ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 534/149/25 Номер провадження 22-ц/814/632/26Головуючий у 1-й інстанції Комарова Д. Ю. Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2026 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду

цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів Карпушина Г.Л., Панченка О.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Першин Сергій Миколайович, на рішення Горішньоплавнівського міського суду Полтавської області від 11 серпня 2025 року у справі за позовом Комунального виробничого підприємства «Теплоенерго» м. Горішні Плавні» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

В С Т А Н О В И В:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

Комунальне виробниче підприємство «Теплоенерго» м. Горішні Плавні» (далі КВП «Теплоенерго» м. Горішні Плавні») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з постачання теплової енергії та гарячої води у сумі 35121,52 грн, а також судових витрат зі сплати судового збору у розмірі 3028,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що КВП «Теплоенерго» м. Горішні Плавні» є виконавцем послуг з централізованого постачання теплової енергії та гарячої води споживачам у м. Горішні Плавні. Позивач надає відповідні комунальні послуги відповідачу, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем обов`язку щодо своєчасної оплати отриманих послуг з теплопостачання та гарячого водопостачання у неї утворилася заборгованість за період з березня 2020 року по вересень 2024 року. Станом на вересень 2024 року загальна сума заборгованості, за розрахунком позивача, становить 35121,52 грн, з яких: 34345,26 грн основний борг, 637,15 грн інфляційні втрати та 139,11 грн 3 % річних від простроченої суми.

Короткий зміст судових рішень

Заочним рішенням Горішньоплавнівського міського суду Полтавської області від 04 червня 2025 року позовні вимоги КВП «Теплоенерго» м. Горішні Плавні» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь КВП «Теплоенерго» м. Горішні Плавні» заборгованість за послуги з теплопостачання та гарячого водопостачання в розмірі 31773,61 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь КВП «Теплоенерго» м. Горішні Плавні» витрати по сплаті судового збору у розмірі 2739,36 грн.

За заявою відповідача, ухвалою Горішньоплавнівського міського суду Полтавської області від 14 липня 2025 року заочне рішення Горішньоплавнівського міського суду Полтавської області від 04 червня 2025 року скасовано та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

Рішенням Горішньоплавнівського міського суду Полтавської області від 11 серпня 2025 року позов КВП «Теплоенерго» м. Горішні Плавні» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь КВП «Теплоенерго» м. Горішні Плавні» заборгованість за послуги з теплопостачання та гарячого водопостачання у розмірі 31773,61 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь КВП «Теплоенерго» м. Горішні Плавні» витрати по сплаті судового збору у розмірі 2739,36 грн.

Судове рішення мотивоване тим, що матеріалами справи підтверджено факт надання позивачем комунальних послуг з теплопостачання та гарячого водопостачання відповідачу, а також наявність заборгованості за період з березня 2020 року по вересень 2024 року. Надані позивачем розрахунки свідчать про нарахування за вказаний період 59281,27 грн, з яких відповідачем сплачено 27507,66 грн, що підтверджує наявність заборгованості у сумі 31773,61 грн.

Суд також зазначив, що відсутність письмового договору між сторонами не звільняє споживача від обов`язку оплачувати фактично отримані житлово-комунальні послуги.

Водночас суд дійшов висновку, що позивач не довів належним чином правильність розрахунку інфляційних втрат та 3 % річних, у зв`язку з чим у цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Крім того, суд відхилив доводи відповідача щодо застосування строку позовної давності, оскільки строки позовної давності були продовжені на період дії карантину та воєнного стану.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

З рішенням Горішньоплавнівського міського суду Полтавської області від 11 серпня 2025 року не погодилася відповідач та оскаржила його в апеляційному порядку, подавши до суду апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Горішньоплавнівського міського суду Полтавської області від 11 серпня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Позиції учасників справи

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає, що рішення Горішньоплавнівського міського суду Полтавської області від 11 серпня 2025 року ухвалене без належного дослідження доказів.

Зазначає, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про наявність у відповідача заборгованості за послуги теплопостачання та гарячого водопостачання, оскільки позивачем не надано належних і допустимих доказів проживання відповідача в квартирі або наявності у неї права власності чи користування житлом у період, за який заявлено заборгованість.

Також відповідач, заперечуючи розрахунок суми заборгованості, зазначає, що позивач не надав первинних документів, які б підтверджували фактичне надання послуг, доказів застосування затверджених тарифів у відповідний період та технічних даних щодо опалювальної площі квартири.

Крім того, відповідач вважає, що суд першої інстанції неправильно розподілив тягар доказування, фактично поклавши на відповідача обов`язок доводити відсутність заборгованості.

Щодо відзиву на апеляційну скаргу

Відзив на апеляційну скаргу з дотриманням вимог ЦПК України до Полтавського апеляційного суду не надходив.

Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.

Щодо розгляду справи без виклику сторін

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи, що ціна позову складає 35121,52 грн, що є менше ніж тридцять розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, та беручи до уваги положення частини тринадцятої статті 7 та статті 369 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без виклику сторін в порядку письмового провадження.

