Справа № 569/7390/26
УХВАЛА

30 березня 2026 року Рівненський міський суд Рівненської області в особі судді Ковальова І.М., розглянувши скаргу ОСОБА_1 на дії/бездіяльність органу примусового виконання,-

в с т а н о в и в:

В Рівненський міський суд Рівненської області 26 березня 2026 року в системі «Електронний суд» надійшла скарга ОСОБА_1 на дії/бездіяльність органу примусового виконання.

30 березня 2026 року вказана скарга передана у провадження судді Ковальову І.М.

У своїй скарзі скаржник просить суд визнати бездіяльність Рівненського відділу державної виконавчої служби незаконною; зобов`язати Рівненський відділ державної виконавчої служби вжити заходів щодо зняття арешту з майна та внесення відповідних змін до державних реєстрів.

Підставою звернення до суду з даною скаргою слугувало те, що скаржник ОСОБА_1 є спадкоємцем померлого ОСОБА_2 . У межах виконавчого провадження на підставі виконавчого листа №2-369 від 21.06.2002, виданого Шепетівським районним судом Хмельницької області по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, було накладено арешт на все майно боржника. У подальшому виконавче провадження неодноразово передавалося між органами державної виконавчої служби, зокрема між Білоцерківським та Рівненським відділами державної виконавчої служби, у зв`язку з чим йому присвоювались різні реєстраційні номери, зокрема ВП № 17860616, ВП № 23922760, ВП № 24976047. Постановою державного виконавця від 05.08.2013 у виконавчому провадженні № 24976047 виконавче провадження було закінчено. Відповідно до вимог статей 39, 40 Закону України «Про виконавче провадження», після закінчення виконавчого провадження всі заходи примусового виконання, у тому числі арешт майна, підлягають обов`язковому скасуванню. Незважаючи на це, арешт з майна боржника фактично знятий не був та продовжив існувати у державних реєстрах. Лише постановою державного виконавця Білоцерківського відділу державної виконавчої служби від 09.04.2025 у виконавчому провадженні № 24976047 арешт з майна боржника було офіційно скасовано. Разом з тим, станом на теперішній час арешт продовжує існувати у державних реєстрах, що унеможливлює реалізацію його прав, як спадкоємця, зокрема оформлення спадщини.

Ознайомившись із матеріалами скарги суд прийшов до наступного висновку.

З долучених письмових доказів до скарги вбачається, що 21 червня 2002 року Шепетівським районним судом Хмельницької області було видано виконавчий лист по цивільній справі за заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів з ОСОБА_2 , народженого ІНФОРМАЦІЯ_1 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 та дочку ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 в розмірі 1/3 частини зі всіх видів заробітку, але не менше половини неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, кожен місяць, починаючи з 12.06.2002 р. і до їх повноліття.

В подальшому, у зв`язку з невиконанням рішення суду про стягнення аліментів було накладено арешт майна боржника ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер батьком скаржника ОСОБА_2 .

15 січня 2025 року скаржник ОСОБА_1 заявив про прийняття спадщини після смерті свого батька ОСОБА_2 , про що подав відповідну заяву.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до ч.1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Так, відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Аналогічні висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року № 904/51/19 (провадження № 12-122гс19), у постанові Верховного Суду від 29 липня 2020 року у справі № 161/3171/19 (провадження № 61-2484св20), у постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 157/298/19 (провадження № 61-20261св19).

Як було встановлено з долучених до скарги письмових доказів, скаржник не є боржником у виконавчому провадженні, тому з цих підстав у прийнятті скарги слід відмовити та роз`яснити право скаржнику на звернення до суду в порядку позовного провадження.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.19,260,353,447 ЦПК України, законом України «Про виконавче провадження»,

у х в а л и в:

Повернути ОСОБА_1 скаргу на дії/бездіяльність органу примусового виконання - без розгляду.

Роз`яснити скаржнику право звернення до суду з позовною заявою в порядку позовного провадження.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до Рівненського апеляційного суду.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена в день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали.

Суддя Рівненського

міського суду І.М.Ковальов