Справа № 159/8745/25 Головуючий у 1 інстанції: Шишилін О. Г.
Провадження № 22-ц/802/432/26 Доповідач: Шевчук Л. Я.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2026 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Шевчук Л. Я.,

суддів Бовчалюк З. А., Киці С. І.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 21 січня 2026 року,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2025 року ОСОБА_1 звернулася в суд із зазначеним позовом, який обґрунтований тим, що вона з відповідачем ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 28 серпня 2023 року. У них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 .

Позивачка також зазначала, що після розірвання шлюбу з відповідачем їх син проживає разом з нею, хоча зареєстрований за адресою проживання відповідача ОСОБА_2 , який в добровільному порядку перестав надавати кошти на утримання сина. Дитина повністю перебуває на її утриманні.

Покликаючись на зазначені обставини, позивачка просила суд стягувати з відповідача ОСОБА_2 у її користь аліменти на утримання малолітньої дитини сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 у твердій грошовій сумі у розмірі 3 000 грн щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 01 листопада 2025 року і до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 21 січня 2026 року у цій справі у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із ухваленим судовим рішенням, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення її позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційний суд розглянув цю справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Як передбачено частинами 4, 5 статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Датою ухвалення постанови у цій справі є 27 березня 2026 року дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи та вивчивши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, суд першої інстанції вважав, що позивачем не доведено право на присудження аліментів з відповідача, оскільки не надано належних та допустимих доказів, які свідчили б про те, що дитина проживає разом з позивачкою та перебуває на її утриманні.

Проте такі висновки суду зроблені з порушенням вимог закону.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частиною 1 статті 10, частиною 3 статті 12, частиною 1 статті 13 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За матеріалами справи судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 14 вересня 2013 року перебували у зареєстровану шлюбі, який розірвано на підставі рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області 28 серпня 2023 року (а. с. 5).

У них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження (а. с. 6).

Позивач ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади від 31 жовтня 2024 року (а. с. 4).

Син сторін у справі ОСОБА_3 навчається у Закладі загальної середньої освіти «Ліцей № 11 м. Ковеля» у 6-В класі з 01 вересня 2020 року і по даний час, що підтверджується довідкою директора ЗЗСО «Ліцей № 11 м. Ковеля» від 20 січня 2026 року за вихідним № 02-29/09 (а. с. 20).

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із частинами 2, 3 статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно із частинами 7, 8 статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу (частина 2 статті 141 СК України).

Відповідно до частин 2, 3 статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (стаття 180 СК України).

За положеннями частин 1-3 статті 181 СК України способи виконання батьками обов?язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (частини 1, 2 статті 182 СК України).

Згідно із частиною 1 статті 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Звертаючись до суду із позовом про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, ОСОБА_1 зазначала, що їх син ОСОБА_3 зареєстрований за місцем реєстрації відповідача, хоча фактично проживає з нею за адресою: АДРЕСА_2 , та перебуває на її утриманні.

У поданій апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 просила приєднати до матеріалів справи акт обстеження умов проживання від 29 січня 2026 року, складений комісією служби у справах дітей Виконавчого комітету Ковельської міської ради Волинської області.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частина 3 статті 367 ЦПК України).

Колегія суддів вважає, що зазначений доказ необхідно прийняти та приєднати до матеріалів справи.

В акті обстеження умов проживання від 29 січня 2026 року, складеного комісією служби у справах дітей Виконавчого комітету Ковельської міської ради Волинської області, зазначено, що ОСОБА_1 разом зі своїм сином ОСОБА_3 проживають за адресою: АДРЕСА_2 . Умови проживання задовільні, дитина має місце для сну, зону для навчання (а. с. 26).

Крім того у поданому відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 не заперечував, що їх син ОСОБА_3 проживає разом зі своєю матір?ю ОСОБА_1 і зазначав, що він як батько старається забезпечувати дитину усім необхідним.

Натомість будь-яких доказів, які свідчили б про те, що він у добровільному порядку утримує свого сина, відповідач ОСОБА_2 суду не надав, хоча згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

З урахуванням наведеного апеляційний суд дійшов висновку про стягнення з відповідача в користь позивачки аліменти на утримання неповнолітньої дитини у твердій грошовій сумі у розмірі 2 500 грн щомісячно.

При визначенні розміру аліментів апеляційний суд враховує ту обставину, що відповідач ОСОБА_2 періодично надає своїй дитині грошові кошти.

Водночас надання таких коштів у розумінні сімейного законодавства не є аліментами та не свідчить про надання відповідачем матеріальної допомоги на утримання дитини.

Окрім того нормами чинного законодавства передбачено, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, зокрема, батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

На підставі наведеного суд апеляційної інстанції доходить висновку, що із-за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, рішення суду першої інстанції слід скасувати і ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначив, що звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Пунктом 13 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що від сплати судового збору у всіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.

Отже, учасники бойових дій мають право на пільгу зі сплати судового збору виключно у справах з приводу захисту належних ним гарантій, які стосується їх соціального і правового захисту саме як ветеранів війни.

У цій справі спір виник із правовідносин, які не стосуються соціального захисту відповідача ОСОБА_2 у зв`язку із виконанням ним військового обов`язку, а також під час виконання ним службового обов`язку. Тому підстави для звільнення відповідача від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» відсутні.

Апеляційним судом встановлено, що при зверненні до суду з позовною заявою підлягав сплаті судовий збір в розмірі 1 211,20 грн, за подання апеляційної скарги 1 816,80 грн.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнена від сплати судового збору в усіх судових інстанціях, тому судовий збір в розмірі 3 028 грн необхідно стягнути з відповідача в дохід держави.

Керуючись статтями 368, 369, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 21 січня 2026 року у цій справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини задовольнити частково.

Стягувати з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 у твердій грошовій сумі в розмірі 2 500 (дві тисячі п`ятсот) гривень щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 28 листопада 2025 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з відповідача ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в розмірі 3 028 (три тисячі двадцять вісім) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді