КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/2235/2026 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Приходька К.П., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-технічний комплекс «Імпульс» на заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 10 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-технічний комплекс «Імпульс» про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-технічний комплекс «Імпульс» (далі - ТОВ «НТК «Імпульс»), в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо збереження за ним місця роботи і посади на ТОВ «НТК «Імпульс»;

- зобов`язати відповідача зберегти за ним місце роботи і посаду на ТОВ «НТК «Імпульс» на строк до закінчення особливого періоду або до дня його фактичного звільнення з військової служби.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтував тим, що постановою Верховного Суду від 04 вересня 2024 року у справі № 753/1969/23 його було поновлено на посаді заступника генерального директора з безпеки Державного підприємства «Науково-технічний комплекс «Імпульс» (далі - ДП «НТК «Імпульс») з 12 січня 2023 року.

25 вересня 2024 року він надіслав на адресу ДП «НТК «Імпульс» вказану постанову суду разом із заявою про її виконання з вимогою, зокрема, зберегти за ним місце роботи і посаду відповідно до частини третьої статті 119 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), оскільки проходить військову службу за призовом під час мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 ,що підтверджується довідкою за формою 5 від 25 вересня 2024 року № 1919/114.

Вказану заяву відповідач отримав, однак відповідь на неї в частині збереження за позивачем місця роботи і посади на підприємствіне надав. Водночас у листопаді 2024 року ДП «НТК «Імпульс» було перетворено на ТОВ «НТК «Імпульс» та є його правонаступником.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10 березня 2025 року позов задоволено частково.

Зобов`язано ТОВ «НТК «Імпульс»зберегти за ОСОБА_1 місце роботи і посаду на ТОВ «НТК «Імпульс» на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичного звільнення ОСОБА_1 з військової служби.

В задоволенні іншої частини вимог позову відмовлено.

Стягнуто з ТОВ «НТК «Імпульс» в дохід держави судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1 211,20 грн.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 23 липня 2025 року заяву ТОВ «НТК «Імпульс» про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним заочним рішенням, відповідач в особі представника - адвоката Пустового М.В. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що ТОВ «НТК «Імпульс» є державним підприємством - учасником акціонерного товариства «Українська оборонна промисловість.

ОСОБА_1 був поновлений відповідачем на роботі на посаді заступника генерального директора з безпеки з 25 вересня 2024 року згідно із наказом № 28 від 25 вересня 2024 року на виконання постанови Верховного Суду від 04 вересня 2024 року у справі № 753/1969/23.

У той же час позивач повідомив відповідача своєю заявою від 25 вересня 2024 року, що на даний момент він мобілізований та проходить військову службу у Збройних Силах України, що підтверджується довідкою від 25 вересня 2024 року № 1919/114, виданою військовою частиною НОМЕР_2 .

Таким чином, за ОСОБА_1 збережено займану ним посаду заступника генерального директора з безпеки товариства, незалежно від проведення реорганізації ДП «НТК «Імпульс» у ТОВ «НТК «Імпульс», відтак відсутнє порушене право позивача, яке підлягає судовому захисту у межах даної справи.

Відповідач вказує, що чинне законодавство України не вимагає від роботодавця обов`язку здійснювати додаткові дії для продовження трудових відносин, зокрема шляхом видання додаткових наказів/ розпоряджень тощо.

Крім того, позивач звертався до Центрального міжрегіонального управління Державної служби з питань праці із зверненням щодо нібито порушення його трудових прав відповідачем.

За результатом розгляду звернення ОСОБА_1 та листа ТОВ «НТК «Імпульс» № 35Д від 10 січня 2025 року Центральним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці не було встановлено будь-яких порушень трудових прав працівника ОСОБА_1 , жодні акти реагування не виносились, посадові особи підприємства до відповідальності не притягувались.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи відповідача є необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зазначає, що із призовом на військову службу під час мобілізації та одночасним набуттям права на збереження місця роботи і посади на ДП «НТК «Імпульс» ним тимчасово припинено виконання роботи за укладеним трудовим договором з відповідачем у зв`язку із збройною агресією проти України.

Відповідно до частини першої статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором у зв`язку із збройною агресією проти України, що виключає можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором.

Натомість, відповідачем не було видано наказ про призупинення з ним дії трудового договору, що, на думку позивача, є тотожним з наказом про увільнення від роботи, а також не ознайомлено з ним під підпис із зазначенням дати ознайомлення.

Наказ про призупинення дії трудового договору/увільнення від роботи у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації - це критично важливий юридичний документ, який відіграє ключову роль у регулюванні трудових відносин в умовах надзвичайних ситуацій, зокрема, в період воєнного стану. Цей наказ є формальним підтвердженням того, що працівник тимчасово звільняється від виконання своїх трудових обов`язків для виконання військового обов`язку перед державою.

Учасники справи в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися та/або явку своїх представників не забезпечили, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, позивач надіслав заяву про розгляд справи без його участі, представник відповідача причини неявки до апеляційного суду не повідомляв, тому колегія суддів дійшла висновку, що його неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Суд першої інстанції встановив, що постановою Верховного Суду від 04 вересня 2024 року у справі № 753/1969/23 ОСОБА_1 було поновлено на посаді заступника генерального директора з безпеки ДП «НТК «Імпульс» з 12 січня 2023 року.

25 вересня 2024 року позивач надіслав на адресу ДП «НТК «Імпульс» вказану постанову суду разом із заявою про її виконання з вимогою, зокрема, зберегти за ним місце роботи і посаду відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України, оскільки проходить військову службу за призовом під час мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується довідкою за формою 5 від 25 вересня 2024 року № 1919/114.

