Номер апеляційного провадження 22-ц/824/5919/2026
Головуючий у суді першої інстанції Є. С. Хайнацький
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

11 березня 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання Комар Л. А.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач Міністерство юстиції України

відповідач Західне міжрегіонального управління з питань

виконання кримінальних покарань та пробації

Міністерства юстиції України

відповідач Державна установа «Городищенська виправна

колонія № 96»

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційні скарги ОСОБА_1 , Міністерства юстиції України, подану представником Рєпкіним Нікітою Ігоровичем, Державної установи «Городищенська виправна колонія № 96», подану представником Ткачуком Юрієм Анатолійовичем, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 вересня 2025 року, ухвалене у складі судді Є. С. Хайнацького в приміщенні Печерського районного суду в м. Києві,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства юстиції України (МУЮ України), Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України (відповідач-2, Управління), Державної установи «Городищенська виправна колонія № 96» (далі - відповідач-3, ДУ «Городищенська виправна колонія № 96») про відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що він на теперішній час відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі у Державній установі «Чортківська установа відбування покарання № 26» (далі - ДУ «Чортківська установа відбування покарання № 26»). У період із 27.11.2007 року до 05.10.2017 року він відбував покарання в ДУ «Городищенська виправна колонія № 96».

У період перебування в ДУ «Городищенська виправна колонія № 96» адміністрація установи грубо порушувала житлово-побутові та санітарні вимоги законодавства щодо умов утримання засуджених, зокрема, приміщення камер, в яких він утримувався, є надто вузькими; природне освітлення дуже слабке та розміри вікон не відповідають нормам; вентиляція повністю відсутня (в стінах камер навіть відсутні шахти для забору і припливу повітря), порушувались санітарні норми у вбиральні; прогулянкові дворики не відповідали встановленим вимогам через вкрай недостатню площу. Зазначенні факти підтверджуються звітом представника Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини.

Відповідно до листа представника Уповноваженого Верховної Ради з прав людини від 17.04.2013 року № 3-706/13-63, скерованого до Державної пенітенціарної служби України, у квітні 2013 року працівником Департаменту з питань реалізації національного превентивного механізму Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини разом із регіональним координатором Уповноваженого з прав людини у зв`язках з громадськістю в Рівненській області здійснено моніторинговий візит до пенітенціарних установ Рівненської області. Результати зафіксовано в додатку до листа від 17.04.2013 року №3-706/13-63, відповідно до якого виявлено ряд недоліків, а саме: «спальні місця засуджених обладнанні як правило, на двоярусних ліжках, самі приміщення вузькі, погано освітленні та практично не провітрюються. В коридорах взагалі відсутнє природне освітлення, вікна відсутні. Прогулянкові дворики для засуджених до довічного позбавлення волі не відповідають вимогам законодавства. Через вкрай недостатню площу вони не виконують передбачену для таких приміщень функцію та фактично не пристосовані для перебування засуджених.

За результатами моніторингову візиту представником Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини рекомендовано Державній пенітенціарній службі України вирішити питання щодо рівного розміщення у Городищенській виправній колонії (№ 96) засуджених дільниці приміщень камерного типу та довічного позбавлення волі з метою забезпечення мінімальної площі на одну особу та створення належних умов відбування покарання; вжити заходів щодо приведення камер приміщень у відповідність до вимог нормативно - правових актів, у тому числі: спальні місця у приміщеннях камерного та довічного позбавлення волі з метою забезпечення мінімальної площі на одну особу та створення належних умов відбування покарання; вжити заходів щодо приведення камерних приміщень у відповідність до вимог нормативно - правових актів, у тому числі : спальні місця у приміщеннях камерного типу та камер для тримання засуджених до позбавлення волі обладнати відповідно до встановлених законодавством норм площі; забезпечити у всіх камерних приміщеннях доступ до свіжого повітря, а також забезпечити достатній рівень природного та штучного освітлення; у Городищенській виправній колонії (№96) привести відповідно до вимог нормативно - правових актів обладнання дворів для проведення прогулянок засуджених, у першу чергу на дільниці для тримання засуджених до довічного позбавлення волі.

