УХВАЛА

27 березня 2026 року

м. Київ

справа № 347/29/26

провадження № 61-3033ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сердюка В. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Косівського районного суду Івано-Франківської області від 21 січня 2026 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 24 лютого 2026 року в провадженні за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» про видачу дубліката виконавчого листа в справі за позовом Відкритого акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, звернення стягнення на заставне майно,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2026 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» (далі - ТОВ «ФК «Гефест») звернулося до суду із заявою, в якій просило видати дублікат виконавчого листа № 347/1708/13-ц, виданого Косівським районним судом Івано-Франківської області відносно ОСОБА_1 , про звернення стягнення на земельну ділянку шляхом її продажу з прилюдних торгів в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 16 773 дол. США.

Заява обґрунтована тим, що ухвалою Косівського районного суду

Івано-Франківської області від 13 серпня 2020 року у справі №347/1399/20 замінено стягувача з АТ «Райффайзен Банк Аваль» на його правонаступника ТОВ «ФК «Гефест» у виконавчих листах № 2-379/10, які видані відносно ОСОБА_2 , ОСОБА_1 .

З відповіді Косівського відділу державної виконавчої служби у Косівському районі Івано-Франківської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (далі - Косівський ВДВС) від 17 листопада 2023 року стало відомо, що 20 березня 2015 року на підставі пункту 9 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року (в редакції на дату повернення) - наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, виконавчий документ повернуто стягувачеві. При цьому вказано, що повідомити дату, номер вихідного документа, яким направлено виконавчий документ стягувачу, та надати відповідні копії не вбачається можливим у зв`язку із знищенням матеріалів виконавчого провадження.

АТ «Райффайзен Банк Аваль» у відповіді від 20 листопада 2023 року повідомило, що запитувана інформація щодо наявності оригіналу виконавчого документа є конфіденційною та банк не зобов`язаний її розкривати.

Щодо дотримання заявником строку звернення до суду із вказаною заявою заявник посилався на дію Закону України від 03 червня 2014 року №1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яким встановлено заборону на примусове стягнення (відчуження без згоди власника) нерухомого житлового майна, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань позичальника або майнового поручителя за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами в іноземній валюті.

Вказаний закон втратив чинність 23 вересня 2021 року на підставі пункту 2 Розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 13 квітня 2021 року № 1381-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті».

З урахуванням того, що заборона, встановлена законом, припинила діяти 23 вересня 2021 року, строк пред`явлення виконавчого листа № 347/1708/13-ц відносно ОСОБА_1 , спливав 24 вересня 2024 року.

Водночас Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, запроваджено в Україні воєнний стан, який наразі не припинено та не скасовано.

Законом України «Про внесення зміни до розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» № 2129-IX від 15 березня 2022 року було доповнено розділ XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» пунктом 10-2, в якому, зокрема, містилась норма про те, що визначені цим законом строки перериваються та встановлюються з дня припинення або скасування воєнного стану. Закон № 2129-IX набрав чинності 26 березня 2022 року.

Заявник вважає, що оскільки строк пред`явлення виконавчого листа № 347/1708/13-ц, виданого Косівським районним судом Івано-Франківської області відносно ОСОБА_1 , про звернення стягнення на нерухоме майно не сплив, наявні підстави для видачі дублікату виконавчого листа, який відсутній на примусовому виконанні та у стягувача, що свідчить про його втрату.

Ухвалою Косівського районного суду Івано-Франківської області від 21 січня 2026 року, залишеною без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 24 лютого 2026 року, заяву задоволено.

Видано ТОВ «ФК «Гефест» дублікат виконавчого листа № 347/1708/13-ц, виданого Косівським районним судом Івано-Франківської області відносно ОСОБА_1 , про звернення стягнення на земельну ділянку шляхом її продажу з прилюдних торгів в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 16 773 дол. США. Здійснено розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, встановивши, що зазначений виконавчий лист було втрачено при пересилці стягувачу, вважав за необхідне видати дублікат виконавчого листа по справі.

При цьому суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що заявником не пропущено строк звернення до суду із заявою про видачу дубліката виконавчого листа, яка подана 08 січня 2026 року, врахувавши повернення виконавчого документа стягувачу 20 березня 2015 року в зв`язку з дією мораторію на звернення стягнення на майно боржника, дію якого припинено 23 вересня 2021 року, а отже трирічний строк спливав 24 вересня 2024 року, проте з 24 лютого 2022 року на всій території України запроваджено воєнний стан, який діє до теперішнього часу.

