КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 грудня 2025 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «НОВИЙ КОЛЕКТОР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2025 року Товариствоз обмеженою відповідальністю «НОВИЙ КОЛЕКТОР» (далі - ТОВ «НОВИЙ КОЛЕКТОР») звернулось до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, яке з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог просило суд: стягнути із ОСОБА_1 на користь ТОВ «НОВИЙ КОЛЕКТОР» заборгованість за кредитним договором № 1057-4518 від 22.02.2022 в розмірі 7176,00 грн., а також судовий збір у розмірі 2422,40 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 6000 грн. (а.с. 1-5, 98).

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24.12.2025 позовні вимоги задоволено. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «НОВИЙ КОЛЕКТОР» заборгованість за кредитним договором в розмірі 7176 грн., витрати по сплаті судового збору в розмірі 347,01 грн., а також витрати на правничу допомогу у розмірі 2000 грн. Головному управлінню Державної казначейської служби України у м. Києві повернути ТОВ «НОВИЙ КОЛЕКТОР» з державного бюджету судовий збір, сплачений при поданні позову, у розмірі 347,01 грн. згідно платіжної інструкції № від 05.09.2025.

В апеляційній скарзі, відповідач, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм процесуального та матеріального права, а також невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції в частині стягнення судового збору та витрат на правничу допомогу скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог в цій частині.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що позовні вимоги ТОВ «НОВИЙ КОЛЕКТОР» підлягали частковому задоволенню, а саме на 13,8 % (6900 грн. (тіло кредиту) х 100) : 50094,00 грн (заявлену суму заборгованості), то позивач має право на відшкодування правничої допомоги у розмірі 828 грн , пропорційно задоволеним вимогам: 13,8% х 6000 грн (сума заявленої правничої допомоги).

Зазначає, що зазначене було проігноровано судом першої інстанції та безпідставно присуджено витрати на правову допомогу у більшому розмірі.

Посилається також і на те, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується відповідним посвідченням серії НОМЕР_1 тобто є особою, яка звільнена від сплати судового збору.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 13.02.2026 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

24.02.2026 до Київського апеляційного суду надійшов відзив ТОВ «НОВИЙ КОЛЕКТОР», у якому позивач відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зважаючи на те, що рішення суду першої інстанції оскаржується лише ОСОБА_1 та лише в частині розподілу судових витрат, то відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, його законність в іншій частині колегією суддів не перевіряється.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Здійснюючи розподіл судових витрат, суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням характеру виконаної адвокатом роботи, принципу співмірності та розумності судових витрат, а також розгляду справи в спрощеному позовному провадженні, наявні підстави для зменшення розміру судових витрат, які підлягають стягненню з відповідача за надання правової допомоги на користь позивача в сумі 2 000 грн., що є обґрунтованим і пропорційним до предмета спору та виконаної адвокатом роботи по справі.

Також, суд першої інстанції дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 347,01 грн., указавши при цьому, що на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» відповідач звільнений від сплати судового збору, а тому такий судовий збір підлягає поверненню Головним управлінням Державної казначейської служби України у м. Києві - ТОВ «НОВИЙ КОЛЕКТОР» з державного бюджету, сплачений при поданні позову, у розмірі 347,01 грн. згідно платіжної інструкції № від 05.09.2025.

Колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат не погоджується, виходячи із наступного.

Відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.

Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення та членів їх сімей, встановлені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Перелік пільг учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, визначений у статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

При цьому, у статті 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено, що особи, на яких поширюється дія цього нормативного акту, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань.

Таким чином, вирішуючи питання про стягнення судового збору з особи, яка має статус учасника бойових дій, для правильного застосування норм пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» суд має враховувати предмет та підстави позову, перевіряти чи стосується така справа захисту прав цих осіб з урахуванням положень статей 12, 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Вказана правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 09.10.2019 у справі № 9901/311/19 (провадження № 11-795заі19), від 12.02.2020 у справі № 545/1149/17 (провадження № 14-730цс19).

З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «НОВИЙ КОЛЕКТОР» звернулось до суду першої інстанції з матеріально-правовими вимогами до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Наведене указує на те, що позов у даній справі не стосується прав ОСОБА_1 як учасника бойових дій, постраждалого учасника Революції Гідності або Героя України.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що відповідач ОСОБА_1 у даній справі звільняється від відшкодування витрат, пов`язаних із сплатою судового збору на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», а тому помилковим є висновок суду про необхідність повернення Головним управлінням Державної казначейської служби України у м. Києві позивачу, ТОВ «НОВИЙ КОЛЕКТОР», з державного бюджету судового збору, сплаченого при поданні позову, у розмірі 347,01 грн., згідно платіжної інструкції № від 05.09.2025, у зв`язку із чим із резолютивної частини оскаржуваного рішення підлягає виключенню вказівка суду першої інстанції наступного змісту: «Головному управлінню Державної казначейської служби України у м. Києві повернути ТОВ «НОВИЙ КОЛЕКТОР» з державного бюджету судовий збір, сплачений при поданні позову, у розмірі 347,01 грн. згідно платіжної інструкції № від 05.09.2025».

Поряд з цим, таке викладення резолютивної частини рішення щодо вирішення питання про розподіл судового збору, створює подвійне тлумачення та надає підстави для подвійного стягнення судового збору, шляхом стягнення із відповідача на користь позивача частини судового збору та відшкодування позивачу частини судового збору за рахунок державного бюджету.

Щодо вимог апелянта в частині розподілу витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на правову допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Статтею 131-2 Конституції України визначено, що для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Договором про надання правової допомоги є домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»).