Встановлені обставини справи

Судом першої інстанції встановлено, що згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань КВП «Теплоенерго» м. Горішні Плавні» є виконавцем послуг з централізованого постачання теплової енергії та гарячої води споживачам у м. Горішні Плавні та здійснює економічну діяльність, зокрема з постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря, проведення інших будівельно-монтажних робіт (а.с. 28).

Матеріалами справи підтверджується, що позивач надає комунальні послуги з теплопостачання та гарячого водопостачання до житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 5-16, 19-23).

З наданої позивачем довідки про нарахування по особовому рахунку відповідача вбачається, що за період з березня 2020 року по вересень 2024 року позивачем було здійснено нарахування за послуги теплопостачання та гарячого водопостачання у загальному розмірі 59281,27 грн, тоді як відповідачем протягом зазначеного періоду було здійснено часткову оплату комунальних послуг на суму 27507,66 грн (а.с. 5-12).

У зв`язку з неповнотою та несвоєчасністю оплати комунальних послуг КВП «Теплоенерго» м. Горішні Плавні» відповідачу нараховано заборгованість за період з березня 2020 року по вересень 2024 року в загальному розмірі 35121,52 грн, яка складається з: основного боргу 34345,26 грн (а.с. 5-12); інфляційних втрат 637,15 грн (а.с. 14); 3 % річних 139,11 грн (а.с. 13).

Із матеріалів справи вбачається, що згідно акту приймання вузла обліку теплової енергії на потреби опалення та гарячого водопостачання, а також акту приймання на комерційний облік лічильника перед теплообмінником, позивач забезпечує послугами з постачання тепловою енергії на опалення та гарячої води житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 15-16).

Позиція апеляційного суду

Щодо підстав сплати за житлово-комунальні послуги

Вирішуючи спір у частині наявності у відповідача обов`язку зі сплати за житлово-комунальні послуги, колегія суддів приходить до такого висновку.

Відповідно до статей 150, 156, 162 ЖК України, які були чинні на час виникнення спірних правовідносин, власник житлового будинку (квартири) зобов`язаний утримувати квартиру, сплачувати за комунальні послуги за затвердженими тарифами.

Згідно частини шостої статті 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію, а відповідно до статті 25 вищезазначеного Закону, у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії, заборгованість стягується в судовому порядку.

Як вже було встановлено судом, КВП «Теплоенерго» м. Горішні Плавні» є виконавцем послуг з виробництва та постачання теплової енергії, призначеної для централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води (підігріву питної води), що постачається до житлового приміщення шляхом транспортування через магістральні теплові мережі та внутрішньобудинкові розподільчі системи.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до абзацу 6 частини третьої статті 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата виконавцю комунальної послуги (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії) за індивідуальним договором з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем складається з: плати за послугу, що розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів на відповідну комунальну послугу та обсягу спожитих комунальних послуг, визначеного відповідно до законодавства; плати за абонентське обслуговування, яка не може перевищувати граничний розмір, визначений Кабінетом Міністрів України; плати за технічне обслуговування та поточний ремонт внутрішньобудинкових систем багатоквартирного будинку, що забезпечують надання відповідної послуги, що визначається договором між виконавцем та співвласниками багатоквартирного будинку.

Пунктом 1 частини першої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача вчасно одержувати якісні житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та згідно з умовами договору на надання таких послуг.

Водночас, відповідно до пункту 5 частини другої статті 7 цього ж Закону, такому праву прямо відповідає обов`язок споживача оплачувати надані йому житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Приписами частини першої статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» також передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

В Правилах надання послуги з постачання теплової енергії, які затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 830, та в Правилах надання послуги з постачання гарячої води, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2019 року № 1182, зазначено, що споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Також, споживач не звільняється від оплати послуги за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (на іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб.

Аналізуючи вище викладені норми, колегія суддів приходить до висновку, що обов`язок сплачувати за житлово-комунальні послуги покладається саме на споживачів житлово-комунальних послуг, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність письмово оформленого договору з споживачем (споживачами) не позбавляє його обов`язку оплачувати надані йому послуги.

Аналогічна правова позиція є усталеною та викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 та постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц, від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16, від 04 вересня 2022 року у справі № 201/1807/21, від 07 листопада 2023 року у справі № 643/17352/20, від 22 грудня 2023 року у справі № 607/2611/22.

Водночас, при розгляді цього спору колегія суддів звертає увагу на наступне.

Положеннями статті 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 ЦК України).

Згідно частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Положення глави 63 ЦК України можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.

Верховний Суд у постанові від 04 вересня 2019 року по справі № 539/2869/16-ц висловив висновок про те, що постачання теплової енергії та гарячої води здійснюється не квартирі як об`єкту права власності, а певному суб`єкту (власнику, співвласнику, наймачу, суб`єкту сервітуту тощо), який проживає в квартирі. З урахуванням цього, постачальник самостійно визначає особу або осіб, які є споживачами за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу і мають відповідати за позовом про стягнення відповідної заборгованості.

Отже, правовідносини, які склалися між КВП «Теплоенерго» м. Горішні Плавні» та ОСОБА_1 , як споживачем послуг, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржника покладено цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) щодо оплати наданих послуг.

