1Справа № 335/135/26 2/335/991/2026
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2026 року м.Запоріжжя

Вознесенівський районний суд м.Запоріжжя у складі: головуючого судді Апаллонової Ю.В., за участю секретаря судового засідання Шевченко К.В., представника позивача Рощина В.С., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» про відшкодування шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

У січні 2026 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернувся до суду позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» про відшкодування шкоди.

Позов обґрунтовує тим, що 08.07.2025 року в 08.55 у дворі буд. АДРЕСА_1 сталася ДТП, внаслідок якої автомобіль Toyota Corolla реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1 зазнав механічних пошкоджень. Згідно постанови Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 28.07.2025 року, ДТП сталася з вини ОСОБА_3 , яка керувала автомобілем Kia Cerato реєстраційний номер НОМЕР_2 та порушила п. 10.9 ПДР, що стало причиною ДТП. Таким чином, внаслідок протиправних дій Страхувальника Позивачеві було спричинено матеріальну шкоду, яка підлягає відшкодуванню. Доказом вини ОСОБА_3 у настанні ДТП та заподіянні шкоди є постанова Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 28.07.2025 року у справі 335/6918/25.На момент дорожньо-транспортної пригоди, цивільно-правова відповідальність Відповідача була застрахована в ПрАТ «СК «Євроінс Україна» поліс № 226619251 чинний на момент ДТП. Забезпечений транспортний засіб Kia Cerato реєстраційний номер НОМЕР_2 . Ліміт відповідальності страховика 250 000,00 гривень, франшиза 0,00 гривень.Після ДТП Позивач вчасно виконав усі дії, передбачені ст. 31 Закону, у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), та 14.08.2025 року звернувся до Відповідача із заявою про страхову (регламентну) виплату разом з усіма необхідними документами. Також Позивач максимально сприяв страховику у розслідуванні причин та обставин дорожньо-транспортної пригоди, відповідно до вимог ст. 33 Закону. Для проведення відновлювального ремонту Позивач звернувся до СТО ФОП ОСОБА_4 , відповідно до рахунку-фактури №ДЛ-000049 від 21.08.2025 року, вартість ремонту складає 89000,00 гривень. В свою чергу Відповідач, діючи несумлінно, провів розрахунок вартості відновлювального ремонту в якому занизив його розмір мінімізувавши на власну користь розмір страхового відшкодування. 27.08.2025 року Відповідач здійснив виплату страхового відшкодування в розмірі 47003,51 гривень, з яким Позивач не погодився про що повідомив Відповідача. Для обґрунтування заниження вартості відновлювального ремонту Відповідач зловживаючи своїм правом при розрахунку вартості складових частин (деталей) транспортного засобу, що потребують заміни, включив вартість сумнівних складових частин, які є аналогом оригінальних складових частин транспортного засобу. Зауваження Позивача про те, що навіть за умови використання аналогів оригінальних складових частин сплаченого розміру страхового відшкодування не вистачає для проведення відновлювального ремонту, Відповідачем було проігноровано. Для спростування розрахунків Відповідача та встановлення вартості відновлювального ремонту у відповідності до ст. 106 ЦПК України на договірних засадах залучено судового експерта ОСОБА_5 . Згідно висновку експерта № 25/11 від 25.11.2025 року, вартість відновлювального ремонту автомобіля Toyota Corolla реєстраційний номер НОМЕР_3 без урахування зносу на запасні частини складає 13454,57 гривень. При вирішенні питання про вартість відновлювального ремонту із застосуванням аналогів оригінальних запчастин експерт зазначив, що це суперечить вимогам Методики визначення обсягу ремонтних впливів при встановленні розміру матеріального збитку, заподіяного власнику КТЗ, оскільки в разі застосування аналогів оригінальних складових це напряму вплине на міцність, жорсткість, довговічність, надійність, пасивну безпеку та інші показники, що не є допустимим. Позивачем було проведено відновлювальний ремонт автомобіля на обраному ним СТО ФОП ОСОБА_4 . Відповідно до наряду-замовлення ДЛ-0000012, яке було закрите 16.09.2025 року і має юридичну силу акту виконаних робіт, вартість відновлювального ремонту склала 89000,00 гривень. Оплата виконаного ремонту підтверджується платіжною інструкцією від 16.09.2025 року. Оскільки суми страхового відшкодування було недостатньо для приведення транспортного засобу у стан, який він мав до настання дорожньо-транспортної пригоди, Позивачем було сплачено на рахунок ФОП ОСОБА_4 власні кошти в розмірі 41996,49 гривен.Відповідач, посилаючись на можливість врахування аналогів оригінальних деталей, зловживав своїм правом, оскільки результат його розрахунку (47003,51 грн) на підставі мінімальної можливої вартості деталей невідомої якості є очевидно неспівмірним з реальною вартістю відновлювального ремонту, документально підтвердженою ФОП ОСОБА_4 та висновком судового експерта ОСОБА_5 № 25/11 від 25.11.2025 року.Оскільки Страховик несе відповідальність в межах ліміту, встановленого договором ОСЦПВ (250000 гривень), то він повинен сплатити Позивачу повну вартість відновлювального ремонту. Відповідачем було частково здійснено страхову виплату, тому відповідно до розрахунків загальна сума боргу Відповідача перед Позивачем складає 89000,00 47003,51 = 41996,49 гривень.Внаслідок протиправних дій Відповідача, який, зловживаючи наданими законом правами, безпідставно занизив розмір страхового відшкодування, Позивач зазнав моральної шкоди. Позивач сумлінно виконав усі обов`язки, передбачені Законом, надав страховикові всі необхідні документи та сприяв розслідуванню обставин ДТП. Однак Відповідач, діючи недобросовісно, ухилився від виконання покладеного на нього законом обов`язку забезпечити повне відшкодування завданої шкоди, чим порушив право Позивача на своєчасне, повне та справедливе відшкодування збитків. Зазначена поведінка Відповідача спричинила для Позивача тривале порушення стану душевного спокою та психоемоційної рівноваги, зумовила відчуття безпорадності, психологічного дискомфорту та приниження, пов`язані з необхідністю неодноразового звернення до страхової компанії, авансування витрат на ремонт транспортного засобу за рахунок власних коштів, які позивач обґрунтовано планував використати для інших життєво важливих потреб. Крім того, позивач був вимушений витратити значні зусилля, час і ресурси для відновлення порушених прав, зокрема шляхом звернення до судового експерта-автотоварознавця з метою проведення незалежної експертної оцінки, а також до адвоката для отримання професійної правничої допомоги, що супроводжувалося додатковими фінансовими витратами та посилило заподіяні йому моральні страждання.Враховуючи характер та тривалість моральних страждань, неправомірну поведінку Відповідача, ступінь його вини та наслідки для Позивача, розмір моральної шкоди він оцінює у 10000,00 гривень, що є розумним і справедливим еквівалентом заподіяних немайнових втрат.З метою захисту своїх прав, а також у зв`язку з відмовою Відповідача добровільно відшкодувати завдану шкоду, Позивач був вимушений звернутися до адвоката за наданням правничої допомоги та складання цивільного позову. Розмір витрат на правничу допомогу склав 15000 гривень. Підтвердженням оплати послуг адвоката є квитанція до прибуткового касового ордеру. Детальний опис робіт та розрахунок суми гонорару додано до позовної заяви. За проведення автотоварознавчої експертизи Позивачем сплачено 6000,00 грн, що підтверджується актом прийому передачі робіт від 25.11.2025 року та платіжною інструкцією від 18.11.2025 року. Відповідно до ч. 3 ст. 175 ЦПК України Позивач повідомляє, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж Відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав. На момент подання позову Позивачем понесені наступні витрати: 6000,00 грн витрати на проведення автотоварознавчої експертизи, 15000,00 грн витрати на правничу допомогу адвоката, сплачено судовий збір в розмірі 1211,20 грн.

У зв`язку з вищевикладеним, позивач просив суд стягнути з відповідача ПрАТ «СК «ЄВРОІНС УКРАЇНА» на його користь 41996,49 гривень на відшкодування шкоди, пов`язаної з пошкодженням транспортного засобу, 10000,00 гривень на відшкодування моральної шкоди, а також штрафні санкції у вигляді пені, розмір яких на момент подання позову становить 5528,52 гривень, судові витрати: 6000,00 грн. на відшкодування витрат пов`язаних з проведенням автотоварознавчої експертизи, 15000,00 грн. на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, а також сплачений судовий збір в розмірі 1211,20 грн.

Ухвалою Вознесенівського районного суду м.Запоріжжя від 06.01.2026 прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній цивільній справі, визначено проводити її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження.

09.02.2026 року представник відповідача ПрАТ «СК «ЄВРОІНС УКРАЇНА» надав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що відповідач позовні вимоги не визнає у повному обсязі, оскільки Страховик здійснив виплату страхового відшкодування у відповідності до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

12.02.2026 року від представника відповідача надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача зазначає, що відповідачем пропущений строк подання відзиву. Позивач зазначає, що відзив не спростовує жодної з фактичних і правових підстав позову. Наведені аргументи є оціночними судженнями, що не підтверджені належними доказами, і ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального права, зокрема статей 1166, 1192, 1194 ЦК України та статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Позивач зазначає, що повністю не погоджується із відзивом та спростовує доводи відповідача відповідною аргументацією і просить позов задовольнити у повному обсязі.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав просив його задовольнити з підстав, які наведені у позовній заяві.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, у відзиві на позов просив розглядати справи за їх відсутності.

