Справа 729/1263/25
З АОЧ Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"12" березня 2026 р. Бобровицький районний суд Чернігівської області в складі:
судді Демченко Л.М.,
за участю секретаря Роєнко А.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін в залі суду м. Бобровиця цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення заборгованості.
Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 14.07.2018 між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 укладено договір про надання фінансового кредиту №225457, за яким відповідач отримав кредит у сумі 3 500,00 грн та зобов`язався повернути суму позики разом із процентами, пенею та комісією. ТОВ «Авентус Україна» виконало свої зобов`язання, надавши кошти у встановленому обсязі та строк. Водночас відповідач свої зобов`язання не виконав, внаслідок чого станом на дату укладення договору відступлення права вимоги виникла заборгованість у сумі 15 845,00 грн, що складається з: основного боргу 3 500,00 грн, процентів 1 890,00 грн, пені та штрафів 10 455,00 грн.
12.04.2018 між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (нова назва ТОВ «Він Фінанс») було укладено договір факторингу №1, на підставі чого відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором.
15.11.2018 укладено додаткову угоду №8 та на виконання договору факторингу підписано реєстр права вимоги №9 від 15.11.2018 про те, що на умовах вищезазначеного договору право вимоги до ряду боржників, в тому числі і до ОСОБА_1 за договором про надання фінансового кредиту №225457 від 14.07.2018 перейшло до нового кредитора ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (нова назва ТОВ «Він Фінанс»).
Після відступлення права вимоги відповідач заборгованість не погасив, а тому ТОВ «Він Фінанс» просить поновити строк позовної давності для подання позову до суду та стягнути з відповідача ОСОБА_1 заборгованість в сумі 20 737,09 грн., що складаються з: заборгованість за кредитним договором 15 845,00 грн., сума збитків з урахуванням 3% річних 1 427,35 грн., сума збитків інфляційних втрат за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань 3 464,74 грн.
Представник позивача в судове засідання не з`явився, в позовній заяві просить справу розглядати без його участі, не заперечує проти заочного розгляду справи.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України та шляхом направлення судової повістки за місцем його реєстрації, відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, яка повернулася до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».
Згідно ч. 7 ст. 128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.
Відповідно до ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. За таких підстав відповідач вважається належно повідомленим про дату, час і місце судового засідання.
Згідно ст. ст. 223, 280 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу у порядку заочного провадження у відсутність відповідача з дотриманням вимог, встановлених законом, за згодою позивача на розгляд справи в порядку заочного провадження.
Оскільки сторони до суду не з`явились, суд вважає за необхідне розгляд справи провести відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України без проведення фіксування судового засідання технічними засобами.
Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
14.07.2018 між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 було укладено в електронній формі договір про надання фінансового кредиту №225457. За умовами договору, відповідач отримав кредит в розмірі 3 500,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, строком на 30 днів. Наявний графік розрахунків до цього договору про надання фінансового кредиту (а.с.34-36).
Відповідно до п. 1.2 сторони погодили наступну фіксовану процентну ставку за користування кредитом: 1.2.1. 0.01 % від суми кредиту за кожний день користування кредитом (3,65 % річних) у межах строку надання кредиту, зазначеного в пункті 1.4 цього договору, починаючи з наступного дня після дня надання кредиту. 1.3. Сукупна вартість кредиту складає 100,30 % від суми кредиту (у процентному виразі) або 3510,50 грн. (у грошовому виразі) та включає в себе: 1.3.1. проценти (відсотки) за користування кредитом 0,30 % від суми кредиту (у процентному виразі) або 10,50 грн. (у грошовому виразі).
12.04.2018 між ТОВ «Авентус Україна» (Клієнт) та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (Фактор) було укладено договір факторингу № 1.Умовами пункту 1.3 договору факторингу від 12.04.2018 передбачено, що право вимоги означає всі права клієнта за кредитними договорами, в тому числі права грошових вимог до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому. Згідно з пунктом 2.1 цього договору, клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором (а.с.30-33).
15.11.2018 між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» було укладено Додаткову угоду №8 до договору факторингу № 1 від 12.04.2018 (а.с.23).
Відповідно до розрахунку заборгованості позивача, відображеного в позовній заяві, загальна сума заборгованості відповідача перед новим кредитором складає 20 737,09 грн., а саме: сума основного боргу 3 500,00 грн.; сума боргу за процентами 1 890,00 грн.; сума боргу за пенею і штрафами 10 455,00 грн.; сума збитків з урахуванням 3% річних 1 427,35 грн.; сума збитків інфляційних втрат за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань 3 464,74 грн (а.с.6 зв.ст.).
За змістом частин першої та другої статті 633 Цивільного кодексу України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (частина перша статті 634 ЦК).
У постанові Верховного Суду від 23.12.2019 у справі №572/1169/17 указано, що у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
У спірних правовідносинах позивачем, як правонаступник кредитор, заявлено позов до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором оформленим у вигляді спеціальних умов для короткострокового кредиту договору кредитної лінії із графіком розрахунків до нього, які містять персональні дані позичальника.
Обґрунтовуючи право вимоги за цим позовом позивач посилався на загальні умови договору про надання фінансового кредиту, що укладений в електронній формі відповідно до Закону України «Про електронну комерцію».
