Справа № 930/2662/23
Провадження № 22-ц/801/778/2026
Головуючий у суді 1-ї інстанції Царапора О. П.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2026 рокуСправа № 930/2662/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Голоти Л. О. (суддя - доповідач),

суддів Оніщука В.В., Рибчинського В.П.,

за участю секретаря судового засідання Литвин Ю.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу № 930/2662/23 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину майна придбаного під час проживання в шлюбі,

за апеляційною скаргою Маліцького Миколи Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 22.01.2026, ухвалене у складі судді Алєксєєнка В.М. в приміщенні суду в м. Немирів, -

в с т а н о в и в :

25.09.2023 ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину майна придбаного під час проживання в шлюбі, в якому просив визнати за ним право власності на частину нежитлової будівлі (об`єкт торгівлі та сфери послуг) загальною площею 412,4 кв.м., яка розташована в АДРЕСА_1 , та частину земельної ділянки кадастровий N? :01:006:0098, загальною площею 0,0405 га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 12.11.2000 позивач уклав шлюб із ОСОБА_2 , який рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 7.09.2021 було розірвано. Під час перебування у шлюбі сторони побудували нежитлову будівлю (об`єкт торгівлі та сфери послуг) загальною площею 412,4 кв.м., яка розташована в АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за відповідачкою, номер витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно 21289074 від 16.12.2008. Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ N? 386540 від 10.07.2006 відповідачці належить на праві приватної власності земельна ділянка кадастровий N? :01:006:0098 площею 0,0405 га., цільове призначення якої для обслуговування житлового будинку, розташована в АДРЕСА_2 , на якій і побудована нежитлова будівля загальною площею 412,4 кв.м.. Наразі у позивача виникла необхідність поділити вище зазначене майно, а саме: нежитлову будівлю (об`єкт торгівлі та сфери послуг) загальною площею 412,4 кв.м., яка розташована в АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 0,0405 га., цільове призначення якої для обслуговування житлового будинку, що розташована в АДРЕСА_2 , між ним та ОСОБА_2 у рівних частках, а саме по частині нежитлової будівлі, а також по частині земельної ділянки кожному, так як дане майно було набуте під час перебування у шлюбі.

Рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 22.01.2026 позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на частину нежитлової будівлі (об`єкт торгівлі та сфери послуг) загальною площею 412,4 кв.м., яка розташована в АДРЕСА_1 , та частину земельної ділянки кадастровий N? :01:006:0098 загальною площею 0,0405 га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1572 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , подано апеляційну скаргу (вх № 1973/26-вх від 17.02.2026), в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповноту з`ясування обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції; стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати в розмірі 2358 грн. Основними доводами апеляційної скарги є те, що : (1) у справі відсутні докази на підтвердження того, що майно придбано під час проживання у шлюбі, а також, що дане майно придбано за сумісні кошти подружжя, позивачем занижена вартість майна; (2) відповідач набула право власності на земельну ділянку безоплатно, у зв`язку з чим земельна ділянка є її особистою приватною власністю та не підлягає поділу; (3) нежитлова будівля (об`єкт торгівлі та сфери послуг) за АДРЕСА_1 , загальною площею 412,4 кв.м., належить відповідачці і є її приватною власністю і поділу між колишнім подружжям не підлягає, так як рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 31.10.2008 по справі № 2-1487/2008, яке набрало законної сили, встановлено, що ОСОБА_2 у 2008 році побудувала за власні кошти нежитлову будівлю загальною площею 412,4 кв.м.. Відповідно до пункту 3 часини першої статті 57 ЦПК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідачем спростовано режим майна придбаного під час проживання в шлюбі; (4) позивачем не доведено, що кредит ним отримано для будівництва нежитлової будівлі. Відповідно до п.1.4 договору про надання споживчого кредиту за № 00 від 25.06.2008, цільове призначення (мета) кредиту - кредит надається позичальнику для його особистих потреб, а саме на поточні потреби.

