, не надавши належну оцінку наданим позивачем доказам та внаслідок неправильного застосування норм матеріального права дійшов помилкового висновку в частині розміру заборгованості, що підлягає стягненню, апеляційна скарга адвоката ТОВ «Бізнес Позика», підлягає задоволенню, заочне рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 15 грудня 2025 року зміні, а з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за Договором № 476840-КС-001 про надання кредиту від 02 жовтня 2023 року в розмірі 20 030 (двадцять тисяч тридцять) грн 28 коп.

Щодо судових витрат

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В порядку розподілу судових витрат з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Бізнес Позика» пропорційно підлягає стягненню 6 056 грн (2 422,4+3 633,6 %) судового збору, сплаченого позивачем за подання позову та апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 362, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» задовольнити.

Заочне рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 15 грудня 2025 року змінити.

Стягнути із ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» () заборгованість за Договором № 476840-КС-001 про надання кредиту від 02 жовтня 2023 року в розмірі 20 030 (двадцять тисяч тридцять) грн 28 коп,з яких: 5 000 грн - тіло кредиту, 14 501 грн 83 коп - проценти, 528 грн 45 коп - комісія.

Стягнути із ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» () 6 056 (шість тисяч п`ятдесят шість) грн судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий суддя С. І. Мурашко

Судді С. М. Єгорова

О. Л. Карпенко