Листом Державної пенітенціарної служби України від 17.05.2013 року №2/2/1-2637-Сд/213 було повідомлено Департамент з питань реалізації національного превентивного механізму Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини про усунення недоліків в діяльності установ виконання покарань та слідчих ізоляторів управління ДПтС України у Львівській та Рівненській області, в тому числі й ДУ «Городищенська виправна колонія №96».

Зазначає, щ він неодноразово звертався до органів прокуратури з приводу умов утримання в цій установі. Так, у листі, що надійшов на його ім`я з прокуратури Рівненської області від 12.10.2017 року №16-1686-17, зазначено, що перевіркою з питань відповідності вимогам законодавства прогулянкових двориків було встановлено, що в установі наявні 12 двориків для прогулянок засуджених до довічного позбавлення волі, які мають площу від 5 до 5,28 кв. м, прокуратурою Рівненської області встановлено порушення вимог розділу 3 додатку «Типові правила щодо обладнання секторів для тримання засуджених до довічного позбавлення волі» до Положення про сектор максимального рівня безпеки при виправних колоніях, затвердженого наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань від 28.07.2005 року № 124, який передбачає площу прогулянкового дворика не менше 12 кв. м.

У листі від 21.07.2017 року № 125/15, що надійшов на його адресу з Рівненської місцевої прокуратури, вказано, що за інформацією Городищенської виправної колонії № 96 камери, в яких він відбував покарання, мають площу: № 14 - 3,6 кв.м, № 17 - 3,7 кв.м, № 21 - 3,6 кв.м. На порушення вимог Типових правил обладнання секторів для тримання засуджених до довічного позбавлення волі, затверджених наказом ДДУ ПВП № 124 від 28.07.2005 року, в секторі довічного позбавлення волі виправної колонії відсутня припливна або припливна-витяжна вентиляція. У зв`язку з цим прокуратура надала начальнику установи вказівку на усунення порушень вимог кримінально - виконавчого законодавства України.

Крім того, за період відбування покарання в даній установі порушувалось його право на листування, зазначений факт підтверджений листом від 12.06.2017 року № 16-1686-17, що надійшов на його ім`я з прокуратури Рівненської області.

Адміністрація установи протягом майже 10 років порушувала вимоги норми № 4, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 16.06.1992 року № 336. Адміністрація установи зобов`язана видавати засудженим 6 сигарок на день та 3 пачки сірників на місяць, це його право порушується протягом усього часу відбування покарання, також за весь період перебування в даній установі він не забезпечувався речовим майном, що підтверджує лист від 21.07.2017 року № 125-15, який надійшов на його ім`я з Рівненської місцевої прокуратури.

Таким чином, протягом з 27.11.2007 року до 05.10.2017 року працівники ДУ «Городищенська виправна колонія (№ 96)» грубо порушували його права та свободи.

У червні 2017 року позивач звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до ДУ «Городищенська виправна колонія № 96» про зобов`язання привести житлово-побутові та санітарно-гігієнічні умови утримання у відповідність до вимог чинного законодавства, які визначають умови відбування покарання у виді довічного позбавлення волі.

10.01.2018 року Рівненський окружний адміністративний суд виніс рішення, яким визнав протиправну бездіяльність ДУ «Городищенська виправна колонія (№ 96)» щодо невжиття заходів для приведення житлово - побутових та санітарно - гігієнічних умов мого утримання у відповідність до вимог чинного законодавства, які визначають умови відбування покарання засудженими до позбавлення волі. У подальшому 22.05.2018 року Житомирський апеляційний адміністративний суд постановив рішення, яким апеляційну скаргу Державної установи «Городищенська виправна колонія (№(96)» залишив без задоволення, рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 10 січня 2018 року залишив без змін.

Таким чином, держава Україна, зокрема, її державний орган - Міністерство юстиції України, за період із 27.11.2007 року до 05.10.2017 року завдала позивачу моральну шкоду, оскільки майже 10 років він відбував покарання в непристосованій для цього установі, що викликало і викликає у нього величезні моральні страждання. Через пережитий тривалий час відбування покарання у вказаній установі у нього погіршився стан здоров`я, з`явилися негативні переживання та спогади, насторога, тривога, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, неприємні сновидіння, емоційна напруга, нервозність, дратівливість, почуття образи, обурення, приниження гідності, страх можливого повторення подій. Заподіяну йому моральну шкоду оцінює в 2 700 000 гривень.

