провадження № 22-ц/824/172/2026 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 березня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Надточий К.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представникомОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 02 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом та з урахуванням уточнених позовних вимог просив стягнути з відповідача 3 754 628,53 грн., з яких 3 118 085,65 грн. - інфляційні втрати за період травня 2021 року - червня 2023 року, 636 542,88 грн. - 3% річних за період з 18 травня 2021 року по 08 грудня 2023 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений договір позики № 1 від 17 грудня 2018 року. Відповідно до п. 1.1 договору позикодавець передав у власність позичальника грошові кошти у розмірі 300 000,00 доларів США, а позичальник зобов`язався повернути ці кошти до 01 липня 2019 року. У відповідності до п. 2.1 і п. 2.2 договору позикодавець зобов`язаний передати позичальникові зазначену у п. 1.1 суму в день підписання цього договору. Факт передачі позикодавцем зазначеної суми засвідчується розпискою позичальника. Позивачем виконані умови договору про передачу коштів. Договором, окрім строку повернення коштів, також передбачено місце їx повернення (п.3.1): м. Київ, вул. Рилєєва, 10-А, та спосіб (п. 3.3) готівкою. У той же час, відповідач не виконав свої зобов`язання за договором, грошові кошти не повернув позивачу. У зв`язку з цим, 18 травня 2021 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за договором у розмірі 9 614 458,43 грн., з яких: 8 283 000,00 грн. - сума основної заборгованості; 865 114,21 грн. - сума інфляційних втрат, 466 344,22 грн. - сума 3% річних. Судова справа № 757/30115/21-ц за вказаним позовом досі перебуває у провадженні Печерського районного суду міста Києва на стадії розгляду по суті і рішення по ній ще не прийнято. Станом на дату подання цього позову відповідач умови договору не виконав, грошові кошти не повернув і продовжує ними користуватися. Відтак, з відповідача підлягають стягненню інфляційні втрати за період з травня 2021 року по червень 2023 року та 3 % річних за прострочення виконання зобов`язання з 18 травня 2021 року по 08 грудня 2023 року.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 02 лютого 2024 року позов ОСОБА_3 задоволено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що 02 лютого 2024 року розгляд справи відбувся у відсутність відповідача та його представника, які не були належним чином повідомлені про дату та місце розгляду справи. При відкритті провадження у даній справі судом було грубо порушені вимоги положення п. 3 ч.1 ст.186 ЦПК України. З відповідача за одним і тим самим договором позики та за однаковий відрізок періоду (18 травня 2021 по 16 травня 2023 року) двома різними рішеннями Печерського районного суду (справа №757/30115/21-ц та №757/40981/23-ц) двічі стягнуто 3 % річних, оскільки період з 18 травня 2021 року по 08 грудня 2023 року входить у період стягнення за рішенням у справі №757/30115/21-ц з 02 липня 2019 по 17 травня 2023 року. У червні 2019 року ОСОБА_1 повернув ОСОБА_3 одержані кошти за договором позики у розмірі 300 000,00 доларів США. Зважаючи на те, що ОСОБА_1 виконав свої зобов`язання за договором позики, підстави для стягнення з нього інфляційних витрат та 3 % річних за договором позики відсутні. У даному випадку основне зобов`язання припинилось його виконанням 20 червня 2019 року, тому і підстави для стягнення інфляційних витрат та 3% річних у суду на момент розгляду справи не було, навіть за відсутності розписки про повернення коштів, в тому числі, і у зв`язку з введенням в України воєнного стану. Суд допустив неправильне застосування положень ст. 625 ЦК України, оскільки у період дії в Україні воєнного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 вказує, що відповідач, в особі свого представника адвоката Бондика В.А., був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, призначеного на 02 лютого 2024 року. У судовому рішенні у справі № 757/30115/21-ц допущені описки в даті обрахунку 3 % річних: замість 17 травня 2021 року помилково зазначено 17 травня 2023 року. Заява про виправлення описки подана до суду одразу як ця описка була виявлена. Таким чином, доводи представника відповідача про порушення судом п. 3 ч.1 ст.186, п.4 ч.1 ст. 257 ЦПК України є безпідставними. Доводи щодо повернення коштів є вигадкою, а розписка підроблена. Доводи апеляційної скарги про виконання договору позики суперечить абсолютно протилежним доводам у відзиві на позовну заяву.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено,що 17 грудня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений договір позики № 1, відповідно до п.1.1 якого позикодавець передав у власність позичальникові грошові кошти у розмірі 300 000,00 доларів США, а позичальник зобов`язався повернути ці кошти до 01 липня 2019 року. У відповідності до п. 2.1 і п. 2.2 договору позикодавець зобов`язаний передати позичальникові зазначену у п.1.1 суму в день підписання цього договору (а.с.6).

