КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/1611/2026 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Борисової О.В., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 28 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення компенсації вартості часток у праві спільної часткової власності,

в с т а н о в и в:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення компенсації вартості часток у праві спільної часткової власності.

Позов обґрунтували тим, що вони з відповідачкою є співвласниками квартири АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 належить 1/9 частки спірної квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 29 серпня 2016 року.

ОСОБА_2 належить 1/3 частки спірної квартири, що еквівалентно 3/9 часткам, на підставі свідоцтва про право власності на житло від 08 вересня 1995 року.

ОСОБА_3 належить 5/9 часток спірної квартири, а саме: 2/9 частки на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 29 серпня 2016 року; 1/3 частки, що еквівалентно 3/9 часткам, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01 грудня 2017 року.

У зазначеній квартирі зареєстровані колишній власник ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 . На даний час жоден із співвласників у спірній квартирі не проживає.

Спірна квартира одноосібно та в цілому здається відповідачкою в оренду і лише нею отримується прибуток від орендної плати, чим порушуються права інших співвласників на отримання доходу від належної їм на праві власності частини майна та останні позбавлені права на користування спірним нерухомим майном.

Квартира є неподільною річчю, однак спільне володіння і користування цим майном є неможливим.

Згідно із звітом про оцінку майна № 00-240722-006 від 02 липня 2024 року, складеним ТОВ «Оціночний центр «Нанострім», ринкова вартість спірної квартири складає 4 049 981 грн.

Відповідно ринкова вартість часток співвласників становить: 1/9 частки - 449 997,89 грн; 3/9 частки - 1 349 993,67 грн; 5/9 частки - 2 249 989,44 грн.

Посилаючись на зазначені обставини та неможливість врегулювати наявний між сторонами майновий спір в добровільному порядку, позивачі просили суд:

- стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/9 частини у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 , у розмірі 449 997,89 грн;

- стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 3/9 частин у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 , у розмірі 1 349 993,97 грн;

- після отримання ОСОБА_1 компенсації вартості належної йому частки у розмірі 449 997,89 грн припинити право ОСОБА_1 на 1/9 частину у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 ;

- після отримання ОСОБА_2 компенсації вартості належної їй частки у розмірі 1 349 993,97 грн припинити право ОСОБА_2 на 3/9 частини у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 ;

- у разі припинення права позивачів на відповідні частини у праві спільної часткової власності частку відповідачки у справі власності на квартиру АДРЕСА_1 , збільшити на розмір частки, що припиняється.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 28 травня 2025 рокуу задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.

Суд першої інстанції вказане рішення мотивував тим, що позивачі не надали доказів того, що їм чиняться перешкоди в користуванні спірною квартирою та у зв`язку з цим вони зверталися до суду щодо встановлення порядку користування спільним майном.

За висновками суду, не доведення вказаних обставин є самостійною та достатньою підставою, яка виключає задоволення позовних вимог, правовою підставою яких є положення статті 364 ЦК України.

Крім того, суд послався на правові висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 19 лютого 2014 року в справі № 6-4цс14 та від 13 січня 2016 року в справі № 6-2925цс15, вказавши при цьому, що правовий режим спільної часткової власності має враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших. Тому примушування відповідачки до купівлі майна є порушенням її прав, оскільки законодавством не передбачена можливість набуття права власності в примусовому порядку за відсутності юридично важливих обставин.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивачі в особі представника - адвоката Вітліної М.О. звернулися з апеляційною скаргою, в якій просять його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування своїх доводів вказують, що суд першої інстанції порушив приписи частини четвертої статті 263 ЦПК України, безпідставно не врахувавши правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 15 вересня 2021 року в справі № 766/18974/18, та Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про наявність підстав для врахування у даній справі правових висновків Верховного Суду України, наведених у постановах від 19 лютого 2014 року в справі № 6-4цс14 та від 13 січня 2016 року в справі № 6-2925цс15, і, як наслідок, неправильно застосував до спірних правовідносин норму статті 364 ЦК України.

Суд не з`ясував підстави та предмет позову, не визначив обставин справи, які підлягають встановленню, та у зв`язку з цим помилково вважав, що позивачами в межах даної справи мають подаватися докази того, що їм чиняться перешкоди в користуванні спірною квартирою та що вони зверталися до суду щодо встановлення порядку користування спірним майном.

Як свідчить аналіз правозастосування статті 364 ЦК України, наведений у позовній заяві та апеляційній скарзі, право позивачів на стягнення компенсації вартості часток у праві спільної часткової власності на спірну квартиру жодним чином не залежить від доведення вищевказаних обставин.

За змістом правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 15 вересня 2021 року в справі № 766/18974/18, з урахуванням правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, для правильного правозастосування статті 364 ЦК України, суду необхідно встановити лише дві обставини:

- чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом;

- чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі у справі.

Таким чином, розглядаючи даний спір, суд в першу чергу мав виходити з того, чи є спірна квартира неподільною річчю та чи користується спірною квартирою відповідачка.

Натомість, обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення та докази, які були подані позивачами на підтвердження цих обставин, суд першої інстанції не встановлював та відповідно не досліджував.

Отже, має місце неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, й відповідно з урахуванням частини другої статті 367 ЦПК України дослідження відповідних доказів має здійснити суд апеляційної інстанції.

ОСОБА_3 в особі представника - адвоката Шаповалової М.І. надіслала відзив на апеляційну скаргу. Вважає рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, а тому просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Зазначає, що позивачі, будучи достовірно обізнаними про те, що відповідачка з 2019 року не проживає в Україні, маючи її контакти, разом із тим направляли свої пропозиції щодо вирішення спору на адресу її місця реєстрації в Україні, а також на адресу спірної квартири. Тому посилання в позовній заяві на те, що вона не реагує на пропозиції позивачів є неправдивим, оскільки вони були обізнані з причиною неотримання нею поштової кореспонденції в Україні.

Крім того, ОСОБА_3 вказує, що ОСОБА_1 звертався до неї із проханням надати доступ до квартири, проте вона відмовила йому в цьому, оскільки його частка у квартирі є незначною та відсутнє окреме приміщення квартири, яке б відповідало цій частці.

Натомість, вона запропонувала продати їй частки інших співвласників за вирахуванням із їх вартості понесених нею витрат на утримання квартири за період, починаючи з 2016 року. Проте на таку пропозицію позивачі не пристали. ОСОБА_3 наголошує на тому, що вона згодна була викупити частки інших співвласників у квартирі з врахуванням сплачених нею коштів на її утримання, отже спору фактично не існувало. Цей спір ініційовано лише тому, що позивачі не згодні компенсувати їй витрати на утримання спільного майна.

Також відповідачка не погоджується із наданою позивачами оцінкою квартири, вважаючи її завищеною, оскільки проводилась без документів на квартиру та її огляду.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 , його представник - адвокат Подобєд О.В. та представник позивачів - адвокат Вітліна М.О. підтримали аргументи апеляційної скарги, просили її задовольнити.

ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином через її представника - адвоката Шаповалову М.І, яка 05 березня 2026 року надіслала заяву про розгляд справи без її участі та участі відповідачки.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників процесу в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Суд першої інстанції встановив, що відповідачці ОСОБА_3 на праві власності належить 5/9 частин спірної квартири АДРЕСА_1 . 1/9 частина цієї квартири належить позивачу ОСОБА_1 , а позивачці ОСОБА_2 належить на праві власності 3/9 частини квартири.

Як стверджувала представник позивачів, вказаною квартирою одноосібно розпоряджається та користується відповідачка та між сторонами склалися неприязні стосунки стосовно користування і розпорядження спільним майном.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

У цій статті ЦК України реалізовано конституційний принцип непорушності права власності, визначений статтею 41 Конституції України. Ця засада означає, що право власності є недоторканним, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Згідно з частинами першою, другою статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

У частині першій статті 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Колегія суддів враховує, що спільна часткова власність є специфічною конструкцією оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, одна квартира - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, одна квартира - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Причому право спільної часткової власності може стосуватися як подільних/неподільних речей, так і майнових прав та обов`язків.

Первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України).

Статтею 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Виходячи з аналізу змісту норм статей 183, 358, 364 ЦК України, виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за потрібне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

Саме собою застосування статті 364 ЦК України, яка надає співвласникові право на грошову компенсацію через неможливість виділу частки в натурі, має законну підставу в національному законодавстві.

В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного суду від 15 вересня 2021 року в справі № 766/18974/18 зазначено, що виходячи з аналізу вищезазначених норм, з урахуванням закріплених в пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне:

- чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом;

- чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі у справі;

- чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України;

- чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20 задля ефективного захисту прав кожного зі співвласників неподільних речей і забезпечення єдності судової практики щодо застосування приписів частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України, частини другої статті 364 ЦК України відступила від сформульованого, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15 і Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2019 року у справі № 371/1369/15-ц висновку, що для вирішення питання про застосування частини другої статті 364 ЦК України юридичне значення має те, чи сплачує співвласник-відповідач, який володіє та користується спільним майном, матеріальну компенсацію позивачеві за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України, чи спроможний співвласник-відповідач виплатити співвласникові-позивачеві грошову компенсацію вартості його частки, і чи не буде така виплата надмірним тягарем.

Водночас, 10 грудня 2025 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила у справі № 466/2128/23 постанову, в якій виснувала, що під час вирішення спорів за вимогою одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні, яким є житло, шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, підлягає врахуванню майновий стан відповідача (відповідачів), а саме можливість сплатити компенсації вартості частки, право позивача на яку припиняється та передається відповідачу (відповідачам), та чи не призведе виконання відповідного рішення про стягнення компенсації до звернення стягнення на ту частку, право на яку передано іншим співвласникам відповідним судовим рішенням. Присудження компенсації на користь одного співвласника вартості його частки з інших співвласників за умови неможливості виділу її у натурі з неподільної речі не може відбуватися, якщо виконання такого рішення призведе до звернення стягнення на цю ж річ, яка є єдиним житлом (див. пункти 76, 77 постанови).

При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила у справі № 209/3085/20, яка була предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду, спір стосувався поділу майна подружжя, зокрема автомобіля. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 сформулювала цей висновок у спорі про поділ майна подружжя, зокрема рухомого майна (автомобіля), відчуження якого не створює загрози втручання у право особи на житло та не призводить до втрати житла як єдиного місця проживання. Водночас у межах цієї справи № 466/2128/23 вирішено спір щодо припинення права власності на частку в праві спільної часткової власності на квартиру, що пов`язане з реалізацією права особи на житло. З урахуванням специфіки об`єкта спору (житлове приміщення, що є єдиним житлом відповідачів) та наслідків можливого примусового виконання рішення про стягнення суми компенсації у розмірі 1 321 605 грн (звернення стягнення на всю квартиру з подальшою її реалізацією з прилюдних торгів) правовідносини у цій справі не є подібними до правовідносин у справі № 209/3085/20. За таких обставин висновок, сформульований Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин (див. пункти 84-86, 90, 91 постанови).

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторони, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

У справі, яка переглядається, об`єктом права спільної часткової власності сторін є квартира (житло), розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_1 належить 1/9 частка спірної квартири, ОСОБА_2 - 3/9 частки, а ОСОБА_3 - 5/9 часток. Загальна площа спірної квартири становить 76,1 кв. м., житлова площа - 48,1 кв. м, квартира має три кімнати.

Отже, виділ в натурі кожному із позивачів належної їм частки у спільному майні є неможливим.

Відповідачці належить більша частка у праві власності на спірне майно, ніж сукупно частки у праві, які належать позивачам.

Як зазначали позивачі, квартирою користується відповідачка, здаючи її в оренду, та їх до квартири не допускає.

Ці обставини фактично у своєму відзиві на апеляційну скаргу підтвердила і ОСОБА_3 , зазначивши, що вона відмовила в проханні ОСОБА_1 щодо доступу до квартири, виходячи із того, що його частка у праві власності є незначною.

Ні позивачі, ні відповідачка не вказували про те, що ОСОБА_3 сплачувала позивачам матеріальну компенсацію за одноособове володіння та користування спільною власністю.

Разом із тим, ОСОБА_3 у своїй відповіді позивачам зазначила, що вона несе з 2016 року всі витрати по квартирі і згодна викупити частки позивачів лише після компенсації їй цих витрат (а.с. 215).

Отже, вирішуючи питання чи спроможний співвласник-відповідачка виплатити співвласникам-позивачам грошову компенсацію вартості їх частки, і чи не буде така виплата надмірним тягарем, колегія суддів дійшла висновку, що ОСОБА_3 спроможна викупити частки позивачів, оскільки про це вона зазначала як у переписці з ними, так і у відзиві на апеляційну скаргу.

Та обставина, що між сторонами існує спір щодо понесених відповідачкою витрат на утримання спільного майна, не виключає можливості відповідачки сплатити позивачам вартість належних їм часток.

Крім того, матеріали справи свідчать, що ОСОБА_3 вже тривалий час (з листопада 2019 року) фактично проживає на території Федеративної Республіки Німеччина та є власником іншого житла в Україні, в якому і значиться зареєстрованою, а саме квартири АДРЕСА_3 (а.с. 13 зв., 40).

Відтак, примусове стягнення з відповідачки компенсації у заявленому розмірі не призведе до втрати її єдиного житла, не порушує принцип пропорційності та за встановлених обставин справи не покладає на неї надмірний тягар.

Захист права власності позивачів на частку у спільній частковій власності та їх право користування і розпоряджатися майном (статті 317, 319 ЦК України) є легітимною метою втручання у право власності відповідачки. Держава має право контролювати використання майна в інтересах інших осіб, зокрема інших співвласників (друге речення другого абзацу статті 1 Першого протоколу до Конвенції).

Натомість, відмова у задоволенні позову в цій справі, метою якого є захист майнових інтересів позивачів як співвласників меншої частки у праві власності (реалізація права на компенсацію замість неможливого виділу в натурі), очевидно означатиме порушення справедливого балансу інтересів співвласників та суперечитиме загальним засадам добросовісності, розумності й справедливості (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Отже, при зазначених обставинах застосування частини другої статті 364 ЦК України у спосіб стягнення грошової компенсації за належну частку у праві власності на спірну квартиру, не призведе до примусової втрати житла відповідачки, яке не являється єдиним, відповідає критерію пропорційності та є допустимим втручанням у її право мирного володіння спільним з позивачами майном.

Щодо незгоди відповідачки із ринковою вартістю квартири, яку позивачі визначили на підставі звіту про оцінку майна № 00-240722-006 від 02 липня 2024 року, то колегія суддів не приймає до уваги зазначені посилання як неприйнятні.

Наданий позивачами звіт про оцінку майна, складений суб`єктом оціночної діяльності, є належним, допустимим та достовірним доказом у справі. В свою чергу, відповідачка, заперечуючи проти правильності визначення вартості спірного майна, не надала інших доказів на доведення своїх заперечень, і не просила призначити судову товарознавчу експертизу для визначення такої вартості. Сама по собі незгода відповідачки із фактом ринкової вартості квартири у суді апеляційної інстанції не має юридичного значення.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що за обставин спірних правовідносин, які склалися між сторонами, наявні усі умови, передбачені статтею 364 ЦК України, які давали суду першої інстанції належні та достатні підстави стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/9 частини у праві спільної часткової власності на квартиру в розмірі 449 997,89 грн, а на користь ОСОБА_2 - вартості 3/9 частини у праві спільної часткової власності в розмірі 1 349 993,97 грн, припинити право позивачів на їх 4/9 частки у спільній частковій власності після отримання ними відповідної грошової компенсації від відповідачки з одночасним визнанням за ОСОБА_3 права приватної власності на вказані 4/9 частки квартири АДРЕСА_1 , додатково до її частки у цій квартирі.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог не відповідає матеріалам справи, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та з неправильним застосуванням норм матеріального і порушенням норм процесуального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення компенсації вартості часток у праві спільної часткової власності.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 28 травня 2025 року в даній справі скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/9 частини у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 , в розмірі 449 997, 89 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 3/9 частини у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 , в розмірі 1 349 993, 97 грн.

Припинити право власності ОСОБА_1 на 1/9 частку і право власності ОСОБА_2 на 3/9 частки у спільній частковій власності на квартиру АДРЕСА_1 після отримання ними грошової компенсації від ОСОБА_3 у визначеному цим рішенням розмірі.

Визнати за ОСОБА_3 право приватної власності на 4/9 частки у квартирі АДРЕСА_1 , додатково до її частки у цій квартирі.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30 березня 2026 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: О.В. Борисова

Д.О. Таргоній