Посилаючись на наведене, просить стягнути з держави Україна на свою користь

2 700 000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди, завданої неналежними умовами його утримання у виправній установі.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04 вересня 2025 року позов ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України, Державної установи «Городищенська виправна колонія № 96» про відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Не погоджуючись з рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04.09.2025 щодо визначеного судом розміру моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню ОСОБА_1 подано апеляцій скаргу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що в період з 27.11.2007 року по 05.10.2017 року відбував покарання в ДУ «Городищенська виправна колонія № 96».

В період відбування покарання в «Городищенській виправній колонії № 96» адміністрацією установи грубо порушувались житлово - побутові та санітарні вимоги законодавства щодо умов утримання засуджених, зокрема : приміщення камер в яких я утримувався, є надто вузькими, природне освітлення дуже слабке та розміри вікон не відповідають нормам, вентиляція повністю відсутня (в стінах камер навіть відсутні шахти для забору і припливу повітря), порушувались санітарні норми в туалеті, прогулянкові дворики не відповідали встановленим вимогам через вкрай недостатню площу. Зазначенні факти підтверджуються звітом представника Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини.

Відповідно до листа представника Уповноваженого Верховної ради з прав людини №3-706/13-63 від 17.04.2013 року, скерованого до Державної пенітенціарної служби України, у квітні 2013 року працівником Департаменту з питань реалізації національного превентивного механізму Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини разом із регіональним координатором Уповноваженого з прав людини у зв`язках з громадськістю в Рівненській області здійснено моніторинговий візит до пенітенціарних установ Рівненської області. Результати якого зафіксовано в додатку до листа від 17.04.2013 року №3-706/13-63 відповідно до якого виявлено ряд недоліків, а саме: «спальні місця засуджених обладнанні як правило, на двоярусних ліжках, самі приміщення вузькі, погано освітленні та практично не провітрюються. В коридорах взагалі відсутнє природне освітлення, вікна відсутні. Прогулянкові дворики для засуджених до довічного позбавлення волі не відповідають вимогам законодавства. Через вкрай недостатню площу вони не виконують передбачену для таких приміщень функцію та фактично не пристосовані для перебування засуджених.

Листом Державної пенітенціарної служби України від 17.05.2013 року №2/2/1 -2637-Сд/213 було повідомлено Департамент з питань реалізації національного превентивного механізму Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини про усунення недоліків в діяльності установ виконання покарань та слідчих ізоляторів управління ДПтС України у Львівській та Рівненській області, в тому числі й Городищенської виправної колонії (№96).

Апелянт зауважує, що неодноразово звертався до органів прокуратури з приводу умов утримання в даній установі.

Звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що адміністрацією установи на протязі майже 10 років порушувались вимоги норми №4, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України №336 від 16.06.1992, адміністрація установи зобов`язана видавати засудженим 6 сигарок на день та 3 пачки сірників на місяць, це моє право порушується на протязі усього часу відбування покарання також за весь період мого перебування в даній установі я не забезпечувався речовим майном, але один раз видали фуфайку та костюм х/б. Даний факт підтверджений листом, що надійшов на моє ім`я з Рівненської місцевої прокуратури № 125-15 від 21.07.2017 року.

Таким чином, на думку апелянта, розмір моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню на його користь має бути значно більшим ніж розмір моральної шкоди стягнутої судом першої інстанції.

Не погоджуючись з рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04 вересня 2025 року Міністерство юстиції України, через представника Рєпкіна Н.І. звернулось з апеляційною скаргою.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що Міністерство юстиції України здійснює нормативне, координаційне та наглядове керівництво діяльністю установ виконання покарань, однак не є суб`єктом, відповідальним за безпосередні (фактичні) умови тримання засудженого, оскільки закон прямо покладає ці обов`язки на адміністрації конкретних установ.

Зауважує, що сфера повноважень Міністерства юстиції України не охоплює матеріально-технічне облаштування камер та інших приміщень, тому Міністерство юстиції України не може нести ці вільно - правову відповідальність за неналежні умови тримання, які виникають у конкретній установі внаслідок дій або бездіяльності її керівника.

Звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що позивачем не наведено доказів того, що він звертався саме до Міністерства юстиції України щодо належних умов тримання, або що Міністерство юстиції України отримувало відповідні скарги та ухилялося від їх розгляду. Наведені позивачем звернення до органів прокуратури не підтверджують вини Міністерства юстиції України і не можуть бути використані як доказ протиправної поведінки органу, що ніколи не здійснював оперативне чи адміністративне керівництво, у якій позивач утримувався. Відтак, на думку апелянта, відсутні обов`язкові елементи цивільно-правової відповідальності - протиправність поведінки відповідача, шкода та причинний зв`язок між ними. Отже, суд першої інстанції прийшов до неправильного висновку щодо участі у справі Міністерства юстиції України, оскільки Міністерство юстиції України є неналежним відповідачем у даній справі за вимогами ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04 вересня 2025 року Державною установою «Городищенська виправна колонія № 96», через представника Ткачука Ю.А. подано апеляційну скаргу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції не повно і не всебічно з`ясував всі обставини цієї справи, а також не з`ясував чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, якій грошовій формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Зауважує, що суд першої інстанції повинен був з`ясувати чим підтверджується акт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань, втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) заподіяні, в якій грошовій формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що за вимогами чинного процесуального законодавства, обставини, зазначені позивачем на підтвердження вимог щодо наявності моральної шкоди мають бути підтверджені належними засобами доказування, за відсутності яких можна стверджувати про недоведеність позивачем факту завдання йому моральної шкоди. Окрім того, право на моральну шкоду не гарантує її безумовне відшкодування, це право повинна довести особа, яка звертається до суду із відповідною вимогою. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Наведене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19). Зміст поняття «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди висвітлюється і в рішеннях Європейського суду з прав людини, який виходить із принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції з основоположних прав та свобод людини та громадянина.

На думку апелянта, судом першої інстанції не прийнято до уваги, що реалізація позивачем права на оскарження бездіяльності Державної установи «Городищенська виправна колонія (№96) у порядку, встановленому Кримінальним виконавчим кодексом України, становить достатньо справедливу сатисфакцію з відшкодування шкоди, яку нібито завдано позивачеві. Цей висновок узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 25.07.2001 у справі «Перна проти Італії», де судом зазначено, що визнання судами порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за шкоду, завдану особі. Аналогічна позиція зазначена у рішеннях «Тома проти Люксембургу» та «Недбала проти Польщі» Європейський суд з прав людини.

Державна установа «Городищенська виправна колонія № 96», Міністерство юстиції України, ОСОБА_1 правом на подачі відзивів на апеляційні скарги не скористалися.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 , його представник - адвокат Гук В.С., які брали участь у розгляді справи в режимі ВКЗ, доводи поданої ОСОБА_1 апеляційної скарги підтримали, просили задовольнити з викладених у ній підстав, збільшити розмір моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню на користь позивача та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі. Апеляційні скарги відповідачів не визнали, просили суд залишити їх без задоволення.

Представник Міністерства юстиції України Рєпкін Н.І. подану МЮУ апеляційну скаргу на рішення Печерського районного суду м. Києва від 04.09.2025 підтримав, просив скасувати рішення суду в частині вирішення позовних вимог, пред`явлених до МЮУ та в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України відмовити.

Представник Державної установи «Городищенська виправна колонія № 96» - Дмитрук І.М., яка брала участь у розгляді справи в режимі ВКЗ, доводи викладені у апеляційній скарзі Установи на рішення Печерського районного суду м. Києва від 04.09.2025 підтримала, просила задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. Апеляційну скаргу позивача не визнала.

Представник Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України - Гайдучок І.М., яка брала участь у судовому засіданні суду апеляційної інстанції в режимі ВКЗ, подані Державною установою «Городищенська виправна колонія № 96» та Міністерством юстиції України апеляційні скарги підтримала, просила задовольнити, проти доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 заперечила, рішення Печерського районного суду м. Києва від 04.09.2025 просила скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення ОСОБА_1 та представника ОСОБА_1 - адвоката Гука В.С., представників Міністерства юстиції України - Рєпкіна М.І., Державної установи «Городищенська виправна колонія № 96» - Дмитрук І.М., Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України - Гайдучок І.М., які брали участь у розгляді справи в режимі відеоконференцзв`язку, а також, перевіривши доводи апеляційних скарг, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до задоволення частково, апеляційна скарга Міністерства юстиції України підлягає до задоволення, апеляційна скарга Державної установи «Городищенська виправна колонія № 96» задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч. ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 засуджений до довічного позбавлення волі, з 27 листопада 2007 року до 05 жовтня 2017 року він відбував у ДУ «Городищенська виправна колонія № 96».

