ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30березня 2026 року

м. Київ

справа № 523/17922/23

провадження № 61-10383св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Одеський національний медичний університет,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Бриленко Костянтин Борисович, на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2024 року у складі судді Малиновського О. М. та постанову Одеського апеляційного суду від 11 липня 2025 року у складі колегії суддів Сегеди С. М., Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Одеського національного медичного університету, в якому просила:

- визнати незаконним та скасувати наказ Одеського національного медичного університету від 06 вересня 2018 року № 606-л «Про звільнення ОСОБА_1

з посади проректора з науково-педагогічної роботи (лікувальної роботи та післядипломної освіти), про звільнення ОСОБА_1 з посади професора кафедри хірургії № 4 з курсом онкології з погодинною оплатою праці»;

- поновити її на посаді проректора з науково-педагогічної роботи (лікувальної роботи та післядипломної освіти) та на посаді професора кафедри хірургії № 4 з курсом онкології з погодинною оплатою праці;

- стягнути з Одеського національного медичного університету на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 26 жовтня 2011 року, за конкурсом, згідно з контрактом від 18 жовтня 2011 року на сім років була прийнята на посаду проректора з науково-педагогічної роботи (лікувальної роботи та післядипломної освіти).

Одночасно з 01 вересня 2016 року ОСОБА_1 перебувала на посаді професора кафедри онкології, з курсом променевої діагностики, терапії та радіаційної медицини Одеського національного медичного університету, яку згодом було реорганізовано

й перейменовано у кафедру хірургії № 4 з курсом онкології з погодинною оплатою.

Відповідно до контракту від 24 липня 2018 року № 40, укладеного між Одеським національним медичним університетом та ОСОБА_1 , її прийнято на посаду проректора з науково-педагогічної роботи Одеського національного медичного університету, а 20 серпня 2018 року укладено додаткову угоду до цього контракту, згідно з яким строк дії контракту № 40 було продовжено до 18 жовтня 2023 року.

Наказом Одеського національного медичного університету від 06 вересня 2018 року № 606-л ОСОБА_2 звільнено:

з посади проректора з науково-педагогічної роботи (лікувальної роботи

та післядипломної освіти) за вчинення аморальних поступків, не сумісних

із продовженням роботи, згідно з пунктом 3 частини першої статті 41 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) з 06 вересня 2018 року;

з посади професора кафедри хірургії № 4 з курсом онкології з погодинною оплатою праці за вчинення аморальних поступків, не сумісних із продовженням роботи, згідно з пунктом 3 частини першої статті 41 КЗпП України з 03 липня 2019 року, після закінчення відпустки без збереження заробітної плати по догляду за дитиною до шести років.

Позивачка вважала, що її звільнення проведено незаконно, без погодження

з Міністерством освіти України, зазначені у наказі підстави її звільнення не мали місця та не були підтверджені документально, наказ про її звільнення виданий неуповноваженою на те особою, а звільнення відбулося з посади, яку вона не займала. Пропуск строку звернення до суду ОСОБА_2 мотивувала тим, що копію наказу про її звільнення вона отримала 21 липня 2023 року, тому, на переконання позивачки, саме з цієї дати слід відраховувати строк на звернення до суду з позовом.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Суворовський районний суд м. Одеси (натепер - Пересипський районний суд міста Одеси) рішенням від 19 грудня 2024 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 11 липня 2025 року, відмовив ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції керувався тим,

що позивачку звільнено з порушенням вимог трудового законодавства, оскільки

її звільнення відбулося без погодження з Міністерством охорони здоров`я України, однак позов про поновлення на роботі подано з пропуском встановленого статтею 233 КЗпП України строку і поважні причини для поновлення цього строку відсутні.

Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, погодився

з висновком місцевого суду про те, що з позовом про поновлення на роботі ОСОБА_1 звернулася до суду 06 жовтня 2023 року, тобто майже через п`ять років після її звільнення, та за відсутності поважних причин для його поновлення, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду з позовом.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

11 серпня 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Бриленко К. Б., через підсистему «Електронний суд» звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Пересипського районного суду міста Одеси від 19 грудня 2024 року

та постанову Одеського апеляційного суду від 11 липня 2025 року у цій справі, в якій представник заявниці, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права а порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Пересипського районного суду міста Одеси від 19 грудня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 11 липня 2025 року