23.03.2026 до Вінницького апеляційного суду надійшов відзив (вх № 3493) ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , в якому, посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Щодо розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

У судовому засіданні ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представник ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , заперечив проти апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін. Представником позивача в суді апеляційної інстанції було заявлено клопотання про витребування цивільної справи № 2-1487/2008 та дослідження її в суді апеляційної інстанції.

З`ясувавши думку представника відповідача, який заперечував проти заявленого клопотання, колегія суддів дійшла висновку про відмову в його задоволенні, оскільки цим обставинам не надавалась оцінка в рішенні суду першої інстанції, а матеріали справи не містять даних про дослідження справи № 2-1487/2008 судом першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, Вінницький апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина перша, четверта статті 367 ЦПК України).

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

У справі встановлено наступні обставини.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 12.11.2000, який 7.09.2021 на підставі рішення Немирівського районного суду Вінницької області, яке набрало законної сили 7.10.2021, по справі № 930/1257/21 було розірвано /а. с. 10/.

У сторін є спільний син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що 17.08.2010 складено відповідний актовий запис № 101 Відділом реєстрації актів цивільного стану Немирівського районного управління юстиції Вінницької області, що підтверджується копією повторного свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 /а. с. 78/.

10.07.2006 на ім`я відповідачки ОСОБА_2 видано державний акт на право власності на земельну ділянку, кадастровий № :01:006:0098, серії ЯБ №386540, на підставі рішення 22 сесії 4 скликання Немирівської міської ради від 21.10.2005 року, площею 0.0405 га, що розташована по АДРЕСА_1 , для обслуговування житлового будинку /а. с. 11/.

25.06.2008 ОСОБА_1 із АКІБ «УкрСиббанк» уклав договір про надання споживчого кредиту № 0, предметом якого є надання банком позичальнику кредитних коштів (кредит) в іноземній валюті, долар США (USD), в сумі 56000,00, що дорівнює еквіваленту 271583,20 грн за курсом НБУ на день укладення договору, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти (кредит) та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у даному договорі /а. с. 66-73/.

27.06.2008 ОСОБА_2 із АКІБ «УкрСиббанк» уклала договір банківського рахунку № НОМЕР_2 , предметом якого є відкриття поточного рахунку у національній та іноземній валюті для зберігання грошей та здійснення розрахунково-касового обслуговування «клієнта» за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України /а. с. 32-37/.

На аркушах справи 12-23 міститься копія технічного паспорта на нежитлову будівлю АДРЕСА_2 .

Відповідно до копії рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 31.10.2008 по справі № 2-1487/2008 за ОСОБА_2 визнано право власності на самовільно побудовану нежитлову будівлю (об`єкт торгівлі та сфери послуг) загальною площею 412,4 кв.м., розташовану в АДРЕСА_1 . Право власності зареєстровано за ОСОБА_2 16.12.2008 згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно /а. с. 5- 7/.

На аркуші справи 29 міститься копія рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 31.10.2008 по справі № 2-1487/2008, яким за ОСОБА_2 визнано право власності на самовільно побудовану нежитлову будівлю (об`єкт торгівлі та сфери послуг) загальною площею 412 кв.м., розташовану в АДРЕСА_1 .

Згідно додаткової угоди № 3 від 2.06.2011 до договору про надання споживчого кредиту №0 від 25.06.2008 між ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк» вбачається, що сторони дійшли згоди, що банк зобов`язується надати позичальнику, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит у валютах, вказаних в цій Додатковій угоді, у формі кредитної лінії з лімітом кредитної лінії, встановленим в базовій валюті, що дорівнює 837133,28 грн у порядку і на умовах, зазначених у договорі та цій додатковій угоді. В дату укладення додаткової угоди позичальнику надано транш в національній валюті в розмірі 418566,64 грн в межах ліміту кредитної лінії. Укладення зазначеної угоди підтверджує подальше виконання позивачем кредитних зобов`язань, пов`язаних із фінансуванням спірного об`єкта нерухомості, у період шлюбу сторін /а. с. 57-65/.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про набуття сторонами у період шлюбу права спільної сумісної власності на нежитлову будівлю, а також зважаючи на функціональну та правову єдність земельної ділянки і розміщеного на ній об`єкта нерухомості, суд вважав обґрунтованими вимоги позивача.

Висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог зроблено за неповного з`ясування обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова ОП КЦС ВС від 5.09.2019 по справі № 638/2304/17).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.01.2022 по справі № 910/10784/16).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова ВС від 8.11.2023 по справі № 761/42030/21, постанова ОП КЦС ВС від 11.12.2023 по справі № 607/20787/19).

У постанові ВС від 9.08.2023 у справі № 175/1025/20 зазначено, що аналіз ст. ст. 60, 71 СК України дозволяє зробити висновок про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання (постанова ВС від 31.01.2024 у справі № 645/4165/21).

Водночас, найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).

Розглядаючи даний спір, суд першої інстанції не звернув уваги на вищезазначені висновки Верховного Суду та у порушення вимог ст. ст. 2, 229, 263 ЦПК України не встановив обсяг спільно нажитого майна подружжя, наявного на час припинення спільного ведення господарства, а також не з`ясував джерело і час його придбання.

Як вбачається з матеріалів даної справи, подружжя ОСОБА_5 у період зареєстрованого шлюбу набули нерухоме майно. Предметом поділу у даній справі є земельна ділянка кадастровий номер :01:006:0098, загальною площею 0,0405 га, призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та нежитлова будівля (об`єкт торгівлі та сфери послуг) загальною площею 412,4 кв.м., яка розташована в АДРЕСА_1 .

У судовому засіданні представники сторін зазначили, що у провадженні Немирівського районного суду на розгляді перебуває ще один спір про поділ майна подружжя ОСОБА_5 , справа № 930/2667/24, у якому предметом поділу є житловий будинок за адресою АДРЕСА_2 . Дана обставина підтверджується відомостями Державного реєстру судових рішень.

Не вирішення судом першої інстанції питання щодо можливого об`єднання даних справ та не встановлення усього обсягу майна подружжя, позбавило можливості суд встановити склад майна, що підлягає поділу та наявне у подружжя на час розгляду справи; визначити час та наявність фінансової можливості у подружжя придбати усе майно за спільні кошти; визначити наявність боргів та правовідносин за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У даній справі встановлено, що у період перебування в шлюбі відповідач набула право власності на земельну ділянку кадастровий номер :01:006:0098, загальною площею 0,0405 га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серія ЯБ №386540 від 10.07.2006, виданий на підставі рішення 22 сесії 4 скликання Немирівської міської ради від 21.10.2005; та нежитлову будівлю (об`єкт торгівлі та сфери послуг) загальною площею 412,4 кв.м., яка розташована в АДРЕСА_1 на підставі рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 31.10.2008 по справі № 2-1487/2008, яким визнано право власності за ОСОБА_2 на самовільно побудовану нежитлову будівлю (об`єкт торгівлі та сфери послуг) загальною площею 412,4 кв.м., розташовану в АДРЕСА_1 .

Щодо позовної вимоги про поділ земельної ділянки.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України (пункт 5 частини першої статті 57 СК України).

Відповідно до Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11.01.2011 статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Вказана норма набула чинності з 8.02.2011, однак була виключена на підставі Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» № 4766 від 17.05.2012, який набрав чинності 13.06.2012. Натомість статтю 57 СК України доповнено пунктом 5 частини першої, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації.

Із урахуванням вказаних змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому тільки в період часу з 8.02.2011 до 12.06.2012 включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 8.02.2011 та після 12.06.2012 така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.

Аналогічний висновок по застосуванню норм Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11.01.2011 зроблений в постановах Верховного Суду від 20.06.2018 по справі № 1311/832/12, від 12.11.2018 по справі № 753/6139/14-ц і від 12.06.2019 по справі № 409/1959/15-ц.

Той факт, що спірна земельна ділянка набута відповідачкою внаслідок приватизації визнаний позивачем у відзиві на апеляційну скаргу та у судовому засіданні, а тому у відповідності до вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України дана обставина звільняється від доказування.