Довід апеляційної скарги ОСОБА_1 , що ухвалою Косівського районного суду Івано-Франківської області від 17 січня 2019 року у справі № 347/76/19 заяву первісного стягувача ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про видачу дубліката виконавчого листа № 347/1708/13-ц та поновлення строку вже було відмовлено, суд апеляційної інстанції відхилив, оскільки ухвала місцевого суду обґрунтована відсутністю доказів втрати документу, при цьому строк пред`явлення виконавчого документу до виконання судом не перевірявся. Серед іншого апеляційний суд врахував висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 листопада 2024 року у справі № 186/871/14-ц, відповідно до якого ухвала про відмову в задоволенні (про задоволення) заяви про видачу дубліката виконавчого документа, постановлена під час вирішення судом процесуального питання, пов`язаного з виконанням судового рішення, не є ухваленням рішення, яке набрало законної сили в розумінні статей 186, 255 ЦПК України, тому державний/приватний виконавець чи заявник має право звертатися до суду з відповідним поданням, заявою, направленими на виконання статті 129 Конституції України щодо обов`язковості судового рішення стільки раз, скільки це необхідно, аби виконати судове рішення (за винятком випадків, передбачених статтею 44 ЦПК України).

Івано-Франківський апеляційний суд не встановив обставин зловживання стягувачем процесуальними правами.

Також суд апеляційної інстанції відхилив посилання ОСОБА_1 , що суд першої інстанції в порушення норм процесуального права не врахував поданий нею відзив та доводи і заперечення, викладені в ньому, оскільки такий відзив подано в день розгляду справи місцевим судом, тобто 21 січня 2026 року, зміст відзиву не спростовує висновків та мотивів суду щодо підстав видачі дубліката виконавчого листа.

Здійснюючи розподіл судових витрат, Івано-Франківський апеляційний суд вбачав підстави для частково відшкодування ТОВ «ФК «Гефест» витрат на правничу допомогу, врахувавши заперечення ОСОБА_1 та дійсність понесення таких витрат.

У березні 2026 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Косівського районного суду Івано-Франківської області від 21 січня 2026 року та постанову

Івано-Франківського апеляційного суду від 24 лютого 2026 року.

У касаційній скарзі заявниця, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви стягувача про видачу дубліката виконавчого листа.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій повністю знехтували ухвалою Косівського районного суду від 17 січня 2019 року у справі № 347/76/19, якою стягувачу (банку) вже було остаточно відмовлено у видачі дубліката виконавчого документа та встановлено факт безпідставного пропуску строків, що є порушенням принципу правової визначеності.

Відповідно, Івано-Франківський апеляційний суд неправильно застосував висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 листопада 2024 року у справі № 186/871/14-ц, спотворивши зміст вказаного судового рішення, в якому в дійсності суд касаційної інстанції вказав, що подання заяви для вирішення питання, яке вже було вирішено судом, за відсутності нових обставин, є зловживанням процесуальними правами (стаття 44 ЦПК України), і такі заяви підлягають залишенню без розгляду або відмові у задоволенні.

Проте, ТОВ «ФК «Гефест» не навело жодної нової обставини втрати виконавчого документа.

Неправильно застосували норми матеріального права щодо дії закону в часі, оскільки суди безпідставно «реанімували» строки, що остаточно спливли ще у 2018 році, шляхом хибного та ретроспективного застосування законодавства про мораторій на стягнення майна за валютними кредитами та норм про зупинення строків на період дії воєнного стану.

Вважає, що оскільки виконавчий документ повернуто 20 березня 2015 року в редакції Закону України «Про виконавче провадження» від 1999 року, новий відлік строку розпочався з 21 березня 2015 року, відповідно цей строк сплив 21 березня 2016 року

На переконання заявниці, апеляційний суд виправдав дії суду першої інстанції, який позбавив боржника права бути почутим, повністю проігнорувавши офіційно поданий та зареєстрований через підсистему «Електронний суд» відзив на заяву стягувача, в якому наводилися обґрунтовані мотиви відхилення заяви стягувача про видачу дубліката виконавчого листа.