25.03.2026 року суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення та з урахуванням складності справи ухвалив відкласти ухвалення та проголошення судового рішення, оголосивши дату та час його проголошення 30.03.2026 року о 15:30 годині.

Заслухавши пояснення, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного.

У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Щодо клопотання представника позивача про визнання відзиву на позовну заяву відповідача таким, що поданий із пропуском встановленого строку і розгляд справу за наявними матеріалами, то судом встановлено, що відповідно до ухвали про відкриття провадження від 06.01.2026 року судом встановлено відповідачу 15-денний строк для подання Відповіді з дня отримання ухвали.

Вказана ухвала була розміщена в системі Електронний суд 06.01.2026 року, а оскільки відповідач має зареєстрований Електронний кабінет в підсистемі Електронний суд ЄСІТС то він вважається таким, що отримав ухвалу про відкриття провадження саме в цей день.

Строк подання відзиву сплив 22.01.2026 року. Відзив датований 29.01.2026 року, але відповідно до накладної №622 фактично відправлений позивачу 03.02.2026 року, після чого відправлений й до суду. В судове засідання призначене на 10:30 29.01.2026 року відповідач чи його представник також не з`явилися, про причини неявки не повідомили. Таким чином відповідачем пропущений строк подання відзиву.

Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до ст. 126 ЦПК України, право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.120 ЦПК України, строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Згідно із ст.127ЦПК України,суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Згідно з ч.5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Разом з цим, будь-яких причин щодо пропущення строку та підстав для його поновлення у відзиві представником відповідача не вказано, вимога щодо поновлення строку не заявлена, а відтак, суд ухвалив на підставі ч. 8 ст. 178 ЦПК України вирішити справу за наявними матеріалами справи.

Судом встановлено, що 08.07.2025 року в 08.55 у дворі буд.№20 по бул. Центральному в м. Запоріжжя сталася ДТП, внаслідок якої автомобіль Toyota Corolla реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1 (далі Позивач) зазнав механічних пошкоджень. Згідно постанови Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 28.07.2025 року, ДТП сталася з вини ОСОБА_3 (далі «Страхувальник»), яка керувала автомобілем Kia Cerato реєстраційний номер НОМЕР_2 та порушила п. 10.9 ПДР, що стало причиною ДТП. Таким чином, внаслідок протиправних дій Страхувальника Позивачеві було спричинено матеріальну шкоду, яка підлягає відшкодуванню. Доказом вини ОСОБА_3 у настанні ДТП та заподіянні шкоди є постанова Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 28.07.2025 року у справі 335/6918/25.

На момент дорожньо-транспортної пригоди, цивільно-правова відповідальність Відповідача була застрахована в ПрАТ «СК «Євроінс Україна», поліс № 226619251 чинний на момент ДТП. Забезпечений транспортний засіб Kia Cerato реєстраційний номер НОМЕР_2 . Ліміт відповідальності страховика 250 000,00 гривень, франшиза 0,00 гривень.

Після ДТП Позивач виконав дії, передбачені ст. 31 Закону, у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), та 14.08.2025 року звернувся до Відповідача із заявою про страхову (регламентну) виплату разом з усіма необхідними документами. Також Позивач максимально сприяв страховику у розслідуванні причин та обставин дорожньо-транспортної пригоди, відповідно до вимог ст. 33 Закону.

Для проведення відновлювального ремонту Позивач звернувся до СТО ФОП ОСОБА_4 , відповідно до рахунку-фактури №ДЛ-000049 від 21.08.2025 року, вартість ремонту складає 89000,00 гривень.

27.08.2025 року Відповідач здійснив Позивачу виплату страхового відшкодування в розмірі 47003,51 гривень, з розмір якого Позивач не погодився про що повідомив Відповідача.

Підставою незгоди із розміром відшкодування Позивач зазначив, що при розрахунку вартості складових частин (деталей) транспортного засобу, що потребують заміни, включив вартість сумнівних складових частин, які є аналогом оригінальних складових частин транспортного засобу.

Зауваження Позивача про те, що навіть за умови використання аналогів оригінальних складових частин сплаченого розміру страхового відшкодування не вистачає для проведення відновлювального ремонту, Відповідачем було проігноровано.

Для спростування розрахунків Відповідача та встановлення вартості відновлювального ремонту у відповідності до ст. 106 ЦПК України на договірних засадах залучено судового експерта Булейко О.А.

Згідно висновку експерта № 25/11 від 25.11.2025 року, вартість відновлювального ремонту автомобіля Toyota Corolla реєстраційний номер НОМЕР_3 без урахування зносу на запасні частини складає 13454,57 гривень. При вирішенні питання про вартість відновлювального ремонту із застосуванням аналогів оригінальних запчастин експерт зазначив, що це суперечить вимогам Методики визначення обсягу ремонтних впливів при встановленні розміру матеріального збитку, заподіяного власнику КТЗ, оскільки в разі застосування аналогів оригінальних складових це напряму вплине на міцність, жорсткість, довговічність, надійність, пасивну безпеку та інші показники, що не є допустимим.

Позивачем було проведено відновлювальний ремонт автомобіля на обраному ним СТО ФОП ОСОБА_4 . Відповідно до наряду-замовлення ДЛ-0000012, яке було закрите 16.09.2025 року і має юридичну силу акту виконаних робіт, вартість відновлювального ремонту склала 89000,00 гривень.

Оплата виконаного ремонту підтверджується платіжною інструкцією від 16.09.2025 року. Оскільки суми страхового відшкодування було недостатньо для приведення транспортного засобу у стан, який він мав до настання дорожньо-транспортної пригоди, Позивачем було сплачено на рахунок ФОП Давидюк власні кошти в розмірі 41996,49 гривен.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

Так, зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування заподіяної шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати заподіяну шкоду в повному розмірі.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, необхідна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) шкоди та її розміру; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою; 4) вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Частиною другою статті 22 ЦК України визначено, що збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Статтею 1192 ЦК передбачено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

За змістом вказаних норм (за загальним правилом) шкода підлягає відшкодуванню: по-перше, в повному обсязі; по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала.

Утім, із вказаних правил є винятки, передбачені законом. Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності.

Статтею 1 Закону України «Про страхування» передбачено, що страхування це правовідносини щодо захисту страхових інтересів фізичних та юридичних осіб (страховий захист) при страхуванні ризиків, пов`язаних з життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням, з володінням, користуванням і розпорядженням майном, з відшкодуванням страхувальником заподіяної ним шкоди особі або її майну, а також шкоди, заподіяної юридичній особі, у разі настання страхових випадків, визначених договором страхування, за рахунок коштів фондів, що формуються шляхом сплати страхувальниками страхових премій (платежів, внесків), доходів від розміщення коштів таких фондів та інших доходів страховика, отриманих згідно із законодавством.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст. 979 ЦК України).

Згідно ст. 14 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон України №3720-ІХ) у разі настання страхового випадку страховик зобов`язаний здійснити страхову виплату в межах страхової суми відповідно до цього Закону.

Згідно ч. 1 ст. 18 Закону України №3720-ІХ у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум та згідно з умовами, зазначеними у внутрішньому договорі страхування, зобов`язаний у встановленому цим Законом порядку здійснити страхову виплату у зв`язку із шкодою, заподіяною внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю та/або майну потерпілої особи, або прийняти обґрунтоване рішення про відмову в її здійсненні.

За правилами ч. 1 ст. 5 Закону України №3720-ІХ страховим випадком за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є дорожньо-транспортна пригода за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої у особи, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, виник обов`язок відшкодувати шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілих осіб.

За змістом ст. 1 Закону України «Про страхування», страхова виплата (страхове відшкодування) - грошові кошти, що виплачуються страховиком у разі настання страхового випадку відповідно до умов договору страхування та/або законодавства.

Згідно чч. 1-3 ст. 27 Закону України №3720-ІХ страхова (регламентна) виплата у разі пошкодження транспортного засобу розраховується як сума документально підтверджених витрат, пов`язаних із:

1) відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу, включаючи пошкодження, зроблені умисно для врятування потерпілих осіб внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у порядку, визначеному частинами другою і третьою цієї статті;

2) евакуацією (доставкою) транспортного засобу в межах 150 кілометрів (якщо інша відстань не погоджена між страховиком (МТСБУ) та потерпілою особою) від місця дорожньо-транспортної пригоди на території України до місця проживання потерпілої особи або до місця стоянки на території України, або до місця здійснення відновлювального ремонту на території України, а також від місця проживання потерпілої особи або місця стоянки на території України до місця здійснення відновлювального ремонту на території України;

3) оплатою послуг стоянки, якщо транспортний засіб з поважних причин необхідно перемістити на стоянку, але не більше ніж до дати отримання страхової виплати.

Витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу (страхова (регламентна) виплата), відшкодовуються страховиком (МТСБУ) у розмірі вартості відновлювального ремонту, що забезпечує приведення транспортного засобу у стан, який мав такий транспортний засіб до настання дорожньо-транспортної пригоди, та визначається відповідно до частини третьої цієї статті.

Вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу включає:

1) вартість складових частин (деталей) транспортного засобу, що потребують ремонту (заміни) у зв`язку з їх пошкодженням внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відповідно до переліку, визначеного на підставі акта огляду транспортного засобу, складеного представником страховика (у випадках, передбачених частиною першою та пунктом 3 частини другої статті 43 цього Закону, - МТСБУ), або висновку суб`єкта оціночної діяльності, оцінювача, судового експерта, складеного відповідно до частини четвертої статті 31 цього Закону, а також вартість матеріалів, необхідних для здійснення відповідного ремонту;

2) вартість робіт з ремонту (заміни) складових частин (деталей) транспортного засобу, що потребують ремонту (заміни) у зв`язку з їх пошкодженням внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відповідно до переліку, передбаченого пунктом 1 цієї частини.