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного підпису, за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Надаючи оцінку наявним у справі доказам, суд зазначає, що роздруківки із сайту не містять електронного підпису позичальника (одноразовий ідентифікатор/КЕП), а тому не підтверджують погодження між сторонами умов кредитування. Такий доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (кредитора), яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що узгоджується із висновком Верховного Суду України, викладеному в постанові від 11.03.2015 (провадження №6-16цс15).
Отже, наявні у справі доказів не відповідають вимогам статті 207 ЦК щодо письмової форми правочину та статті 634 ЦК щодо форми договору приєднання, а тому не можуть розцінюватись як частина кредитного договору, укладеного між сторонами 14.07.2018.
Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, а також відповідальність за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, що виключає підстави для їх стягнення у судовому порядку. Наведене узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.07.2019 по справі №342/180/17, яка за правилами частини четвертої статті 263 ЦПК є обов`язковою для застосування.
Відсутність належних доказів фіксації волі позичальника щодо сплати процентів (базової відсоткової ставки), а також неустойки, виключає підстави їх стягнення в судовому порядку. Проте позивач має право вимоги повернення фактично отриманої та не повернутої позичальником суми кредитних коштів, розмір якої має бути доведений належними та допустимими доказами.
Згідно вимог статей 12, 13, 81 ЦПК обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 №75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Наявні у справі докази, зокрема, розрахунок заборгованості, підтверджує наявність заборгованості позичальника за тілом кредиту в розмірі 3 500,00 грн.
Доказів на спростування належності відповідного розрахунку відповідачем не надано, як і доказів повного або часткового виконання зобов`язання на користь первинного кредитора чи його правонаступника. Тоді як належність виконання зобов`язання є предметом доказування і у справі про стягнення заборгованості, доказувати факт здійснення відповідачем оплати, заявленої позивачем до стягнення, має саме відповідач, а не позивач. Наведене відповідає позиції Верховного Суду, сформульованої у справі №913/618/21 від 08.06.2022.
За змістом частини четвертої статті 263 ЦПК при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд у справі №509/3589/16-ц від 21.10.2020 сформував позицію за змістом якої сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави.
Із огляду на викладене суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог у частині стягнення процентів, штрафів/пені у зв`язку з простроченою заборгованістю слід відмовити з підстав необґрунтованості позовних вимог.
Стосовно підставності поновлення строку позовної давності в частині позовних вимог, суд зазначає наступне
Відповідно до статті 256 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК).
Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов, тобто можливості захистити своє право чи інтерес через суд.
Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, якщо суд не визнає поважними причини пропущення позовної давності (частини четверта, п`ята статті 267 ЦК).
Позивач звернувся в суд із позовом 04.08.2025, заявивши до стягнення із відповідача заборгованість за кредитним договором №225457 від 14.07.2018 та ініціювавши питання поновлення строку позовної давності, який із 17.03.2020 був продовжений у зв`язку із запровадженням карантину, а в подальшому - оголошення в Україні воєнного стану.
Законом України від 30.03.2020 №540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК доповнено пунктом 12, згідно якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
У постановах Верховного Суду від 07.09.2022 у справі №679/1136/21 та від 20.04.2023 у справі №728/1765/21 зазначено, що у пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30.03.2020№540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)».
Крім того, Законом України від 15.03.2022 №2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15.03.2022, який набрав чинності 17.03.2022 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.
Таким чином, пред`явлення позову ТОВ «ВІН ФІНАНС» відбулося у межах позовної давності з огляду на те, що Закон №540-IX щодо продовження позовної давності на час дії карантину набрав чинності 02.04.2020 - до виникнення у позивача права на позов у зв`язку із простроченням боржника, та на час подання позову перебіг позовної давності не закінчився.
Під позовною давністю слід розуміти строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в установленому порядку позову до суду.
На відміну від позовної давності, процесуальні строки - це строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії учасниками судового процесу. Такі строки спрямовані на обмеження у реалізації саме процесуальних прав особи у відповідному судочинстві.
Відтак, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість за тілом кредиту в розмірі 3 500,00 грн. У задоволенні позовних вимог в частині стягнення процентів, суми інфляційних втрат та 3% річних слід відмовити, оскільки згідно з пунктом 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
З огляду на викладене, стягнення заборгованості за процентами, пенею, суми збитків з урахуванням 3% річних та суми збитків інфляційних втрат за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань у сумі 17 237,09 грн. не підлягає задоволенню.
Суд встановив, що ОСОБА_1 порушив умови кредитного договору №225457 від 14.07.2018 добровільно заборгованість не сплатив.
Таким чином, позов ТОВ «ВІН ФІНАНС» підлягає частковому задоволенню, із ОСОБА_1 слід стягнути на користь позивача заборгованість за кредитним договором у розмірі 3 500,00 грн.
У зв`язку з частковим задоволенням позову, у відповідності до положень ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача у рахунок відшкодування судового збору підлягає стягненню 408,90 грн. та у рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу 844,00 грн.
Керуючись ст. ст. 7, 141, 191, 258, 259, 263-265, 268, 272, 352, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -
Позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» - задовольнити частково.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» заборгованість у сумі 3 500 (три тисячі п`ятсот) гривень 00 коп.
У задоволенні іншої частини позову відмовити.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» судовий збір у сумі 408 (чотириста вісім) гривень 90 коп. та витрати на правничу допомогу 844 (вісімсот сорок чотири) гривні 00 коп.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
На рішення може бути подана апеляційна скарга до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.
Суддя Л. М. Демченко