Суди першої та апеляційної інстанцій порушили стандарт доказування, оскільки підмінили законодавче поняття «втрата виконавчого документа при виконанні» звичайною комерційною та службовою недбалістю стягувача, поклавши її наслідки на боржника.

Вважає, що оскаржувані судові рішення суперечать висновкам Великої Палати Верховного Суду від 11 лютого 2026 року у справі № 754/511/23 щодо абсолютної неможливості примусового виконання «натуральних зобов`язань», право на примус за якими було втрачено через попередню відмову суду. Тобто судами попередніх інстанцій не враховано недобросовісну мету стягувача, який ініціював судовий процес (справа № 347/1306/25) про стягнення з ОСОБА_1 понад 84 тисяч гривень у вигляді трьох процентів річних та інфляційних втрат за нібито «невиконання» судового рішення. Тобто, звернувшись у 2026 році із заявою про видачу дубліката виконавчого листа, стягувач намагається створити ілюзію «чинності» примусового виконання судового рішення.

Щодо відшкодування апеляційним судом на користь стягувача 5 000 грн витрат на професійну правничу допомогу ОСОБА_1 вказує, що підготовлений ТОВ «ФК «Гефест» відзив на апеляційну скаргу носить шаблонний характер, ідентичний змісту первісної заяви, і не містить належного аналізу ключових доводів, що свідчить про невідповідність таких витрат критерію розумності.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Судами встановлено, що рішенням Косівського районного суду

Івано-Франківської області від 12 квітня 2010 року у справі № 2-379/2010 стягнено солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором в сумі 134 186,72 грн.

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 вересня 2013 року у справі № 2-379/2010 скасовано рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 12 квітня 2010 року та вирішено: в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 16 773 дол. США, що в еквіваленті 134 186,72 грн звернуто стягнення на земельну ділянку шляхом її продажу з прилюдних торгів.

Ухвалою Косівського районного суду Івано-Франківської області від 13 серпня 2020 року у справі №347/1399/20 замінено стягувача з АТ «Райффайзен Банк Аваль» на його правонаступника ТОВ «ФК «Гефест» у виконавчих листах

№ 2-379/10, які видані відносно ОСОБА_2 , ОСОБА_1 .

Відповідно до відповіді Косівського ВДВС від 17 листопада 2023 року, постановою від 20 березня 2015 року на підставі пункту 9 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повернуто стягувачу, оскільки наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника. Вказане виконавче провадження знищено у зв`язку з закінченням строку зберігання його в архіві, а тому повідомити дату, номер вихідного документа, яким направлено виконавчий документ стягувачу, та надати відповідні копії не вбачається можливим.

20 листопада 2023 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відмовив ТОВ «ФК «Гефест» у наданні інформації щодо наявності чи відсутності виконавчого документа, оскільки запитувана інформація є конфіденційною, банк не зобов`язаний її розкривати.

За змістом довідки ТОВ «ФК «Гефест» від 02 січня 2026 року № 3309, при інвентаризації матеріалів претензійно-позовної роботи, переданої від АТ «Райффайзен Банк Аваль», вбачається, що у ТОВ «ФК «Гефест» відсутній оригінал виконавчого листа № 347/1708/13-ц, який видано Косівським районним судом Івано-Франківської області відносно боржників ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Задовольняючи заяву ТОВ «ФК «Гефест» про видачу дубліката виконавчого листа, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що заявником підтверджено факт втрати оригіналу виконавчого листа, заява про що подана в межах трирічного строку, а отже наявні підстави для видачі його дубліката.

Верховний Суд погоджується з наведеними висновками судів попередніх інстанцій, з огляду на таке.

Відповідно до статті 431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Конституція України закріпила принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58). Це означає, що дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (пункт 4 Рішення Конституційного Суду України від 05 квітня 2001 року у справі № 3-рп/2001).

Згідно пункту 5 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення Закону України № 1404-VIII від 02 червня 2016 року «Про виконавче провадження» виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Тлумачення пункту 5 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення Закону України № 1404-VIII від 02 червня 2016 року «Про виконавче провадження» свідчить, що він застосовується тільки до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплинув на час набрання чинності законом № 1404-VIII від 02 червня 2016 року. Для пункту 5 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення не передбачено зворотної дії в часі і можливості застосування норм закону № 1404-VIII від 02 червня 2016 року до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими сплинув на час набрання ним чинності.

Аналогічний по суті висновок зроблений і в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28 березня 2018 року у справі № 905/6977/13 та від 02 травня 2018 року у справі № 5016/149/2011(17/6) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2018 року у справі № 553/1951/14-ц (провадження № 61-20552св18).

У постанові Верховного Суду України від 05 жовтня 2016 року у справі № 910/18165/13 (провадження № 6-698гс16) зроблено висновок, що «після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання у зв`язку з його пред`явленням до виконання перебіг строку починається заново з наступного дня після його повернення (отримання стягувачем постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження). Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується».

Згідно підпункту 17.4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

У постанові Верховного Суду від 17 листопада 2021 року по справі № 419/310/12 (провадження № 61-13084св21) зроблено висновок, що: «єдиною підставою для видачі судом дубліката виконавчого листа є його втрата. Дублікат - це документ, що видається замість втраченого оригіналу та має силу первісного документу. Оригінал виконавчого листа вважається втраченим, коли його загублено, украдено, знищено або істотно пошкоджено, що унеможливлює його виконання. Таким чином, дублікат виконавчого документа видається замість втраченого оригіналу, лише за наявності достатніх доказів того, що виконавчий документ дійсно втрачено».

У постанові Верховного Суду від 08 листопада 2023 року по справі

№ 196/673/14-ц (провадження № 61-21357св21) зроблено висновок, що: «аналіз пункту 17.4. розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України дозволяє дійти висновку, що єдиною підставою для видачі судом дубліката виконавчого листа є його втрата. При цьому виконавчий лист може бути виданий лише за умови, якщо у встановлені строки з відповідною заявою до суду звернувся стягувач або державний/приватний виконавець. Дублікат - це документ, що видається замість втраченого оригіналу та має силу первісного документу. Оригінал виконавчого листа вважається втраченим, коли його загублено, украдено, знищено або істотно пошкоджено, що унеможливлює його виконання. Таким чином, дублікат виконавчого документа видається замість втраченого оригіналу, лише за наявності достатніх доказів того, що виконавчий документ дійсно втрачено. При вирішенні питання про видачу дубліката виконавчого листа у зв`язку з його втратою заявник повинен повідомити суду обставини, за яких виконавчий лист було втрачено, подавши відповідні докази. Оригінал виконавчого листа вважається втраченим, коли його загублено, викрадено, знищено або істотно пошкоджено, що унеможливлює його виконання. Дублікат виконавчого листа видається на підставі матеріалів справи та судового рішення, за яким був виданий втрачений виконавчий лист. Подібні за змістом висновки викладені Верховним Судом у постановах від 09 лютого 2022 року у справі № 201/4043/19-ц, від 09 лютого 2022 року у справі № 757/14604/20-ц, від 06 листопада 2019 року у справі № 2-1053/10, від 23 вересня 2020 року у справі № 127/2-3538/10».

У пунктах 44 - 47 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року в справі № 2-836/11 (провадження № 14-308цс19) зроблено висновок, що: «стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції (частина шоста статті 12 Закону № 1404-VIII). У разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено (частина перша статті 433 ЦПК України; близький за змістом припис відображений у частині першій статті 329 ГПК України). Відповідно до підпункту 17.4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиного державного реєстру виконавчих документів: у разі втрати виконавчого документа, суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання (аналогічний припис відображений у підпункті 19.4 пункту 1 розділу «Перехідні положення» ГПК України).

Якщо строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання не сплив або суд його поновив, то заява про видачу дубліката цього документа, який втрачений, вважається поданою у межах встановленого для пред`явлення його до виконання строку. Натомість, коли строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання сплив і суд його не поновив, то за результатами розгляду заяви про видачу дубліката втраченого виконавчого документа суд відмовляє у задоволенні цієї заяви».

Зазначені приписи перехідних положень вказаних кодексів не забороняють суду одночасно розглянути та вирішити поставлені у заяві стягувача питання про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання та про видачу дубліката такого документа у разі його втрати або розглянути питання про видачу дубліката втраченого виконавчого документа після того, як суд поновив строк для пред`явлення цього документа до виконання (пункт 31 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 2-836/19 (провадження № 14-308цс19)).