Для транспортного засобу, строк експлуатації якого до настання дорожньо-транспортної пригоди не перевищує п`ять років або щодо якого є чинними гарантійні зобов`язання виробника транспортного засобу, за умови документального підтвердження їх чинності, до розрахунку вартості складових частин (деталей) транспортного засобу, що потребують заміни новими, включається вартість невживаних складових частин (деталей), дозволених заводом-виробником для обслуговування відповідних транспортних засобів. Для інших транспортних засобів до розрахунку вартості складових частин (деталей) транспортного засобу, що потребують заміни, може включатися вартість складових частин (деталей) транспортного засобу, що відповідають технічним характеристикам такого транспортного засобу та є аналогом оригінальних складових частин (деталей) транспортного засобу.

Під час ремонту транспортного засобу не допускається встановлення складових частин (деталей), що призведе до зміни конструкції транспортного засобу або до невідповідності технічного стану транспортного засобу правилам дорожнього руху та технічної експлуатації.

Згідно ч. 5 ст. 27 Закону України №3720-ІХ у разі відмови потерпілої особи від здійснення страховиком (МТСБУ) відшкодування у порядку, визначеному частиною четвертою цієї статті, така страхова (регламентна) виплата здійснюється страховиком (МТСБУ) на банківський (платіжний) рахунок потерпілої особи в розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу, розрахованого страховиком (МТСБУ) з використанням ліцензованих програмно-технічних комплексів із розрахунку вартості відновлювальних ремонтів транспортних засобів чи суб`єктом оціночної діяльності, оцінювачем, судовим експертом на замовлення страховика (МТСБУ), а у випадку, передбаченому абзацом четвертим частини четвертої статті 31 цього Закону, - потерпілої особи, за вирахуванням суми податку на додану вартість або в розмірі витрат на здійснення відновлювального ремонту, погодженому між страховиком (МТСБУ) і потерпілою особою.

Відповідно до положень ст.7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійнк оціночну діяльність в Україні», проведення оцінки майна є обов`язковим у випадку, серед іншого, визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом. Оцінка майна у випадках її обов`язкового проведення, виконана суб`єктами, які не є суб`єктами оціночної діяльності, визнається недійсною (ч. 4 ст. 8 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійнк оціночну діяльність в Україні»).

Механізм оцінки (визначення вартості) колісних транспортних засобів (далі - КТЗ), а також вимоги до оформлення результатів оцінки, оціночні процедури визначення вартості КТЗ встановлює Методика товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів (далі Методика), затверджена наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України № 142/5/2092 від 24 листопада 2003 року (у редакції наказу Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 липня 2009 року № 1335/5/1159).

Згідно з п. 1.3 розділу І Методики, вимоги Методики є обов`язковими під час проведення автотоварознавчих експертиз та експертних досліджень судовими експертами науково-дослідних інститутів судових експертиз Міністерства юстиції України, експертами науково-дослідних експертно-криміналістичних центрів Міністерства внутрішніх справ України, експертами інших державних установ, суб`єктами господарювання, до компетенції яких входить проведення судових автотоварознавчих експертиз та експертних досліджень, а також всіма суб`єктами оціночної діяльності під час оцінки КТЗ у випадках, передбачених законодавством України або договорами між суб`єктами цивільно-правових відносин.

На обгрунтування заявлених вимог позивачем надано суду висновок експерта № 25/11 від 25.11.2025 року, після дослідження якого суд встановив, що його складено з урахуванням Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, Методики визначення обсягу ремонтних впливів при встановленні розміру матеріальної шкоди, заподіяної власнику колісного транспортного засобу, Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності» та містить детальний опис виявлених пошкоджень та вартості відновлювальних робіт, сформований за допомогою спеціалізованого програмного забезпечення AUDATEX, а тому є належним доказом у справі.

Стосовно тих обставин, що транспортний засіб Позивача експлуатується понад п`ять років, а отже відповідно до ч. 3 ст. 27 Закону до розрахунку вартості складових частин відповідачем включені аналоги оригінальних деталей, то суд зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 27 Закону, витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу, відшкодовуються страховиком у розмірі вартості такого ремонту, що забезпечує приведення транспортного засобу у стан, який він мав до настання дорожньо-транспортної пригоди.

Таким чином, закон передбачає можливість, а не обов`язок врахування аналогів. Більше того, сама можливість застосування аналогів прямо обмежена умовою їх відповідності технічним характеристикам транспортного засобу та вимогою забезпечення відновлення стану автомобіля до ДТП.

Зазначена норма є матеріально-правовим критерієм визначення розміру страхового відшкодування та не допускає довільного його зменшення. Отже, обсяг відшкодування визначається не мінімально можливою вартістю відновлення, а саме таким розміром витрат, який об`єктивно забезпечує повне відновлення технічних, конструктивних та функціональних характеристик транспортного засобу до стану, що існував до ДТП.

У даному випадку Відповідач, посилаючись на ч. 3 ст. 27 Закону, ототожнив право врахування аналогів із правом мінімізувати розмір страхового відшкодування. Водночас розрахунок, здійснений Відповідачем, не містить жодного доказу: виробника використаних «аналогів»; їх сертифікації;відповідності технічним характеристикам транспортного засобу; забезпечення ними відновлення автомобіля у стан, який він мав до ДТП.

Натомість судовим експертом у висновку № 25/11 від 25.11.2025 року зазначено, що застосування невідомих або непідтверджених аналогів може впливати на показники міцності, жорсткості, довговічності та пасивної безпеки транспортного засобу, а визначення вартості ремонту із врахуванням таких аналогів без відповідних вихідних даних є неможливим.

Отже, за відсутності належних доказів відповідності застосованих деталей технічним характеристикам транспортного засобу, врахування аналогів є необґрунтованим.

Більше того, результат розрахунку Відповідача (47003,51 грн) є очевидно неспівмірним із фактично понесеними Позивачем витратами на відновлення транспортного засобу, що підтверджені рахунком-фактурою, нарядом-замовленням, та платіжною інструкцією.

Таким чином, Позивач у відповідності до вимог ч. 1 ст. 27 Закону довів належними та допустимими доказами суму документально підтверджених витрат, необхідних для приведення транспортного засобу у стан, який він мав до настання дорожньо-транспортної пригоди. Натомість Відповідач не подав жодного доказу, який би спростовував фактичність понесених витрат або доводив можливість відновлення транспортного засобу до попереднього технічного стану за меншу суму, при тому, що зменшення страхового відшкодування шляхом використання розрахункових показників мінімальної вартості складових невідомої якості не забезпечує приведення транспортного засобу у стан, який він мав до ДТП.

Оскільки позивачем доведено фактичну вартість відновлення документально підтвердженими витратами на СТО ФОП Давидюк(89000,00 грн), які корелюються з висновками судового експерта Булейко О.А. № 25/11 від 25.11.2025 року, саме ця сума є об`єктивним розміром заподіяної шкоди.

З огляду на викладене, суд критично оцінює посилання відповідача на право використовувати «аналоги». Частина 3 ст. 27 Закону передбачає таку можливість, але за умови, що ці деталі відповідають технічним характеристикам і забезпечують відновлення стану до ДТП. Відповідач не надав доказів якості обраних ним аналогів. Натомість позивач довів фактичні витрати на відновлення.

Оскільки Страховик несе відповідальність в межах ліміту, встановленого договором ОСЦПВ (250000 гривень), то він повинен сплатити Позивачу повну вартість відновлювального ремонту. Відповідачем було частково здійснено страхову виплату, тому відповідно до розрахунків загальна сума боргу Відповідача перед Позивачем складає 89000,00 47003,51 = 41996,49 гривень і підлягає стягненню у рахунок недоплаченого страхового відшкодування з Відповідача.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.

Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18)).

З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Згідно із статтею 992 ЦК України у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом.

У разі прострочення здійснення страхової (регламентної) виплати з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на її отримання, крім страхових виплат особі, яка проводить чи провела лікування потерпілої фізичної особи, особі, яка здійснює чи здійснила ремонт транспортного засобу, та регламентних виплат, які здійснюються МТСБУ відповідно до пункту 4 частини першої статті 43 цього Закону, страховик (МТСБУ) сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня, за кожний день прострочення (ч.8 ст. 34 Закону України №3720-ІХ)..

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 625 ЦК України).

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19) вказано, що: «правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову».

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 вересня 2019 року у справі № 757/26834/15-ц (провадження № 61-23871св18) зазначено, що: «оскільки за своєю правовою природою зобов`язання щодо виплати страхового відшкодування є грошовим, суди дійшли обґрунтованого висновку про застосування до спірних правовідносин положень статті 625 ЦК України і стягнення з ПАТ «СК «Універсальна» на користь ОСОБА_10 трьох відсотків річних від простроченої суми та інфляційних втрат. За змістом аналізованої норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу і 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання. Вони є способом захисту майнового права й інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника, який користується утримуваними грошовими коштами, що належить сплатити кредиторові. Встановивши прострочення виплати страхового відшкодування у розмірі 93 417,00 грн тривалістю 514 днів, а саме: з 07 січня 2014 року (перший день прострочення виконання грошового зобов`язання) до 04 червня 2015 року (момент повного виконання грошового зобов`язання), суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано встановили розмір стягнень у вигляді 3 % річних та інфляційних втрат, передбачених статтею 625 ЦК України, оскільки такі розрахунки були проведені з дотриманням вимог законодавства. Таким чином, колегія суддів вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій, задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення грошових коштів на підставі статті 625 ЦК України у вигляді 3 % річних та інфляційних втрат, правильно визначилися зі спірними правовідносинами, обґрунтовано встановили період, за який підлягає стягнення за прострочення грошового зобов`язання, та розмір такого стягнення».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 452/3519/15 (провадження № 61-14973св18) вказано, що: «правовідносини з виплати страхового відшкодування, які склалися між сторонами у справі на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, є грошовим зобов`язанням. Таким чином, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2020 року у справі № 758/16044/16-ц (провадження № 61-913св17) вказано, що: «у пункті 36.5 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Згідно зі статтею 992 ЦК України у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом. За несвоєчасну виплату страхового відшкодування страховик має сплатити на вимогу страхувальника (чи вигодонабувача) пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла за період прострочення, від суми заборгованості за кожен день прострочення (підпункт 6.6.2 договору страхування від 16 травня 2013 року). Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Таким чином, висновок суду першої інстанції, із яким погодився суд апеляційної інстанції, про те, що позивач послався як на підставу стягнення пені на положення статті 549 ЦК України, а тому вимога про стягнення пені не підлягає задоволенню, є необґрунтованим. Надаючи оцінку наданому позивачем розрахунку заборгованості, Верховним Судом враховано, що рішенням у справі № 372/4749/15 встановлено, що у травні 2014 року позивач звернувся до відповідача із необхідними документами про виплату страхового відшкодування. Враховуючи положення пункту 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідно до якого граничний строк прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та його виплати складає 90 днів, а за умовами договору про добровільне страхування - 14 днів, Верховний Суд (взявши до уваги визначені позивачем вимоги до страховика) погоджується з тим, що починаючи з 91 дня після звернення з необхідними документами про виплату страхового відшкодування у страховика виникло прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно, суд погоджується з розрахунком періоду, наданим позивачем для обрахунку часу прострочення, починаючи з вересня 2014 року і до дати звернення до суду із цим позовом».

По своїй суті зобов`язання про відшкодування майнової шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру відшкодування. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки відшкодування шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір відшкодування шкоди. Тільки після конкретизації змісту зобов`язання про відшкодування шкоди за допомогою рішення суду або договору про відшкодування шкоди, те чи інше зобов`язання може бути кваліфіковане як грошове, і відповідно може відбутися прострочення боржника (особи, що завдала шкоди) щодо його виконання (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 квітня 2019 року у справі № 757/3725/15-ц (провадження № 61-12530св18), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 16 червня 2021 року в справі № 910/14341/18, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 22 грудня 2022 року в cправі № 902/1301/21, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 грудня 2023 року в справі № 522/12406/22 (провадження № 61-9569св23), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2025 року в справі № 201/1763/22 (провадження № 61-254св24)).

Встановлено, що із заявою про отримання страхового відшкодування Позивач звернувся до ПрАТ «СК «ЄВРОІНС УКРАЇНА»14.08.2025року.

27.08.2025 року, тобто в межах 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування, ПрАТ «СК «ЄВРОІНС УКРАЇНА» виплатило страхове відшкодування в розмірі 47003,51 грн. на рахунок Позивача.

Таким чином, страхове відшкодування було виплачено в межах 90 днів з дня отримання заяви позивача про страхове відшкодування, обов`язок щодо доплати страхового відшкодування у відповідача виникне лише після набрання рішенням законної сили у справі, тому підстави для стягнення з відповідача пені відсутні.

Отже, тільки після конкретизації змісту зобов`язання про відшкодування шкоди за допомогою рішення суду або договору про відшкодування шкоди, те чи інше зобов`язання може бути кваліфіковане як грошове, і відповідно може відбутися прострочення боржника щодо його виконання, а тому в задоволені цих вимог про стягнення пені суд відмовляє.

Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди в сумі 10000 грн. суд відзначає наступне.

Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок, а відповідач доводить відсутність протиправності та вини; завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи. Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) міститься висновок про те, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

У постанові КЦС Верховного Суду від 27.01.2021 у справі № 263/16183/18 суд зазначив, що при визначенні розміру стягнення на відшкодування моральної шкоди судова колегія приймає до уваги розмір завданої моральної шкоди та її тривалість. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 жовтня 2020 року у справі № 372/2085/16-ц (провадження № 61-18385св19) зазначено, що: «під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти висновку про те, що моральна шкода підлягає відшкодуванню за наявності у діях особи, яка заподіяла таку шкоду складу цивільного правопорушення, елементами якого є заподіяна шкода, встановлення факту протиправної поведінки такої особи, наявності причинного зв`язку між ними та вини заподіювача шкоди».

Суд враховує, що Позивач був змушений тривалий час перебувати у стані невизначеності, відволікати значні власні кошти (41 996,49 грн) від сімейного бюджету для ремонту авто, що порушило його звичний життєвий уклад та плани. Крім того, необхідність залучення експерта та ініціювання судового процесу вимагали від Позивача додаткових зусиль та часу, що зумовило відчуття розчарування, безпорадності та психологічного дискомфорту.

Тому оцінюючи доводи, якими позивач обґрунтував стягнення моральної шкоди, суд враховуючи ступінь понесених моральних страждань та переживань, неможливості продовження активного життя, погіршення та позбавлення можливості реалізації своїх звичок та бажань, заподіяння психологічних (моральних) страждань, що заявлені позивачем, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, а також враховуючи глибину та тривалість душевних страждань Позивача, вважає обґрунтованою компенсацію у розмірі 6000,00 грн. Дана сума є адекватною заподіяним немайновим втратам і не призведе до безпідставного збагачення Позивача.

Також щодо моральної шкоди, то вирішуючи вимоги в цій частині, суд виходить з того, що предметом спору є не моральна шкода, завдана самим фактом ДТП (що регулюється ст. 24, 25 Закону № 1961-IV), а моральна шкода, спричинена неправомірною поведінкою Відповідача як учасника ринку страхових послуг, а тому положення Закону щодо 10 % компенсації у випадках шкоди життю та здоров`ю не застосовується до правовідносин, які склалися між сторонами. Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку, що страховик не є суб`єктом, звільненим від загальних правил цивільно-правової відповідальності.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача понесених позивачем судових витрат,суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу та пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи (п. 1, п. 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Відповідно до п. 6, 7ст. 139 ЦПК України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Розмір витрат на оплату робіт залученого стороною експерта, спеціаліста, перекладача має бути співмірним зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК Українипри вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК Українивстановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Водночас, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц.

Такі самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивачем надано договір про надання правничої допомоги № 13/ц-1166-ЗП від 22.09.2025 р.; квитанцію до прибуткового касового ордера № 13/ц-1166 від 22.09.2025 р., згідно яких витрати понесені позивачем на правничу допомогу складають 15 000,00 гривень, опис робіт та здійснених витрат у відповідності до договору.

Однак, враховуючи положення статті 141 ЦПК України, зважаючи на підставу та предмет позову, з огляду на те, що розгляд справи відбувався в порядку спрощеного позовного провадження, зважаючи на співмірність витрат на правову допомогу та складність даної справи, з урахуванням характеру виконаної адвокатом роботи та обсяг фактично наданих послуг, розміру задоволених вимог позивача, суд приходить до висновку, що заявлені витрати у розмірі 15 000,00 грн. не відповідають критерію розумності, не співмірні із виконаною роботою, а їх відшкодування, за відсутності достатнього обґрунтування з огляду на обставини справи, матиме надмірний характер, а тому суд вважає, що є підстави для зменшення цієї суми до 6000,00 грн. що є цілком обґрунтованим та пропорційним до предмета задоволеного позову.

Окрім того, з Відповідача підлягають стягненню витрати на проведення автотоварознавчої експертизи у розмірі 6 000,00 грн, що підтверджується актом прийому передачі робіт від 25.11.2025 року та платіжною інструкцією від 18.11.2025 року, оскільки залучення експерта було необхідним для об`єктивного визначення розміру матеріальної шкоди. Відповідно до ст. 139 ЦПК України, витрати на проведення експертизи несе сторона, яка її замовила, з подальшим відшкодуванням за рахунок іншої сторони у разі задоволення позову. Враховуючи, що висновок експерта встановлює невідповідності розрахунків Відповідача реальному розміру збитків, ці витрати є виправданими та документально підтвердженими.

З матеріалів справи вбачається, що позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

На підставі ст.141 ЦПКУкраїни з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати зі сплати судового збору, пропорційно частці задоволених позовних вимог.

Позивачем були заявлені позовні вимоги на суму 56454,97 грн. Судом задоволено вимоги частково у розмірі 47 996,49 грн, що складає 85,02% від заявленої суми позову, відповідно сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1211,20 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволених позовних вимог, що складає 1 029,73 грн. грн.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 13, 19, 76-81, 89, 95, 141, 178, 258-259, 263-265, 273, 274, 277, 279, 287, 354, 355 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» про відшкодування шкоди, задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» на користь ОСОБА_1 недоплачену суму страхового відшкодування в сумі 41996,49 гривень, 6000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, а всього стягнути 47996,49 грн.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» на користь ОСОБА_1 судові витрати: 6000,00 грн. на відшкодування витрат пов`язаних з проведенням автотоварознавчої експертизи, 6000,00 грн. на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, а також судовий збір в розмірі 1029, 73 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги у тридцятиденний строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про сторін:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ;

Відповідач Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ЄВРОІНС УКРАЇНА» , вул. Велика Васильківська, б.102, м.Київ, 03150

Відповідно ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення.

Повне судове рішення проголошено 30.03.2026 року.

Суддя Ю.В. Апаллонова