Житомирський апеляційний суд
Справа №361/2254/24 Головуючий у 1-й інст. Хуторна І. Ю.
Категорія 31 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2026 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Павицької Т.М., Шевчук А.М.,

з участю секретаря

судового засідання Лугини О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі цивільну справу № 361/2254/24 за позовом представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним,

за апеляційною скаргою представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 29 жовтня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Хуторної І.Ю. у місті Бердичеві,

в с т а н о в и в :

У березні 2024 року представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», яке згідно наказу № 55-к від 25 липня 2024 року (том 1 а.с.195) перейменоване на Товариство з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» (далі ТОВ «Він Фінанс», Товариство, позивач), звернувся з даним позовом, в якому просив визнати недійсним договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Бердичівського районного нотаріального округу Пашинським О.М. від 29 червня 2021 року.

Зокрема, за його умовами ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 нерухоме майно, а саме: 1/5 частку квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстровим номером об`єкту нерухомого майна: 104, внесений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 58996208 від 29 червня 2021 року 16:25:24, а відтак, також просив застосувати наслідки недійсності цього правочину.

Позовні вимоги мотивувались тим, що 24 липня 2007 року між ОСОБА_1 та АКБ «Правекс Банк», правонаступником якого стало ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» було укладено кредитний договір № 436-006/07Р, відповідно до якого позичальнику було надано поновлювану кредитну лінію з лімітом кредитування 43 000 доларів США.

На забезпечення належного виконання умов кредитного договору, того ж дня було укладено договір іпотеки, відповідно до якого в іпотеку було передано квартиру загальною площею 19,9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 .

12 жовтня 2017 року між ПАТ «КБ» Правекс Банк» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами.

Відповідно до даного договору Банк відступив новому кредиторові, а новий кредитор набув права вимоги Банку до позичальників та/або заставодавців (іпотекодавців) та/або поручителів та/або фізичних осіб підприємців та/або юридичних осіб за відповідним кредитним портфелем, що включає в себе відступлення до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» права вимоги і за кредитним договором № 436- 006/07Р від 24 липня 2007 року.

Згідно цього Договору заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № 436-006/07Р від 24 липня 2007 року становила 28 753,60 доларів США.

Таким чином, ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» являється новим кредитором ОСОБА_1 за кредитним договором № 436-006/07Р від 24 липня 2007 року.

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернулася із позовом до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» справа № 361/2544/22, в якому просила зобов`язати відповідача провести реструктуризацію за кредитним договором № 436-006/07Р.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 травня 2023 року позов задоволено.

23 квітня 2021 року набрав чинності Закон України № 1381-ІХ від 13 квітня 2021 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті», спрямований на захист та відновлення платоспроможності позичальників (фізичних осіб), які отримали споживчі кредити в іноземній валюті, шляхом їх реструктуризації.

Пунктом 7 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону передбачено, що обов`язковій реструктуризації підлягають зобов`язання, передбачені договором про споживчий кредит, наданий в іноземній валюті, у разі якщо, серед іншого, у власності позичальника або майнового поручителя, який є власником предмета іпотеки об`єкта незавершеного житлового будівництва, відсутнє інше житлове нерухоме майно (крім житлового нерухомого майна, що розташоване на тимчасово окупованій території у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі).

Представник вказував, що 30 червня 2021 року ОСОБА_1 засвідчила у приватного нотаріуса Бердичівського районного нотаріального округу Литвин О.С. заяву адресовану ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» щодо проведення реструктуризації за кредитним договором № 436-006/07Р від 24 липня 2007 року, в якій зазначила, що крім іпотечної квартири іншого жилого нерухомого майна в неї немає.

Відповідно до інформації наявної в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, іпотечна квартира станом на 29 червня 2021 року не була єдиним нерухомим житловим майном у власності ОСОБА_3 , а їй на праві власності належала 1/5 квартири АДРЕСА_3 .

Однак 29 червня 2021 року ОСОБА_1 було укладено договір дарування частки даної квартири, за умовами якого вона відчужила на користь ОСОБА_2 1/5 квартири АДРЕСА_3 .

Таким чином, до 29 червня 2021 року кредитний договір № 436-006/07Р від 24 липня 2007 року не підлягав обов`язковій реструктуризації відповідно до Закону України № 1381-ІХ від 13 квітня 2021 року.

Враховуючи, що договір дарування квартири був укладений за один день до посвідчення заяви щодо проведення реструктуризації, подарована частка квартири була відчужена до особи з однаковим прізвищем та по батьковим з боржником (що дає підстави вважати наявність родинного зв`язку між дарувальником та обдарованим) та на безоплатній основі вважають, що цей правочин має всі ознаки фраудаторного, та спрямований на введення кредитора в оману щодо підстав для обов`язкової реструктуризації відповідно до Закону України № 1381-ІХ від 13 квітня 2021 року та підлягає визнанню недійсним.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 29 жовтня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі, представник позивача просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі та вирішити питання судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судове рішення є незаконним та необґрунтованим, оскільки ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, із порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні, не відповідають фактичним обставинам справи.