Колегія суддів вважає такими, що заслуговують на увагу аргументи апеляційної скарги про те, що відповідач набула право власності на земельну ділянку на підставі рішення 22 сесії 4 скликання Немирівської міської ради від 21.10.2005 року в порядку приватизації, у зв`язку з чим земельна ділянка є її особистою приватною власністю відповідно до пункту 5 частини першої статті 57 СК України та не підлягає поділу /а. с. 11/.

Отже, земельна ділянка кадастровий № :01:006:0098, площею 0.0405 га, що розташована по АДРЕСА_1 , для обслуговування житлового будинку є особистою приватною власністю відповідача, режим спільного сумісного майна подружжя на цю земельну ділянку не поширюється, відповідно, поділу, як майно подружжя вона не підлягає.

Крім того, з досліджених у справі письмових доказів (державний акт, у якому зазначено опис меж до А землі гр. ОСОБА_1 ), а також із відкритої у вільному доступі інформації з Публічної кадастрової карти України, апеляційним судом встановлено, що за позивачем за цією ж адресою зареєстрована інша земельна ділянка площею 0,0371 га кадастровий номер :01:006:0099, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд /а.с. 11/.

Колегія суддів звертає увагу, що у позовній заяві підставами позовних вимог про поділ земельної ділянки, ОСОБА_1 зазначав положення ст. ст. 60, 63, 69, 70 СК України та ст. 368 ЦК України, тоді як у відзиві на апеляційну скаргу, погоджуючись та не спростовуючи факт особистої приватної власності відповідачки на спірну земельну ділянку, позивач змінив підстави своїх вимог та просив визнати право власності на частину спірної земельної ділянки, так як до нього переходить право власності на частину будинку, тобто з підстав визначених положеннями ст. 120 ЗК України. Заяву про зміну підстав позову позивачем до суду першої інстанції подано не було.

З огляду на вимоги ч. 6 ст. 367 ЦПК України, відповідно до яких в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів не приймає до уваги дані доводи позивача.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить висновку про відсутність підстав для задоволенні вимог ОСОБА_1 про визнання земельної ділянки кадастровий № :01:006:0098, площею 0.0405 га спільною сумісною власністю подружжя та відмови у задоволенні даних вимог.

Щодо позовних вимог про поділ нежитлової будівлі.

У постанові ВС від 24.01.2020 по справі № 546/912/16-ц зазначено, що статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями, як час набуття майна і кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно частини 5 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

В позові ОСОБА_1 , зазначає про те, що під час перебування у шлюбі з відповідачем вони побудували нежитлову будівлю (об`єкт торгівлі та сфери послуг) загальною площею 412,4 кв.м, яка розташована в АДРЕСА_1 , право власності на яку оформлено було на відповідачку.

Заперечуючи позовні вимоги в цій частині відповідач зазначала, що спірне нежитлове приміщення побудовано нею за власні кошти, що встановлено рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 31.10.2008 по справі № 2-1487/2008, яке набрало законної сили та є преюдиційним у цій справі, а тому нежитлова будівля є її особистою приватною власністю відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України.

Задовольняючи позовні вимоги у цій частині, суд першої інстанції виходив з того, що сторони набули в період шлюбу право спільної сумісної власності на нежитлову будівлю, а тому нежитлова будівля підлягає поділу між сторонами в рівних частинах по кожному.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає їх такими, що не відповідають обставинам справи та прийнятими за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

У пунктах 1, 2 частини першої статті 264 ЦПК України зазначено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна (постанова ВС від 13.03.2024 у справі № 537/541/23).

Судом першої інстанції наведеного не враховано, а висновки суду зроблено за неповного з`ясування обставин справи та на припущеннях, що заборонено частиною шостою статті 81 ЦПК України.

Так, визнаючи будівлю спільною сумісною власністю подружжя, суд першої інстанції не навів обґрунтованих висновків щодо оцінки наявних у справі доказів на підставі яких встановив час будівництва даної споруди та визначив її режим спільної сумісної власності.