Як вже було встановлено судом, із матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_3 , підключена до мережі централізованого теплопостачання та гарячого водопостачання, вказані послуги надавались у спірний період, за спожиті послуги нараховувалась помісячна плата.

Наданий позивачем розрахунок заборгованості містить відомості про нараховані та сплачені суми, із їх розмежуванням за кожним видом послуг, здійснений на підставі затверджених тарифів, а також відображає розмір заборгованості за кожен місяць. Доказів, які б спростовували цей розрахунок, відповідачем не надавалося.

При цьому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає, що відповідач не надала належних і допустимих доказів на підтвердження того, що вона не проживала за вказаною адресою у період, за який позивач просить стягнути заборгованість, не отримувала відповідні послуги або не була споживачем чи власником житла за цією ж адресою. За таких обставин, доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, в цій частині не приймаються судом до уваги.

Щодо розрахунку суми заборгованості

З приводу доводів відповідача щодо відсутності належних доказів на підтвердження обсягів спожитих послуг суд зазначає, що КВП «Теплоенерго» м. Горішні Плавні» надало акт приймання вузла обліку теплової енергії для потреб опалення та гарячого водопостачання, а також акт приймання на комерційний облік лічильника перед теплообмінником за адресою: АДРЕСА_2 . Зазначені документи підтверджують введення засобів обліку в експлуатацію та здійснення розподілу обсягів спожитих послуг між споживачами.

Заперечуючи проти позовних вимог у частині визначення розміру заборгованості, відповідач посилався на відсутність первинних документів, що підтверджують фактичне надання послуг, застосування тарифів і вихідних даних для нарахувань. Водночас жодних належних і допустимих доказів на підтвердження цих доводів відповідачем не надано.

Колегія суддів встановила, що наданий позивачем розрахунок заборгованості, оформлений довідкою про заборгованість по особовому рахунку № НОМЕР_1 (а.с. 5-12) містить відомості про опалювальну площу, кількість зареєстрованих осіб, нараховані та сплачені суми, періоди нарахувань і застосовані тарифи. Документ належним чином засвідчений, підписаний уповноваженими особами та відповідає вимогам до письмових доказів, передбачених статтею 94 ЦПК України. Дані цього розрахунку відповідачем не спростовані.

Правильність нарахування заборгованості також підтверджується даними особового рахунку, з якого вбачається розмір боргу та факт його неповної сплати за відповідний період. З огляду на це, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення заборгованості.

Доводи відповідача про відсутність належного доказового підтвердження заборгованості є необґрунтованими та спростовуються наданими позивачем доказами. Власного розрахунку заборгованості або інших доказів, які б свідчили про її відсутність чи інший розмір, відповідачем не подано.

Суд першої інстанції, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, надав вірну оцінку розрахунку заборгованості позивача та дійшов правильного висновку про наявність у відповідача заборгованості за послуги з постачання теплової енергії, яка підлягає стягненню в судовому порядку.

При цьому, відповідач під час розгляду справи судом першої інстанції не заявляв клопотань про витребування доказів для перевірки обґрунтованості нарахувань та не наводив переконливих доводів щодо їх необ`єктивності.

Фактично доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях відповідача, не підтверджених належними доказами, у зв`язку з чим підстав для їх задоволення не вбачається.

Щодо посилань на відсутність первинних документів, колегія суддів зазначає, що правові наслідки виникають у зв`язку з фактичним наданням послуг, тоді як первинні документи лише фіксують факт здійснення відповідної господарської операції.

З огляду на наведене, апеляційний суд вважає, що розрахунок заборгованості, поданий позивачем, є обґрунтованим та підтвердженим належними доказами, а доводи відповідача щодо його недостовірності чи неправильності є безпідставними та такими, що не знайшли свого підтвердження.

Щодо оцінки доказів судом першої інстанції

З приводу доводів апеляційної скарги стосовно неналежної оцінки доказів судом першої інстанції колегія суддів дійшла таких висновків.

Відповідно до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Апеляційний суд звертає увагу, що згідно з вимогами ЦПК України учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Кожна сторона несе ризик наслідків, пов`язаних із ненаданням доказів.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

При цьому, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України).

Як визначено у статтях 77-80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків.

Належних, достовірних та достатніх доказів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції в частині обов`язку відповідача, як споживача, здійснювати оплату за послуги, та які б впливали на обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та зазначає, що заявлені вимоги в апеляційній скарзі не знайшли свого відображення в наявних у справі доказах. Розглядаючи спір між сторонами, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази та надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як передбачено пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тобто, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Першин С.М., слід залишити без задоволення, а рішення Горішньоплавнівського міського суду Полтавської області від 11 серпня 2025 року без змін.

Щодо судових витрат

За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи на те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат, понесених сторонами під час розгляду справи місцевим судом, та відсутні підстави для розподілу судових витрат в частині судового збору у суді апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Першин Сергій Миколайович залишити без задоволення.

Рішення Горішньоплавнівського міського суду Полтавської області від 11 серпня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 березня 2026 року.

Головуючий В.П. Пікуль

Судді Г.Л. Карпушин

О.О. Панченко