Представник зазначає, що відчужена ОСОБА_1 частка нерухомого майна не могла бути під обтяженням, оскільки не являлась майном переданим в іпотеку, однак факт дарування частини квартири за день до подання заяви про проведення реструктуризації однозначно свідчить про намір відповідача штучно створити умови для проведення реструктуризації право на яку у неї було відсутнє у зв`язку з невідповідністю вимогам встановлених Законом. Тому представник вважає, що цей правочин має ознаки фраудаторного, та спрямований на введення кредитора в оману.

У поданому відзиві, представник ОСОБА_1 адвокат Гуменюк О.В. просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити в силі рішення районного суду.

Зазначає, що ОСОБА_1 була титульним власником 1/5 частини даної квартири. Фактичним її власником та користувачем є ОСОБА_2 .

У 2010 році ОСОБА_1 вирішила придбати квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_2 сплатив їй кошти в рахунок отримання у власність належної їй на праві власності 1/5 частки квартири АДРЕСА_4 . Проте, правочин щодо відчуження спірного майна вони не укладали. Дані правовідносини вони закріпили укладаючи спірний договір дарування, який мав за собою дійсну мету переходу права власності до ОСОБА_2 .

Вказує, що ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» нічого не забороняло після відкриття провадження у справі № 361/2544/22 подати позов до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування та зупинити провадження у справі до вирішення по суті справи за їх позовом. Проте, дані дії ними здійснені не були, а лише слугували обґрунтуванням в доводах відзиву та апеляційної скарги. Хоча зауважувалося, що фраудаторний правочин є оспореним.

У судовому засіданні, представник позивача в режимі відеоконференції підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити та надав пояснення, які відповідають доводам поданої скарги.

Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи інші учасники в судове засідання не з`явились, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність, що передбачено положеннями частини 2 статті 372 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий суд виходив з того, що позивач не довів наявності заподіяної шкоди, порушення його прав або загрози звернення стягнення на майно іпотекодавця, а також наявність ознак фраудаторності оспорюваного договору

Колегія суддів погоджується з такими висновками з огляду на таке.

Під час розгляду справи установлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідно до копії кредитного договору № 436-006/07Р, від 24 липня 2007 року між ОСОБА_1 та АКБ «Правекс Банк» було укладено договір, за умовами якого позичальнику було надано поновлювану кредитну лінію з лімітом кредитування 43 000 доларів США (том 1 а.с.6-8).

24 липня 2007 року між ОСОБА_1 та АКБ «Правекс Банк», з метою забезпечення зобов`язань за кредитним договором № 436-006/07Р, було укладено договір іпотеки, відповідно до якого остання передала в іпотеку квартиру, загальною площею 19,9 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 (том 1 а.с.12-18).

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 травня 2023 року у справі № 361/2544/22 задоволено позов ОСОБА_1 та зобов`язано ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» провести реструктуризацію її заборгованості за кредитним договором № 436-006/07Р від 24 липня 2007 року, відповідно до Закону України «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2015 року № 1734-VIII (том 1 а.с.22-24).

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта вбачається, що ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності від 18 лютого 1998 року, виданого відділом ЖКГ міськвиконкому належала 1/5 частка квартири за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 29 червня 2021 року, що посвідчений приватним нотаріусом Бердичівського районного нотаріального округу Пашинським О.М. зареєстровано за ОСОБА_2 (том 1 а.с.25-31).

Згідно із частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом частини 5 статті 12 ЦПК України, на суд покладається обов`язок щодо сприяння всебічному і повному з`ясуванню обставин справи шляхом роз`яснення особам, які беруть участь у справі, їх прав та обов`язків, попередження про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяння здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених законом.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на розгляд своєї справи у суді, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий судовий розгляд.

Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими ЦПК України, у порядку: наказного провадження, позовного провадження (загального або спрощеного), окремого провадження (частина 2 статті 19 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 статті 202 ЦК України під правочином розуміються дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно частини 1 статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Частиною 1 статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Нормами частини 5 статті 203 ЦК України визначено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У статті 204 ЦК України передбачено, що правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України, є підставою недійсності правочину.

Оцінюючи доводи позивача щодо недійсності оспорюваного договору дарування, суд виходить з того, що відповідно до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, правочин може бути визнаний недійсним, як фраудаторний у разі встановлення його спрямованості на уникнення виконання зобов`язань, зокрема шляхом зловживання правом.

Згідно частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних відносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Разом з тим, для кваліфікації правочину як фіктивного відповідно до статті 234 ЦК України необхідним є встановлення відсутності у сторін наміру створення правових наслідків, обумовлених таким правочином. Фіктивний правочин має місце тоді, коли сторони діють лише формально, заздалегідь знаючи, що він не буде виконаний, а їх волевиявлення не відповідає дійсній волі.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин формально і заздалегідь знаючи, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, його нотаріального посвідчення та державної реєстрації.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним.

При фіктивному правочині у сторін такого правочину відсутній намір створити ті правові наслідки, які задекларовані у правочині. Тобто волевиявлення учасників правочину не відповідає їх дійсній волі. Ознаками фіктивності договору є наявність зовнішньої форми правочину, що фіксує удавані наміри сторін; відсутність у сторін дійсного наміру створити наслідки, які зумовлювалися у цьому правочині. Тобто має місце лише імітація правочину, а у діях сторін, що імітують правочин, відсутня головна ознака правочину - спрямованість на встановлення, припинення або іншу видозміну цивільних правовідносин.

Позивач, який просить визнання правочину недійсним (фіктивним), повинен довести, що обидві сторони правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, діяли умисно, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-116цс14; від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14; від 09 серпня 2017 року у справі № 6-2690цс16.

Указані правові висновки у подальшому підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), у постанові від 07 вересня 2022 року у справі № 910/16579/20 (провадження № 12-60гс21).

У постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) вказано, що «цивільно-правовий договір (у тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (у тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)».

Колегія суддів зазначає, що матеріали справи не містять доказів того, що оспорюваний договір дарування є удаваним або таким, що вчинений із порушенням принципів добросовісності та заборони зловживання правом.

Установлено, що за день до подання заяви про проведення реструктуризації боргу ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 частку належного їй на праві власності майна.

Відповідно до усталеної судової практики та положень цивільного законодавства України, підставою для судового захисту є наявність порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи інтересу особи. Сам по собі факт укладення договору дарування між іншими особами не свідчить про порушення прав позивача, якщо таким правочином безпосередньо не змінено обсяг його суб`єктивних прав чи обов`язків. Позивачем не доведено, що внаслідок укладення спірного договору дарування він позбавлений можливості реалізувати належне йому право або зазнав будь-яких негативних правових наслідків.

Доводи щодо фраудаторності правочину є необґрунтованими. Відповідно до правових висновків Верховного Суду, фраудаторним (вчиненим на шкоду кредитору) може визнаватися правочин, якщо встановлено сукупність таких обставин: наявність у боржника невиконаного зобов`язання перед кредитором, вчинення правочину з метою уникнення виконання цього зобов`язання, а також обізнаність іншої сторони правочину про таку мету.

Із долучених до позову доказів встановлено, що кредитне зобов`язання відповідача забезпечене іпотекою іншого нерухомого майна. На час укладення оспорюваного договору дарування були відсутні обмеження щодо розпорядження ОСОБА_1 належною їй часткою нерухомого майна.

Позивач також не надав доказів на підтвердження умислу відповідачів на укладення договору дарування, без наміру створення правових наслідків, які ними обумовлювалися. ОСОБА_1 не має зареєстрованого місця проживання у житлі, яке вона відчужила, а отже вона не використовує це нерухоме майно для проживання.

У даному випадку відсутні докази існування на момент укладення договору дарування дійсного та невиконаного зобов`язання перед позивачем, спрямованості дій дарувальника на ухилення від виконання зобов`язань, обізнаності обдарованого про можливе порушення прав позивача.

Позивач до позову не долучив оспорюваного договору дарування та доказів, що позивач набув права вимоги до відповідача за договором іпотеки. Факт укладення між відповідачами оспорюваного договору дарування відповідачами визнано та укладення такого договору підтверджено витягом із реєстру прав на нерухоме майно.

Саме лише відчуження майна шляхом дарування не є свідченням фраудаторності правочину.

Відсутні ознаки недобросовісності сторін договору. Згідно з принципами цивільного права, зокрема вимогами добросовісності, розумності та справедливості, учасники цивільних відносин презюмуються такими, що діють добросовісно. Обов`язок доведення протилежного покладається на особу, яка заявляє відповідні вимоги.

Крім того, заборони на відчуження спірного майна ОСОБА_1 не мала та таким відчуженням вона не уникнула відповідальності за кредитним договором та договором іпотеки.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що сторони договору діяли узгоджено з метою заподіяння шкоди позивачу або зловживали своїми правами. В матеріалах справи відсутні докази штучності правочину, його удаваності чи спрямованості на приховування іншого правочину.

Таким чином, оспорюваний договір дарування є реальним, укладеним відповідно до вимог закону, без ознак фраудаторності чи недобросовісності сторін, а тому не порушує прав та законних інтересів позивача.

Отже, висновки суду про те, що оспорюваним договором не були порушені права позивача знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду.

Висновки суду відповідають встановленим обставинам та матеріалам справи.

Приймаючи остаточне рішення у справі, суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, серія A, N 303-A, § § 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland, N 49684/99, § 2)).

Доводи апеляційної скарги містять суб`єктивне тлумачення апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлене на переоцінку доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що місцевим судом при ухваленні рішення були належним чином оцінені подані сторонами докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення.

Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду без змін.

За приписами частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи, немає.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» залишити без задоволення, а рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 29 жовтня 2025 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений: 27 березня 2026 року.