За приписами ч.3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до положень статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.

Згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Таким чином, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому, витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137, частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, додатковій постанові Верховного Суду від 28.05.2021 у справі № 727/463/19, постановах Верховного Суду від 02.12.2020 у справі № 317/1209/19, від 03.02.2021 у справі № 554/2586/16-ц, від 17.02.2021 у справі № 753/1203/18, від 02.06.2022 у справі № 15/8/203/20.

Так, на підтвердження обставин понесення у суді першої інстанції витрат на професійну правничу допомогу позивачем було надано: копію договору про надання правничої допомоги №07/24-НК від 02.07.2024, копію додаткової угоди № 17 до договору про надання правничої допомоги від 02.07.2024, копію додаткової угоди № 19 до договору про надання правничої допомоги від 02.07.2024, копію звіту про виконану роботу відповідно до договору № 07/24-НК про надання правничої допомоги від 02.07.2024.

У постанові Верховного Суду від 20.01.2021 у справі № 750/2055/20 вказано, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

При цьому, в питанні зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу слід враховувати висновки Об`єднаної Палати Верховного Суду у справі № 922/445/19 (постанова від 03.10.2019 року), в яких, серед іншого наголошено, що:

- зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт;

- суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Разом з цим, у додатковій постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 08.09.2021 у справі № 206/6537/19 зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

Крім того, згідно з пунктом пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

У постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі №922/2685/19 зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення в частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2000 грн. виходив з того, що витрати в розмірі 6 000 грн. не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а також суперечать принципу розподілу таких витрат, оскільки з матеріалів справи вбачається відсутність співмірності з часом витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт та їх необхідністю, обсягом виконаної адвокатом роботи, враховуючи, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, а отже не відноситься до складних справ. Водночас, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, виходячи з обсягу фактично наданих послуг, з урахуванням характеру виконаної адвокатом роботи, принципу співмірності та розумності судових витрат, а також розгляду справи в спрощеному позовному провадженні, суд вважав за можливе зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу до 2 000 грн.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, ураховуючи таке.

Як убачається із матеріалів справи, позивач скористався правом на подання заяви про зменшення розміру позовних вимог, шляхом подання заяви від 17.11.2025 до суду першої інстанції та просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «НОВИЙ КОЛЕКТОР» заборгованість за кредитним договором № 1057-4518 від 22.02.2022 у розмірі 7176 грн., що складається із заборгованості по тілу 6900 грн. та за відсотками у розмірі 276 грн.

Поряд з цим, слід наголосити, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Таким чином, скориставшись правом на подання заяви про зменшення позовних вимог, позивач зменшив розмір вимог до розміру 7176 грн., тобто в такий спосіб просив суд розглядати вимоги позивача до відповідача, виходячи із такої редакції позовних вимог.

Оскаржуваним рішенням було стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «НОВИЙ КОЛЕКТОР» заборгованість за кредитним договором в розмірі 7176 грн., тобто позов задоволено повністю, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог.

З огляду на це, помилковим є посилання апелянта на те, що позов було задоволено частково, а тому витрати на професійну правничу допомогу слід стягувати пропорційно розміру задоволених позовних вимог, беручи до уваги суму заборгованості, викладену у позовній заяві, залишаючи поза увагою зменшення розміру позовних вимог.

При цьому, суд першої інстанції, вирішуючи вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу дійшов цілком обґрунтованого висновку, з чим погоджується апеляційний суд, про наявність підстав для зменшення заявленого до стягнення розміру витрат на професійну правничу допомогу та стягнення із відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 грн., які є співмірними із складністю справи, наданими адвокатом послугами, їх обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт, правомірно поклавши обов`язок по їх відшкодуванню на відповідача.

Пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частини 1, 2 статті 376 ЦПК України).

При цьому, згідно ч. 4 ст. 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції дійшовши вірного висновку про наявність підстав для розподілу судових витрат та стягнення з відповідача на користь позивача витрат по сплаті судового збору в розмірі 347,01 грн. та витрат на правничу допомогу у розмірі 2000 грн., проте помилково вказав про те, що відповідач згідно п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільняється від відшкодування витрат зі сплати судового збору, а тому судовий збір у розмірі 347,01 грн. сплачений при поданні позову, у розмірі 347,01 грн. згідно платіжної інструкції № від 05.09.2025, повертається позивачу Головним управлінням Державної казначейської служби України у м. Києві з державного бюджету, тому рішення в цій частині слід змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення суду посилання на п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» та з резолютивної частини рішення вказівку наступного змісту: «Головному управлінню Державної казначейської служби України у м. Києві повернути ТОВ «НОВИЙ КОЛЕКТОР» з державного бюджету судовий збір, сплачений при поданні позову, у розмірі 347,01 грн. згідно платіжної інструкції № від 05.09.2025».

Також слід зауважити, що дана справа віднесена процесуальним законом до категорії малозначних справ, а тому, в силу положень ч. 6 ст. 19 та ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 грудня 2025 року - змінити:

виключити з мотивувальної частини рішення посилання на пункт 13 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір».

виключити з резолютивної частини рішення абзац третій наступного змісту: «Головному управлінню Державної казначейської служби України у м. Києві повернути ТОВ «НОВИЙ КОЛЕКТОР» з державного бюджету судовий збір, сплачений при поданні позову, у розмірі 347,01 грн. згідно платіжної інструкції № від 05.09.2025».

В іншій частині рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 грудня 2025 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «НОВИЙ КОЛЕКТОР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова