Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

Справа №377/323/26

Провадження №2-о/377/15/26

30 березня 2026 року Славутицький міський суд Київської області у складі головуючої - судді Бабич Н.С., за участю секретаря судового засідання Присяжного В.В., за відсутності учасників справи, розглянув у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Славутичі в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , поданої в її інтересах адвокатом Білошапка Оксаною Василівною, заінтересована особа Славутицький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Вишгородському районі Київської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України,

У С Т А Н О В И В:

27 березня 2026 року до суду від ОСОБА_2 через підсистему «Електронний суд» надійшла заява, подана в її інтересах адвокатом Білошапка Оксаною Василівною, в якій вона просить встановити факт смерті громадянина України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , уродженця міста Краснодар Краснодарського краю, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в місті Євпаторія Автономної Республіки Крим, Україна.

Свої вимоги заявниця обґрунтувала тим, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який ІНФОРМАЦІЯ_2 помер на тимчасово окупованій території України в Автономній Республіці Крим, про що Євпаторійським міським відділом реєстрації актів цивільного стану на тимчасово окупованій території 17 грудня 2025 року видано свідоцтво про смерть. На дату смерті чоловіка заявниці згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 23 грудня 1996 року йому належала на праві спільної сумісної власності квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка входить до складу спадкового майна. Оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, на якій неможливо отримати медичний документ, що може бути прийнятий відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації смерті відповідно до статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», виникла необхідність встановлення факту смерті її чоловіка у судовому порядку з метою отримання свідоцтва про смерть державного зразка України та оформлення спадщини, що залишилася після його смерті.

Ухвалою судді від 27 березня 2026 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання на 30 березня 2026 року.

Заявниця, представник заявниці та представник заінтересованої особи у призначене судове засідання не прибули, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином. Представник заявниці адвокат Білошапка О.В. подала клопотання про розгляд справи за відсутності її та заявниці (а.с. 36-37). Представник заінтересованої особи Славутицького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Вишгородському районі Київської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Шаталова Т.О. просила розглянути справу за відсутності представника відділу, про що направила до суду відповідну заяву ( а.с.41-42).

Згідно з частиною другою статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків.

Суд встановив, що згідно з паспортом громадянина України серії НОМЕР_2 , виданим 03 липня 1998 року Славутицьким МВ ГУ МВС України у Київській області, копію якого долучено до заяви, ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 у м. Краснодар. Його місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 15-17).

Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 , виданого 27 серпня 1983 року Палацом одруження «Жовтневий» м. Київ, копія якого знаходиться в матеріалах справи, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали шлюб 27 серпня 1983 року, актовий запис №1409. Після укладення шлюбу присвоєні прізвища: чоловіку- ОСОБА_3 , дружині- ОСОБА_1 (а.с.19).

З паспорта громадянина України серії НОМЕР_4 ОСОБА_1 , виданого 26 червня 1998 року Славутицьким МВ ГУ МВС України в Київській області, копію якого долучено до справи, видно, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженка м. Шостка Сумської області, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 11-13).

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 23 грудня 1996 року ВО «Чорнобильська АЕС», квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (а.с. 10).

Згідно з пунктом 10 частини 1 постанови Верховної Ради України «Про утворення та ліквідацію районів» № 807-ІХ від 17.07.2020 у Київській області утворено Вишгородський район (з адміністративним центром у місті Вишгород) у складі територій Вишгородської міської, Димерської селищної, Іванківської селищної, Петрівської сільської, Пірнівської сільської, Поліської селищної, Славутицької міської територіальних громад, затверджених Кабінетом Міністрів України.

Як вбачається з протоколу встановлення смерті людини, складеного лікарем швидкої медичної допомоги м. Євпаторія, що знаходиться на тимчасово окупованій території України, ІНФОРМАЦІЯ_2 о 15 годині 55 хвилин констатовано смерть ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 30).

Відповідно до довідки про смерть №С-04081, виданої 17 грудня 2025 року у м.Євпаторія, на тимчасово окупованій території України, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 о 15 годині 55 хвилин у м. Євпаторія, Республіка Крим, причина смерті: І а) пневмонія гіпостатична J18.2; б) перелом кістки паталогічний М84.4; в) остеопороз ідеопатичний з паталогічним переломом М80.5. ІІ Пієлонефрит хронічний N11.9 (а.с. 29).

Згідно зі свідоцтвом про смерть, виданим 17 грудня 2025 року Євпаторійським міським відділом запису актів громадянського стану на тимчасово окупованій території України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець Краснодарського краю, м. Краснодар, помер ІНФОРМАЦІЯ_2 о 15 годині 55 хвилин у м. Євпаторія, Республіка Крим, про що 17 грудня 2025 року складено запис про смерть №0 (а. с. 7-9).

Заявниця просить встановити факт смерті ОСОБА_3 для отримання свідоцтва про смерть державного зразка України та оформлення спадщини після його смерті.

Вирішуючи заяву про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України, суд виходить з такого.

Особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях України визначається Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» № 1207-VII від 15.04.2014 (далі Закон № 1207-VII).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону №1207-VII тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Правовий статус тимчасово окупованої території, а також правовий режим на тимчасово окупованій території визначаються цим Законом, іншими законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права. Тимчасова окупація Російською Федерацією територій України, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, незалежно від її тривалості, є незаконною і не створює для Російської Федерації жодних територіальних прав.

Згідно з частиною другою статті 1 Закону №1207-VII датою початку тимчасової окупації Російською Федерацією окремих територій України є 19 лютого 2014 року. Автономна Республіка Крим та місто Севастополь є тимчасово окупованими Російською Федерацією з 20 лютого 2014 року.

Частиною другою статті 4 Закону № 1207-VII визначено, що правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону № 1207-VII Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території.

За змістом частин першої-третьої статті 9 Закону №1207-VII державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України . Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану.

Положеннями статей 3, 8, 9 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Питання про окуповані території у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані як «Намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян.

Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата, є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

У практиці Європейського суду з прав людини розвинений принцип узгодженості спірного питання, зокрема, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] є далеким від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до вказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, у тому числі й цим. Вирішити інакше, означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за змістом цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд може застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, у контексті як мінімум «реєстрація народжень, смертей і шлюбів», виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами, як встановлення можливих фактів, оскільки встановлення цих фактів має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадянина України).

Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року у справі №235/2357/17, від 07 вересня 2022 року у справі № 759/5313/21, від 25 жовтня 2023 року у справі № 607/1612/23, від 24 квітня 2024 року у справі №334/7625/23.

У контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Крім того, чинним законодавством не передбачено іншого порядку його встановлення.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої цієї статті суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Приписами пункту 8 частини першої статті 315 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника.

Частинами третьою-четвертою статті 49 ЦК України передбачено, що державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин.

Порядок державної реєстрації смерті регулюється Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» №2398-VI від 01.07.2010 ( далі Закон №2398-VI).

Так, нормою частини першої статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» визначено, що державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Пунктом 1 Глави 5 Розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 52/5 від 18.10.2000, передбачено, що підставою для державної реєстрації смерті є:

а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024 (далі - лікарське свідоцтво про смерть);

б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024 (далі - фельдшерська довідка про смерть);

в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть;

г) рішення суду про оголошення особи померлою;

ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час;

д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів;

е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть.

Відповідно до листа Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 22.04.2021 №985/0/208-21 судам надано роз`яснення, що відмова у вчиненні реєстраційної дії органами державної реєстрації актів цивільного стану не є обов`язковою для встановлення фактів, що мають юридичне значення, відповідно до статті 371 ЦПК України.

Виходячи з викладених обставин, оскільки, факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, на якій неможливо отримати відповідний документ, що може бути прийнято відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації смерті відповідно до статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», встановлення факту смерті чоловіка заявниці у судовому порядку необхідно їй для отримання свідоцтва про смерть державного зразка України та оформлення спадщини, що залишилася після його смерті.

Досліджені судом докази підтверджують факт смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Краснодар Краснодарського краю, Російська Федерація, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в місті Євпаторія Автономної Республіки Крим, яке, як визначено частиною другою статті 1 Закону №1207-VII, в складі Автономної Республіки Крим є тимчасово окупованим Російською Федерацією з 20 лютого 2014 року.

За таких обставин суд вважає, що заявлені вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Відповідно до частини четвертої статті 317 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, підлягає негайному виконанню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 258-259, 263-265, 319 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Заяву задовольнити.

Встановити факт смерті громадянина України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , уродженця міста Краснодар Краснодарського краю, Російська Федерація, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в місті Євпаторія Автономної Республіки Крим, Україна.

Рішення суду підлягає негайному виконанню.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду. Апеляційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Учасники справи:

Заявниця - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 .

Заінтересована особа - Славутицький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Вишгородському районі Київської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, , місцезнаходження: Центральна площа, 7, місто Славутич, Вишгородський район, Київська область.

Повне рішення суду складено 30 березня 2026 року.

Суддя Н. С. Бабич