25 вересня 2024 року ДП «НТК «Імпульс» надіслало позивачу копію наказу від 25 вересня 2024 року № 28 про поновлення його на посаді заступника генерального директора з безпеки підприємства з 12 січня 2023 року.

30 вересня 2024 року позивач надіслав на електронну адресу ДП «НТК «Імпульс»» заяву про збереження за ним місця роботи на підприємстві відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України, а 01 жовтня 2024 року таку заяву з додатками також надіслав на поштову адресу відповідача.

Зазначену заяву ДП «НТК «Імпульс» отримало 16 жовтня 2024 року, однак відповідь на неї не надало.

У листопаді 2024 року ДП «НТК «Імпульс» () перетворено на ТОВ «НТК «Імпульс» () та є його правонаступником.

Відповідно до записів у військовому квитку ОСОБА_1 серії НОМЕР_3 останній із 25 липня 2023 року призваний у Збройні Сили України на підставі Указу Президента України № 65/2022 «Про загальну мобілізацію».

Як свідчать матеріали справи, солдат ОСОБА_1 станом на 25 вересня 2024 року перебував на військовій службі у військовій частині НОМЕР_2 .

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що 20 та 21 листопада 2024 року позивач надіслав на електронну та поштову адреси ТОВ «НТК «Імпульс» запит про надання інформації (відомостей) про продовження дії трудового договору з товариством із копією наказу про продовження дії трудового договору/призначення на посаду, однак станом на дату звернення до суду з позовом відповідач не вчинив дій щодо збереження за позивачем місця роботи і посади, відповідних розпорядчих актів не видав, що порушує трудові права позивача.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Тобто об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року усправі № 638/2304/17).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року у справі № 910/10784/16).

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21).

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, вважав, що його право на працю порушене відповідачем, оскільки останній не вчинив дій для збереження за ним місця роботи і посади на період його служби в лавах Збройних Сил України.

Способом захисту позивач обрав зобов`язання відповідача зберегти за ним місце роботи і посаду на строк до закінчення особливого періоду або до дня його фактичного звільнення з військової служби.

Судом встановлено, що сторони перебувають у трудових правовідносинах, які регулюються КЗпП України та іншими актами законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Як вбачається із матеріалів справи, наказом № 28 від 25 вересня 2024 року ОСОБА_1 було поновлено на посаді заступника генерального директора з безпеки ДП «НТК «Імпульс» з 12 січня 2023 року (а.с. 12).

Проте ОСОБА_1 не зміг приступити до виконання своїх посадових обов`язків, оскільки на час видання вказаного наказу перебував на військовій службі у Збройних Силах України(а.с. 8), про що він повідомив роботодавця (а.с. 13, 14).

Відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України за працівниками, направленими для проходження базової військової служби, призваними на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

У постанові Верховного Суду від 08 жовтня 2025 року у справі № 752/13502/22 зазначено, що звільнення працівників, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період, є можливим не раніше дня закінчення дії особливого періоду або дня фактичного звільнення з військової служби.

Отже, між сторонами укладений трудовий договір, який оформлений відповідним наказом, і позивачу, як особі, яка перебуває на військовій службі у Збройних Силах України за призовом під час мобілізації,гарантовано право на збереження місця роботи і займаної посади.

КЗпП України не передбачено окремого порядку оформлення роботодавцем збереження за працівником місця роботи і посади. Збереження посади гарантується, а порушенням цих гарантій з боку роботодавця є лише переведення працівника на іншу посаду або звільнення з роботи. І саме в такому разі право працівника буде порушене і потребуватиме судовому захисту.

Посилання позивача у відзиві на апеляційну скаргу на те, що гарантією працівника на збереження посади є видання роботодавцем наказу про призупинення дії трудового договору відповідно до статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» є помилковими, оскільки вказана норма не регулює виниклі правовідносини.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором у зв`язку із збройною агресією проти України, що виключає можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором.

Разом з тим, ТОВ «НТК «Імпульс»є працюючим підприємством, може забезпечувати роботою ОСОБА_1 , тоді як саме позивач не може виконувати свої посадові обов`язки у зв`язку із мобілізацією до лав Збройних Силах України.

Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України до суду особа має право звернутися, якщо її права порушені, невизнані або оспорюються. Однак, жодну із цих дій чи бездіяльності відповідач не вчиняв.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що право позивача на працю відповідачем не було порушене, а тому не підлягає судовому захисту.

Задовольняючи позовні вимоги в частині зобов`язання ТОВ «НТК «Імпульс» зберегти за ОСОБА_1 місце роботи і посаду на підприємстві на строк до закінчення особливого періоду або до дня його фактичного звільнення з військової служби, суд першої інстанції наведеного вище не врахував, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку, що невиданням відповідачем розпорядчих актів (наказів) щодо збереження за позивачем місця роботи і посади порушуються трудові права позивача.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та з неправильним застосуванням норм матеріального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.

У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Водночас, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста статті 141 ЦПК України).

Позивач був звільнений судом першої інстанції від сплати судового збору на підставі пункту 12 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір». За подання апеляційної скарги ТОВ «НТК «Імпульс» сплатило судовий збір у розмірі 1 816,80 грн, тому ці витрати слід компенсувати йому за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-технічний комплекс «Імпульс» задовольнити.

Заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 10 березня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-технічний комплекс «Імпульс»1 816,80 гривень сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30 березня 2026 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: К.П. Приходько

Д.О. Таргоній