і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою касаційного оскарження ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Бриленко К. Б., вказує пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України та зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував статтю 233 КЗпП України без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 758/9773/15, у постановах Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 640/18236/17, від 14 липня 2021 року у справі № 761/28934/18, від 15 березня 2023 року у справі № 910/17459/20, від 03 квітня 2024 року у справі № 593/1164/23, від 09 жовтня 2024 року у справі № 485/1238/23 та в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 12 січня 2023 року у справі № 910/17459/20, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Заявниця переконує, що її звільнення відбулося на підставі наказу Одеського національного медичного університету від 10 грудня 2018 року № 657-о «Про скасування наказу Одеського національного медичного університету № 446-о

від 18 вересня 2018 року «Про скасування наказу Одеського національного медичного університету від 06 вересня 2018 року № 606-л «Про звільнення

ОСОБА_1 ». Вказує, що копію означеного наказу як і трудову книжку вона не отримувала, необізнаність з наказом від 10 грудня 2018 року № 657-о ОСОБА_1 підтверджує тим, що у 2020 році брала участь у конкурсі на посаду ректора Одеського національного медичного університету як працівник університету. Тому строк звернення до суду з позовом про захист порушених трудових прав нею пропущено

з поважних причин. Також у касаційній скарзі заявниця посилається на пункт

4 частини другої статті 389 ЦПК України та зазначає, що судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 цього Кодексу (суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи). Суди порушили норми матеріального та процесуального права, що призвело до унеможливлення встановлення фактичних обставин справи в частині належного вручення

ОСОБА_1 копії наказу про звільнення та трудової книжки, що є істотним для правильного вирішення справи.

Провадження у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 01 вересня 2025 року у складі колегії суддів Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М. відкрив касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою, витребував справу із суду першої інстанції, надав строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Підставами відкриття касаційного провадження є пункти 1, 4 частини другої статті

389 ЦПК України.

У жовтні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23 березня 2026 року визначено колегію суддів для розгляду справи № 523/17922/23 у такому складі: Сердюк В. В. (суддя-доповідач), судді, які входять

до складу колегії: Осіян О. М., Сакара Н. Ю.

Доводи відзиву на касаційну скаргу

У відзиві на касаційну скаргу Одеський національний медичний університет,

в інтересах якого діє Каплун І. О., просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що згідно з наказом Одеського національного медичного університету від 10 травня 2011 року № 240-л ОСОБА_1 прийнята у порядку переведення на посаду проректора з науково-педагогічної роботи (лікувальної роботи та післядипломної освіти) на 1.0 ставки.

26 жовтня 2011 року, за конкурсом, згідно з контрактом від 18 жовтня 2011 року на сім років ОСОБА_1 прийнята на посаду проректора з науково-педагогічної роботи (лікувальної роботи та післядипломної освіти).

Відповідно наказу Одеського національного медичного університету від 01 вересня

2016 року № 715-л ОСОБА_1 переведено з посади в. о. професора на посаду професора кафедри онкології, з курсом променевої діагностики, терапії та радіаційної медицини Одеського національного медичного університету, яку згодом було реорганізовано та перейменовано у кафедру хірургії № 4 з курсом онкології

з погодинною оплатою, з 01 вересня 2016 року до 01 вересня 2021 року, як особу, обрану за конкурсом.

Наказом Одеського національного медичного університету від 09 липня 2018 року № 501-л ОСОБА_1 - проректору з науково-педагогічної роботи (лікувальної роботи та післядипломної освіти), надана відпустка без збереження заробітної плати по догляду за дитиною до 6-ти років з 09 липня 2018 року до 03 липня 2019 року.

Наказом Одеського національного медичного університету від 09 липня 2018 року № 502-л ОСОБА_1 - професору кафедри хірургії № 4 з курсом онкології

з погодинною оплатою праці надана відпустка без збереження заробітної плати

по догляду за дитиною до шести років з 09 липня 2018 року до 03 липня 2019 року.

Наказом Одеського національного медичного університету від 24 липня

2018 року № 528-л у зв`язку з виходом з відпустки по догляду за дитиною до досягнення шести років ОСОБА_1 - проректор з науково-педагогічної роботи (лікувальної роботи та післядипломної освіти) з 24 липня 2018 року приступила до виконання своїх обов`язків.

Згідно з контрактом від 24 липня 2018 року № 40, укладеним між Одеським національним медичним університетом в особі в. о. ректора ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , остання прийнята на посаду проректора з науково-педагогічної роботи Одеського національного медичного університету, а 20 серпня 2018 року укладено додаткову угоду до вказаного вище контракту, відповідно до якого строк дії контракту № 40 було продовжено до 18 жовтня 2023 року.

Згадане вище переведення ОСОБА_1 проведено за письмовою згодою державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України від 01 серпня 2018 року № 113-15/1980/20357.

Наказом від 24 липня 2018 року № 529-л ОСОБА_1 переведено з посади проректора з науково-педагогічної роботи (лікувальної роботи та післядипломної освіти) на посаду проректора з науково-педагогічної роботи з 24 липня 2018 року.

Відповідно до рішення Вченої ради Одеського національного медичного університету від 31 серпня 2018 року вирішено включити до складу Вченої ради професора кафедри акушерства та гінекології № 1 ОСОБА_5; включити до складу Вченої ради професора кафедри клінічної імунології, генетики і медичної біології ОСОБА_3 ; виключити зі складу Вченої ради завідувача кафедри психології ОСОБА_4 . Вирішено обрати ОСОБА_5 . Головою Вченої ради Одеського національного медичного університету на час відсутності ректора. Визначено ОСОБА_6 особою, яка має право безпосереднього управління діяльністю Одеського національного медичного університету, а саме реалізовувати положення, права та обов`язки, передбачені статтею 34 Закону України «Про вищу освіту» та пунктом 1 розділу VI Статуту Одеського національного медичного університету, затвердженого наказом МОЗ України від 18 серпня 2016 року № 863. Також висловлено недовіру таким працівникам Одеського національного медичного університету: - в.о. ректора університету професору ОСОБА_4 , проректору

з науково-педагогічної роботи університету професору ОСОБА_1 та рекомендовано звільнити їх.

Наказом Одеського національного медичного університету від 04 вересня 2018 року № 601, підписаного в.о. ректора ОСОБА_6, скасовано наказ Одеського національного медичного університету від 24 липня 2018 року № 529-л та визначено, що ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах з Одеського національного медичного університету на посаді проректора з науково-педагогічної роботи (лікувальної роботи та післядипломної освіти) згідно з контрактом від 18 жовтня 2011 року строком до 18 жовтня 2018 року.

Наказом Одеського національного медичного університету № 606-л від 06 вересня 2018 року ОСОБА_2 звільнено:

з посади проректора з науково-педагогічної роботи (лікувальної роботи

та післядипломної освіти) за вчинення аморальних поступків, не сумісних

з продовженням роботи, згідно з пунктом 3 частини першої статті 41 КЗпП України з 06 вересня 2018 року;

з посади професора кафедри хірургії № 4 з курсом онкології з погодинною оплатою праці за вчинення аморальних поступків, не сумісних з продовженням роботи, згідно з пунктом 3 частини першої статті 41 КЗпП України з 03 липня 2019 року, після закінчення відпустки без збереження заробітної плати по догляду

за дитиною до шести років.

Наказом Одеського національного медичного університету від 11 вересня 2018 року № 431-о, підписаного в. о. ректора ОСОБА_1., на підставі наказу МОЗ України від 07 вересня 2018 року № 1638 ОСОБА_1 приступила до виконання обов`язків ректора Одеського національного медичного університету з 11 вересня 2018 року.

Наказом Одеського національного медичного університету від 12 вересня 2018 року № 436-о, підписаного в. о. ректора ОСОБА_6, скасований наказ Одеського національного медичного університету від 11 вересня 2018 року № 431-о «Про виконання обов`язків ректора Одеського національного медичного університету» ОСОБА_1. та такий наказ визнаний таким, що не породжує будь-яких юридичних наслідків.

Наказом Одеського національного медичного університету від 18 вересня 2018 року № 446-о за підписом в. о. ректора ОСОБА_1 скасований наказ Одеського національного медичного університету від 06 вересня 2018 року № 606-л «Про звільнення ОСОБА_1 » та скасований наказ від 12 вересня 2018 року № 436-о «Про скасування наказу Одеського національного медичного університету «Про виконання обов`язків ректора Одеського національного медичного університету».

Відповідно до наказу Одеського національного медичного університету від 10 грудня

2018 року № 825-л, підписаного т.в.о. ректора ОСОБА_6, на підставі рішення Вченої ради Одеського національного медичного університету від 31 серпня

2018 року, ОСОБА_6 тимчасово, до конкурсного заміщення вакантної посади, приступив до виконання обов`язків ректора Одеського національного медичного університету.

Наказом Одеського національного медичного університету від 10 грудня 2018 року

№ 657-о, підписаного в.о. ректора ОСОБА_6, скасовані:

наказ Одеського національного медичного університету від 18 вересня

2018 року № 446-о «Про скасування наказу Одеського національного медичного університету від 06 вересня 2018 року № 606-л «Про звільнення ОСОБА_1 »;

наказ Одеського національного медичного університету від 12 вересня 2018 року № 436-о «Про скасування наказу Одеського національного медичного університету «Про виконання обов`язків ректора Одеського національного медичного університету»;

наказ Одеського національного медичного університету від 27 вересня

2018 року № 465-о «Про виконання обов`язків ректора Одеського національного медичного університету ОСОБА_1.»;

наказ Одеського національного медичного університету від 04 жовтня

2018 року № 479-о «Про виконання обов`язків ректора Одеського національного медичного університету ОСОБА_1.».

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до положень статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

У частині висновків суду першої інстанції, з якими погодився апеляційний суд,

судові рішення щодо незаконного звільнення позивачки з роботи заявницею в касаційному порядку не оскаржені, а тому в силу вимог статті 400 ЦПК України справа в цій частині Верховним Судом не переглядається.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним критеріям оскаржувані судові рішення відповідають з огляду на таке.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці,

на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 5-1 КЗпП України визначено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, правовий захист

від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 41 КЗпП, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи роботодавця може бути розірваний також у випадку вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виснував, що позивачку звільнено з порушенням вимог трудового законодавства, а саме без погодження з Міністерством охорони здоров`я України, однак позов про поновлення на роботі подано з пропуском встановленого статтею 233 КЗпП України строку і поважні причини для поновлення цього строку відсутні.

Згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського

чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен

був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до статті 234 КЗпП України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Верховний Суд у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 203/2276/19,

від 29 червня 2021 року у справі № 588/1672/18 звертав увагу, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду за вирішенням трудового спору визнаються ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами щодо неможливості такого звернення.

У постановах Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-409цс16 та від 05 липня 2017 року у справі № 6-1596цс16, на які посилається заявниця

у касаційній скарзі, зазначено, що установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки

не перериваються і не зупиняються. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог

у зв`язку з пропуском зазначеного строку. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог (постанова Верховного Суду від 08 вересня 2023 року в справі № 593/1156/21, провадження № 61-11963св23).

Суди першої та апеляційної інстанцій на підставі всебічного, повного, об`єктивного

та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, встановивши, що

ОСОБА_1 звільнено з роботи з порушенням вимог трудового законодавства,

а саме за відсутності погодження з Міністерством охорони здоров`я України,

але ОСОБА_1 ознайомилась із текстом оскаржуваного наказу у приймальні проректора Одеського національного медичного університету, однак відмовилася від отримання наказу, про що складений акт від 11 вересня 2018 року, що підтвердили також допитані у судовому засіданні свідки, зокрема, завідувач кафедри неврології та нейрохірургії ОСОБА_7 та проректор з науково-педагогічної роботи ОСОБА_8 , взявши до уваги, що наказом Одеського національного медичного університету від 18 вересня 2018 року № 446-о, за яким ОСОБА_1 , діючи як в. о. ректора університету, самостійно скасувала оспорюваний наказ, дійшли обґрунтованого висновку про те, що з позовом до суду ОСОБА_1 звернулася поза межами місячного строку щодо оскарження свого звільнення.

Доводи касаційної скарги про те, що строк звернення до суду заявницею пропущено з поважних причин спростовуються матеріалами справи.

Так, відповідно до відтиску вхідного штампа Пересипського районного суду міста Одеси ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом 06 жовтня 2023 року (т. 1, а. с. 1).

Наказ про звільнення ОСОБА_1 виданий відповідачем 06 вересня 2018 року № 606-л, що не заперечувалося сторонами. Позивачку ознайомлено зі спірним наказом у приймальні проректора Одеського національного медичного університету, однак ОСОБА_1 відмовилася від отримання наказу, про що складено відповідний акт від 11 вересня 2018 року (т. 1, а. с. 33).

Факт ознайомлення ОСОБА_1 з наказом про її звільнення з роботи підтвердили допитані в суді першої інстанції свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (т. 2, а. с. 31, 42).

Крім того, факт ознайомлення позивачки з наказом від 06 вересня 2018 року № 606-л також підтверджується наказом Одеського національного медичного університету від 18 вересня 2018 року № 446-о, згідно з яким ОСОБА_1 , діючи як в. о. ректора університету, самостійно скасувала оспорюваний наказ (т. 1, а. с. 107).

Наведене ОСОБА_1 підтвердила в судовому засіданні суду першої інстанції, тобто позивачка достеменно знала про існування спірного наказу про її звільнення та була ознайомлена з його змістом.

Крім того, за інформацією з Єдиного державного реєстру судових рішень, яка

є у вільному доступі, відомо, що у справі № 522/21961/18 за позовом ОСОБА_1

до Одеського національного медичного університету про визнання недійсним рішення Вченої ради Одеського національного медичного університету від 31 серпня 2018 року встановлено, що ОСОБА_1 звільнено з роботи наказом від 06 вересня 2018 року № 606-л. У цій справі рішення Приморського районного суду міста Одеси від 22 вересня 2022 року, яким ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позовних вимог, було змінено в мотивувальній частині постановою Одеського апеляційного суду від 24 березня 2023 року, в інші частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Щодо доводів касаційної скарги про неотримання позивачкою трудової книжки колегія суддів зазначає таке.

У порядку статті 47 КЗпП України трудова книжка видається звільненому працівнику під розписку в журналі обліку трудових книжок.

Згідно з пунктами 4.1, 4.2 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої спільним наказом від 29 липня 1993 року № 58 Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Якщо працівник у день звільнення відсутній на роботі, то в цей день роботодавець надсилає звільненому працівникові поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

Якщо в разі звільнення працівник не може з`явитися особисто на підприємство для отримання трудової книжки, він може реалізувати свої права й обов`язки через представництво, тобто має право довірити одержання трудової книжки третій особі.

Враховуючи вжиті відповідачем заходи (лист від 09 січня 2019 року № 01-09/03), яким відповідач повідомив позивачку про необхідність прибуття до університету для отримання трудової книжки або надання письмової згоди на її пересилання поштовим зв`язком порушене право позивачки не встановлено (т. 1, а. с. 109).

У матеріалах справи також відсутні докази того, що позивачка у період звільнення мала намір працевлаштуватися на іншу роботу, однак її стримувало чи створювало перешкоди відсутність у неї трудової книжки. Подібний висновок викладено

у постанові Верховного Суду від 17 серпня 2023 року у справі № 727/7149/20, провадження № 61-11703св20.

Отже, позивачка не надала належних та допустимих доказів того, що неотримання трудової книжки перешкоджало їй у працевлаштуванні, та того, що невидача їй трудової книжки пов`язана з діями відповідача, а не власною бездіяльністю.

Крім того, подання позивачкою заяви від 28 жовтня 2020 року про участь у конкурсі на заміщення посади ректора Одеського національного медичного університету (т. 1, а. с. 82) не спростовує висновків судів першої та апеляційної інстанцій про пропуск ОСОБА_1 строку на звернення до суду у порядку статті 233 КЗпП України.

Доводи заявниці про те, що її звільнення відбулося на підставі наказу Одеського національного медичного університету від 10 грудня 2018 року № 657-о «Про скасування наказу Одеського національного медичного університету № 446-о

від 18 вересня 2018 року «Про скасування наказу Одеського національного медичного університету від 06 вересня 2018 року № 606-л «Про звільнення

ОСОБА_1 » не впливає на правильність рішень судів, оскільки предметом спору у цій справі є вимоги позивачки про визнання незаконним та скасування наказу Одеського національного медичного університету від 06 вересня 2018 року № 606-л «Про звільнення ОСОБА_1 з посади проректора з науково-педагогічної роботи (лікувальної роботи та післядипломної освіти), про звільнення ОСОБА_1 з посади професора кафедри хірургії № 4 з курсом онкології з погодинною оплатою праці».

Колегія суддів відхиляє доводи заявниці про неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 758/9773/15, у постановах Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 640/18236/17, від 14 липня 2021 року у справі № 761/28934/18, від 15 березня 2023 року у справі № 910/17459/20, від 03 квітня 2024 року у справі № 593/1164/23, від 09 жовтня 2024 року у справі № 485/1238/23 та в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 12 січня 2023 року у справі № 910/17459/20, оскільки у справах, на які посилається заявниця, встановлено інші фактичні обставини, що вказує на те, що порівнювані правовідносини хоч і є подібними, однак різняться підставами і предметами позовів, що обумовлює і різність їх правового регулювання.

Посилання на різні постанови Верховного Суду із вказівкою про неоднакове застосування норм права у різних справах, у неподібних правовідносинах чи у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм права.

Інші доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, значною мірою зводяться до встановлення протилежних зазначеному обставин та переоцінки доказів. У справі, що розглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли під час кваліфікації спірних відносин.

Наявність у заявника іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятих судами першої та апеляційної інстанцій судових рішень та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь заявника.

Водночас встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів

є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявниці по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають під час кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованого і правильного висновку судів попередніх інстанцій.

Враховуючи вимоги статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції, у Верховного Суду відсутні підстави для перегляду оскаржуваних судових рішень. Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено.

За таких обставин касаційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду підлягають залишенню без змін.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За правилами частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій і не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування судових рішень, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Бриленко Костянтин Борисович, залишити без задоволення.

Рішення Пересипського районного суду міста Одеси від 19 грудня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 11 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. В. Сердюк
О. М. Осіян
Н. Ю. Сакара