Факт передачі позикодавцем зазначеної суми засвідчується розпискою позичальника (а.с.7).

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 23 липня 2021 року відкрито провадження у справі № 757/30115/21-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики(а.с.10).

Згідно із розрахунком, наданим позивачем, сума заборгованості за прострочення грошових зобов`язань за Договором становить 3 754 628,53 грн., що складається з:

- 3 118 085,65 грн. - інфляційних втрат за період з травня 2021 по червень 2023 року;

- 636 542,88 грн. - трьох процентів річних за період з 18 травня 2021 року по 08 грудня 2023 року.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання за договором позики від 17 грудня 2018 року, тому суд прийшов до висновку про обґрунтованість вимог позову про стягнення з нього на користь позивача інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми.

Апеляційний суд не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 Цього ж Кодексу договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Такий же висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16.

Тлумачення частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

З правової позиції висловленої у Постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13, вбачається, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Також, статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) зроблено висновок, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що 17 грудня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений договір позики № 1, відповідно до п. 1.1 якого позикодавець передав у власність позичальникові грошові кошти у розмірі 300 000,00 доларів США, а позичальник зобов`язався повернути ці кошти до 01 липня 2019 року. У відповідності до п. 2.1 і п. 2.2 договору позикодавець зобов`язаний передати позичальникові зазначену у п.1.1 суму в день підписання цього договору (а.с.6).

Факт передачі позикодавцем зазначеної суми засвідчується розпискою позичальника (а.с.7).

Заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що у червні 2019 року повернув ОСОБА_3 одержані кошти за договором позики у розмірі 300 000,00 доларів США., що підтверджується власноручною розпискою ОСОБА_3 .

Оскільки розписка про повернення боргу, відповідачем та його представником не надавалась в суді першої інстанції, вказана розписка має суттєве значення для вирішення справи, під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції за клопотанням ОСОБА_3 у справі було призначено та проведено почеркознавчу експертизу.

Згідно висновку експертів за результатами проведення почеркознавчої експертизи № 8889/24-32 від 24 листопада 2024 року:

1. Підпис від імені особи ОСОБА_3 , у документі з назвою «Розписка про одержання коштів отриманих в борг від 20 червня 2019 року виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою.

2. Рукописний запис дати «20 06 19» у документі з назвою «Розписка про одержання коштів отриманих в борг від 20 червня 2019 року, виконаний, ймовірно не ОСОБА_3 , а іншою особою.

За таких обставин, суд вважає доведеними факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем та невиконання ним як позичальником свого обов`язку щодо повергнення боргу.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних за період з 18 травня 2021 року по 08 грудня 2023 року, апеляційний суд виходить з наступного.

В силу вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Разом із з цим, відповідно до п. 18. Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Згідно з пунктом 3 Указу у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 34, 38, 39, 41 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався та триває по цей час.

За таких обставин, до стягнення підлягають три відсотки річних за ст. 625 ЦК України, за період з 18 травня 2021 року по 23 лютого 2022 року у розмірі 6 953,43 доларів США. (3/100*30000.00*282)/365).

Що стосується інфляційних втрат.

За змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17.

Також, аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19).