Видача дубліката виконавчого документа пов`язується з його втратою та можлива в межах строку пред`явлення виконавчого документа до виконання або за умови поновлення такого строку судом у разі його пропуску. У разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено (частини перша статті 433 ЦПК України).

Єдиною та необхідною підставою для поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання є наявність в особи поважних причин його пропуску. Встановлення судом факту пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання і непоновлення його судом є підставою для відмови у задоволенні заяви про видачу дубліката втраченого виконавчого документа. Якщо строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання не сплив або суд його поновив, то заява про видачу дубліката цього документа, який втрачений, вважається поданою у межах встановленого для пред`явлення його до виконання строку. Таким чином, під час вирішення питання щодо можливості видачі судом дубліката виконавчого документа на підставі звернення стягувача до суду з такою заявою обов`язковим та визначальним є питання з`ясування обставин, чи подана така заява заявником у строк, встановлений для пред`явлення виконавчого документа до виконання (ухвала Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2024 року в справі

№ 1519/2-4707/11, провадження № 14-21цс24).

У постанові Верховного Суду від 24 січня 2024 року у справі № 182/4087/13-ц (провадження № 61-10163св23) зазначено, що: «згідно з частиною першою статті 12 Закону № 1404-VIII виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяці.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони (частина п`ята статті 12 Закону № 1404-VIII).

На момент винесення державним виконавцем 20 березня 2015 року постанови про повернення виконавчого документа стягувачу через встановлену законом заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, діяв Закон України від 03 червня 2014 року № 1304-VІІ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яким було встановлено заборону на примусове стягнення (відчуження без згоди власника) нерухомого житлового майна, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань позичальника або майнового поручителя за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами в іноземній валюті.

23 квітня 2021 року набрав чинності Закон України від 13 квітня 2021 року № 1381-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті», пунктом 2 Розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» якого передбачено, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» втрачає чинність через п`ять місяців з дня набрання чинності цим Законом, тобто з 23 вересня 2021 року.

На час звернення ТОВ «ФК «Гефест» до суду із заявою про видачу дубліката виконавчого листа у січні 2026 року строк дії встановленої Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» заборони, з якою державний виконавець пов`язував неможливість виконання рішення суду, закінчився 23 вересня 2021 року.

Водночас, у пункті 10-2 Розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження», доповненого згідно із Законом України від 15 березня 2022 року «Про внесення зміни до розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження», який набрав чинності 26 березня 2022 року, визначено, що тимчасово, на період до припинення або скасування воєнного стану на території України визначені цим Законом строки перериваються та встановлюються з дня припинення або скасування воєнного стану.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/22 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року, в Україні введено воєнний стан, який неодноразово продовжено та триває дотепер.

У пунктах 47 і 48 постанови Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 260/2595/22 (провадження № К/990/383/23) зазначено, що особливості примусового виконання рішень у період воєнного стану визначено

пунктом 10-2 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якого тимчасово на період до припинення або скасування воєнного стану на території України, з поміж іншого, визначені цим Законом строки перериваються та встановлюються з дня припинення або скасування воєнного стану. Оскільки порядок та строки пред`явлення виконавчих документів до примусового виконання регулюються саме Законом України «Про виконавче провадження» як спеціальним нормативно-правовим актом, у цьому випадку підлягає застосуванню норма, якою на період воєнного стану на території України встановлено переривання строків, визначених вказаним Законом, до яких, зокрема, належать строки пред`явлення виконавчих документів до примусового виконання.

Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду: від 07 квітня 2023 року у справі № 910/5925/15-г, від 03 квітня 2025 року у справі № 712/8159/15-ц; від 05 лютого 2025 року у справі № 1616/803/2012.

За наведених обставин, апеляційний суд дійшов до правильного висновку про застосування в цій справі Закону України «Про виконавче провадження» в редакції Закону № 1404-VIII щодо трирічного строку пред`явлення виконавчого документа до виконання; врахування, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» втратив чинність з 23 вересня 2021 року, водночас, в період трирічного строку, з 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, при цьому у пункті 10-2 Розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження», доповненого згідно із Законом України від 15 березня 2022 року «Про внесення зміни до розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження», який набрав чинності 26 березня 2022 року, визначено, що тимчасово, на період до припинення або скасування воєнного стану на території України визначені цим Законом строки перериваються та встановлюються з дня припинення або скасування воєнного стану.

Отже, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що заява ТОВ «ФК «Гефест» про видачу дубліката виконавчого листа, подана у січні 2026 року, вважається такою, що подана у межах строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Подібний висновок за схожих фактичних обставин справи викладено у постанові Верховного Суду від 18 березня 2026 року в справі № 759/10922/14-ц, який задовольнив заяву стягувача та видав дублікат виконавчого листа.

За наведених обставин, безпідставними є доводи та міркування касаційної скарги ОСОБА_1 про відсутність підстав для застосування закону про мораторій та врахування дії воєнного стану.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Судами установлено, що втрата виконавчого документа відбулася не з вини стягувача, а останній втрачено при пересиланні органом державної виконавчої служби, який не зміг надати докази направлення виконавчого листа стягувачу в зв`язку із закінченням строку зберігання виконавчого провадження в архіві. При цьому стягувач своєчасно пред`явив виконавчий лист до виконання, тобто у строки, встановлені Законом України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження», виконавче провадження було відкрито, проводилися виконавчі дії, після чого виконавчий лист було повернуто стягувачу, а при пересиланні його було втрачено.

З урахуванням доведеності втрати виконавчого листа суди першої та апеляційної інстанцій підставно видали його дублікат.

Доводи касаційної скарги в цій частині зводять до переоцінки доказів в справі, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Верховний Суд відхиляє посилання ОСОБА_1 на те, що суди попередніх інстанцій проігнорували ухвалу Косівського районного суду від 17 січня 2019 року у справі № 347/76/19, якою стягувачу (банку) вже було відмовлено у видачі дубліката виконавчого документа та встановлено факт безпідставного пропуску строків, при цьому, ТОВ «ФК «Гефест» не навело жодної нової обставини втрати виконавчого документа, тому апеляційний суд неправильно застосував висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 листопада 2024 року у справі № 186/871/14-ц, спотворивши зміст вказаного судового рішення, в якому, в дійсності суд касаційної інстанції вказав, що подання заяви для вирішення питання, яке вже було вирішено судом, за відсутності нових обставин, є зловживанням процесуальними правами (стаття 44 ЦПК України), і такі заяви підлягають залишенню без розгляду або відмові у задоволенні.

Верховний Суд, вивчивши зміст постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 листопада 2024 року у справі № 186/871/14-ц вважає, що доводи касаційної скарги в цій частині є безпідставними, оскільки відповідно до дослівного викладу пунктів 79, 80 згаданої постанови: «79. Таким чином, Велика Палата Верховного Суду виснує, що розгляд процесуальних питань, пов`язаних з виконанням судових рішень, у тому числі і заміна стягувача у виконавчому провадженні, і видача дубліката виконавчого документа, є триваючими правовідносинами до тих пір, поки судове рішення не буде виконане в порядку, передбаченому законом. 80. Тому державний / приватний виконавець чи заявник має право звертатися до суду з відповідним поданням, заявою, направленими на виконання статті 129 Конституції України щодо обов`язковості судового рішення, стільки раз, скільки це необхідно, аби виконати судове рішення (за винятком випадків, передбачених статтею 44 ЦПК України)».

У 76 пункті постанови Великої Палати Верховного Суду вказано, що наявність ухвали про відмову у задоволенні (про задоволення) заяви під час вирішення судом процесуальних питань, пов`язаних з виконанням судового рішення, є підставою застосування наслідків, визначених пунктом 1 частини другої статті 44 ЦПК України (подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин).

У наведеній справі Велика Палата Верховного Суду формувала висновок щодо неможливості закриття провадження у справі за повторно поданою заявою про видачу дубліката виконавчого документа / заміну сторони виконавчого провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 231 ГПК України (пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України), в зв`язку з чим скасувала ухвалу суду першої інстанції, залишеною без змін постановою апеляційного суду, про закриття провадження у справі за заявою про видачу дубліката виконавчого листа на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України.