З наявного у справі висновку про вартість ТОВ «Подільський експертний центр» вих № 52/№27-З від 21.09.2023 року вбачається, що нежитлова будівля (об`єкт торгівлі, сфери послуг), загальною площею 412, 4 кв.м за адресою АДРЕСА_2 з інформації наданої замовником ( ОСОБА_1 ), щодо стану згаданого будинку є будівлею 1980 року забудови, має умовно задовільний стан, потребує проведення ремонтно- будівельних робіт. / а.с. 24 /

На аркушах справи 12-23 міститься копія технічного паспорта на нежитлову будівлю АДРЕСА_2 , в якому відсутні відомості про рік побудови нежитлового приміщення /а. с. 23/.

При з`ясуванні часу будівництва спірного будинку, представник позивача у суді апеляційної інстанції просив врахувати рішення Немирівського районного суду від 31.10.2008 року у справі № 2-1487/2008 у якому встановлено, що будинок збудовано у 2008 році, а тому є спільною власністю подружжя та підлягає поділу.

У свою чергу, іншу частину даного речення, а саме, що будинок ОСОБА_2 збудувала за власні кошти, представник позивача не вважає обставиною встановленою судом та звільненою від доказування.

Враховуючи вищевикладене, керуючись п. 5 ст. 82 ЦПК України колегія суддів приходить висновку, що обставини зазначені у рішенні суду від 31.10.2008 року, що набрало законної сили, щодо року будівництва будинку (2008 року) та джерела походження коштів (власні кошти ОСОБА_2 ) не підлягають доказуванню при розгляді даної справи та є встановленими.

При вирішенні спорів про належність майна на праві спільної сумісної власності подружжю, суду в першу чергу належить встановити час набуття такого майна. При встановленні судом факту набуття майна у період шлюбу, на таке майно поширюється презумпція спільності майна подружжя. Факт набуття майна у період шлюбу доводить той із подружжя, який на нього посилається в обґрунтування своїх вимог про поділ такого майна (постанова ВС від 12.06.2019 у справі № 595/324/17).

Отже, заперечуючи ту обставину, що Немирівський районний суд при розгляді справи № 2-1487/2008 року встановив факт, що спірна нежитлова будівля збудована за власні кошти ОСОБА_2 та маючи намір змінити режим особистої власності відповідачки, саме позивачу необхідно було надати суду належні та допустимі докази на спростування даної обставини (докази про спільну участь подружжя коштами або працею в набутті даного майна).

Наявність у справі двох рішень суду від 31.10.2008 року відмінних частково за змістом (площа будинку та адреса без літ. А) не впливають на обставини справи, враховуючи, що реєстрація права власності на спірну будівлю зареєстрована та не скасована /а.с. 7/.

Позивачем не надано суду доказів придбання матеріалів, обладнання та іншого майна, що було використано в процесі будівництва. Клопотань про проведення судової експертизи позивач не заявляв.

Надані позивачем Договір про надання споживчого кредиту від 25.06.2008 року та Додаткова угода № 3 від 02.06.2011 року до договору про надання споживчого кредиту від 25.06.2008 року не є достатніми доказами на підтвердження тієї обставини, що кошти, які були отримані ОСОБА_1 за даними договорами були витрачені ним на будівництво спірного нежитлового будинку, враховуючи, що станом на жовтень 2008 рік нежитлова будівля вже була завершена будівництвом та щодо неї було постановлено рішення суду (31.10.2008). Крім того, дані докази мають оцінюватись у сукупності з іншими обставинами, враховуючи, що у провадженні суду першої інстанції наявна інша справа про поділ майна цього подружжя.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Згідно з статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить висновку про недоведеність позивачем вимог про визнання нежитлової будівлі за адресою АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Згідно з пунктом 1-4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Щодо розподілу судових витрат.

Беручи до уваги положення частини тринадцятої статті 141, підпункту в пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, колегія суддів вважає, що з ОСОБА_1 слід стягнути на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 2358 грн за подання апеляційної скарги.

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Маліцького Миколи Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_2 , задовольнити.

Рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 22.01.2026 у даній справі скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину майна придбаного під час проживання в шлюбі - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 2358 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 30.03.2026.

Головуючий суддя Л. О. Голота

Судді: В. В. Оніщук

В. П. Рибчинський