Таким чином, у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат суду першої інстанції слід було відмовити, оскільки між сторонами виникли боргові правовідносини в іноземній валюті, тому відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

При цьому апеляційний суд не враховує посилання на розгляду Печерським районним судом м. Києва справи № 757/30115/21-ц в межах якої позивач просив стягнути з ОСОБА_1 8 283 000,00 грн. боргу за вищевказаним договором позики, оскільки, як було зазначено вище, позивач передав в позику 300 000,00 доларів США, а не еквівалент вказаної суми в гривнях.

Крім того, рішення у справі № 757/30115/21-ц на сьогоднішній день не набрало чинності, що має наслідком відсутність підстав вважати наявним у відповідача боргу перед позивачем саме в сумі 8 283 000,00 грн., з якою позивач пов`язує своє право на отримання інфляційних втрат в порядку ч. 2 ст. 525 ЦК України.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, рішення суду підлягає скасуванню, як незаконне та не обґрунтоване з постановленням нового судового рішення в межах позовних вимог.

Разом з тим, під час апеляційного провадження судом отримано відомості, що відповідач ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 вересня 2025 року зупинено провадження у даній справі до залучення до участі у справі правонаступника померлого ОСОБА_1 .

З відповіді Київського відділу державної реєстрації смерті від 05 листопада 2025 року № 3374/33.12-58 вбачається, що 27 лютого 2025 року відділом був складений актовий запис про смерть № 3357 відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дата смерті якого вказана ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після закінчення строку на прийняття спадщини, судом витребувано з Першої Київської державної нотаріальної контори інформаційну довідку з спадкового реєстру щодо прийняття спадщини після ОСОБА_1 .

Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справі та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 84402569 від 05 березня 2026 року, 16 квітня 2025 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазарєвою Л.І. заведено спадкову справу, номер у спадковому реєстрі 73951997, номер у нотаріуса 16/2025, до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

З відповіді Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лазарєвої Л.І. від 10 березня 2026 року № 27/02-14 вбачається, що після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 приватним нотаріусом 16 квітня 2025 року заведено спадкову справу № 16/2025 за претензією ОСОБА_4 . Окрім ОСОБА_4 , із заявою про прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 , ніхто не звертався.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 12 березня 2026 року поновлено провадження у справі.

Згідно з ч. 1 ст. 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

Як встановлено апеляційним судом будь-які спадкоємці із заявами про прийняття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 до нотаріальної контори не зверталися. Строк для прийняття спадщини закінчився 26 серпня 2025 року.

Матеріали справи не містять доказів як наявності спадкоємців в померлого, прийняття ними спадщина так і наявності в померлого спадкового майна взагалі.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача не спростовував факту відсутності правонаступників в померлого відповідача. Разом з тим, представник посилався на ч. 3 ст. 377 ЦПК України та вказував, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, а тому в силу вимог зазначеної норми закону не може бути скасоване.

Апеляційний суд не погоджується з доводами представника позивача в цій частині, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Відповідно п. 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Згідно з ч. 3 ст. 377 ЦПК України якщо судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи - сторони у спорі чи припинення юридичної особи - сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, після ухвалення такого рішення не може бути підставою для застосування вимог частини першої цієї статті.

З огляду на незаконність та не обґрунтованість рішення суду першої інстанції, про що зазначено вище, вимоги ч. 3 ст. 377 ЦПК України не можуть бути застосовані, а судове рішення не може залишатись в силі.

Близькі за змістом правові позиції викладені в постановах Великої Палати Верховного суду та Верховного суду у справах № 264/5957/17 від 30.06.2020 року, 758/10554/16 від 24.02.2021 року, 519/13/17 від 06.12.2023 року.

При постановлені нового судового рішення, апеляційний суд виходить з вимог ч. 1 ст. 377 та п. 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України та приходить до висновку, про наявність підстав до закриття провадження у справі з підстав смерті фізичної особи - відповідача у справі, оскільки спірні правовідносини не допускають правонаступництва через відсутність спадкоємців, які б прийняли спадщину та відсутність доказів наявності спадкового майна як такого.

На підставі викладеного та керуючись п. 7 ч. 1 ст. 255, статтями 374, 377, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представникомОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 02 лютого 2024 року скасувати.

Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, закрити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 26 березня 2026 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.