В контексті наведеного Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного суду про відсутність підстав вважати, що ТОВ «ФК «Гефест», звертаючись у січні 2026 року із заявою про видачу дубліката виконавчого листа, зловживав процесуальними правами. Серед іншого апеляційний суд правильно врахував зміст ухвали Косівського районного суду від 17 січня 2019 року у справі № 347/76/19, відповідного до якої ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відмовлено у видачі дубліката виконавчого листа та поновленні строку пред`явлення його до виконання, оскільки стягувач не надав доказів на підтвердження винесення державним виконавцем постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві.

Довід касаційної скарги, що апеляційний суд виправдав дії суду першої інстанції, який позбавив боржника права бути почутим, повністю проігнорувавши офіційно поданий та зареєстрований через підсистему «Електронний суд» відзив на заяву стягувача, в якому наводилися обґрунтовані мотиви відхилення заяви стягувача про видачу дубліката виконавчого листа, Верховний Суд визнає таким, що не впливає на правильність мотивів задоволення заяви стягувача про видачу дубліката виконавчого листа, при цьому, апеляційний суд, відхиляючи вказаний довід апеляційної скарги ОСОБА_1 , врахував всі заперечення та обґрунтовано їх відхилив, зокрема й щодо правильності застосування строків звернення стягувача до суду із заявою про видачу дубліката виконавчого листа.

Аргумент касаційної скарги щодо невідповідності присуджених до стягнення апеляційним судом витрат на професійну правничу допомогу критерію розумності Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.

Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з правовими висновками, викладеними в додаткових постановах Верховного Суду від 16 червня 2022 року у справі № 873/244/21, від 19 липня 2022 року у справі № 910/6807/21, від 16 березня 2023 року у справі № 927/153/22, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Гефест» просило стягнути з ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу у розмірі 15 000, 00 грн. На підтвердження понесених витрат надано копію договору №1 про надання правової допомоги від 01 лютого 2024 року, копію Додаткової угоди № 26 від 02 лютого 2026 року до договору № 1 про надання правової допомоги, копію акта виконаних робіт від 03 лютого 2026 року.

У Додатковій угоді визначено вартість години роботи адвоката 2 000,00 грн, участь адвоката в судовому засіданні 3 000,00 грн.

Із акта виконаних робіт від 03 лютого 2026 року вбачається, що адвокатом Шкільняком Я. С. надано правових послуг на суму 12 000,00 грн. Зокрема, первинної консультації 1 година, сума 2 000,00 грн; аналіз апеляційної скарги 1 година, сума 2 000,00 грн; аналіз нормативно-правового обґрунтування апеляційної скарги 1 година, сума 2 000,00 грн; аналіз практики Верхового Суду 1 година, сума 2 000,00 грн; написання (складання) відзиву на апеляційну скаргу 2 години, сума 4 000,00 грн. Також передбачено, що участь в судовому засіданні становить 3 000,00 грн, а всього, 15 000,00 грн.

Задовольняючи частково ТОВ «ФК «Гефест» заяву про відшкодування судових витрат, Івано-Франківський апеляційний суд виходив з критерію реальності адвокатських витрат, встановлення їхньої дійсності та необхідності, а також критерію розумності їхнього розміру виходячи з конкретних обставин справи. Суд також врахував заперечення ОСОБА_1 щодо відшкодування судових витрат, викладених у відповіді на відзив на апеляційну скаргу.

Тому, апеляційний суд, враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності, дійшов обґрунтованого висновку, що витрати на правничу допомогу стягувача підлягають частковому відшкодуванню шляхом стягнення з ОСОБА_1 на користь ТВ «ФК «Гефест» витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 грн (1 год/2000 грн, витрачена на складання відзиву, участь представника в судовому засіданні - 3 000 грн).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявниці та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів.

Доводи касаційної скарги зводяться до власного тлумачення норм права та не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки ґрунтуються на незгоді з обставинами, встановленими судами, зводяться до переоцінки судами доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів дійшла висновку про те, що правильність застосування судом норм права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Косівського районного суду Івано-Франківської області від 21 січня 2026 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 24 лютого 2026 року є необґрунтованою.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Косівського районного суду Івано-Франківської області від 21 січня 2026 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 24 лютого 2026 року в провадженні за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» про видачу дубліката виконавчого листа в справі за позовом Відкритого акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, звернення стягнення на заставне майно.

Копію ухвали направити заявниці.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Н. Ю. Сакара

О. М. Осіян

В. В. Сердюк