Відповідно до листа представника Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 17 квітня 2013 року № 3-706/13-63, скерованого до Державної пенітенціарної служби України, у квітні 2013 року працівником Департаменту з питань реалізації національного превентивного механізму Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини разом із регіональним координатором Уповноваженого з прав людини у зв`язках з громадськістю в Рівненській області здійснено моніторинговий візит до пенітенціарних установ Рівненської області.

Результати проведення моніторингового візиту зафіксовані в додатку до листа від 17 квітня 2013 року № 3-706/13-63, відповідно до якого по Городищенській виправній колонії (№ 96) виявлено низку недоліків, у тому числі: «Дільниця, де тримаються засуджені до довічного позбавлення волі, обладнана в окремому ізольованому корпусі, має 31 камеру та 4 карцерних приміщення. На момент візиту у дільниці відбувало покарання 48 засуджених до довічного позбавлення волі. Спальні місця засуджених обладнані, як правило, на двоярусних ліжках, самі приміщення вузькі, погано освітлені та практично не провітрюються. В коридорах взагалі відсутнє природнє освітлення, вікна відсутні. Прогулянкові двори для засуджених до довічного позбавлення волі не відповідають вимогам законодавства. Через вкрай недостатню площу вони не виконують передбачену для таких приміщень функцію та фактично не пристосовані для перебування в них засуджених».

За результатами моніторингового візиту представник Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини рекомендував Державній пенітенціарній службі України вирішити питання щодо рівномірного розміщення у Городищенській виправній колонії (№ 96) засуджених дільниці приміщень камерного типу та довічного позбавлення волі з метою забезпечення мінімальної площі на одну особу та створення належних умов відбування покарання; вжити заходів щодо приведення камерних приміщень у відповідність до вимог нормативно-правових актів, у тому числі: спальні місця у приміщеннях камерного типу та камерах для тримання засуджених до довічного позбавлення волі обладнати відповідно до встановлених законодавством норм площі; забезпечити у всіх камерних приміщеннях доступ до свіжого повітря, а також забезпечити достатній рівень природного та штучного освітлення; у Городищенській виправній колонії (№ 96) привести відповідно до вимог нормативно-правових актів обладнання дворів для проведення прогулянок засуджених, у першу чергу на дільниці для тримання засуджених до довічного позбавлення волі.

Листом Державної пенітенціарної служби України від 17 травня 2013 року № 2/2/1-2637-Сд/213 повідомлено Департамент з питань реалізації національного превентивного механізму Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини про усунення недоліків в діяльності установ виконання покарань та слідчих ізоляторів управлінь ДПтС України у Львівській та Рівненській області, в тому числі й Городищенської виправної колонії (№ 96).

Відповідно до листа прокуратури Рівненської області від 25 травня 2017 року № 16.1686-17, адресованого ОСОБА_1 , перевіркою з питань відповідності вимогам законодавства прогулянкових двориків було встановлено, що в установі є 12 двориків для прогулянок засуджених до довічного позбавлення волі, які мають площу від 5 до 5,28 кв.м. Тож прокуратура Рівненської області встановила порушення вимог розділу 3 додатку «Типові правила щодо обладнання секторів для тримання засуджених до довічного позбавлення волі» до Положення про сектор максимального рівня безпеки при виправних колоніях, затвердженого наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань від 28 липня 2005 року № 124, який передбачає площу прогулянкового дворика не менше 12 кв.м.

Окрім цього, в листі Рівненської місцевої прокуратури № 125/15 від 21 липня 2017 року, адресованого ОСОБА_1 , зазначено, що за інформацією Городищенської виправної колонії, камери, в яких ОСОБА_1 відбував покарання, мають площу: № 14 - 3,6 м.кв., №17 - 3,7 м.кв., № 21 - 3,6 м.кв. В порушення вимог Типових правил обладнання секторів для тримання засуджених до довічного позбавлення волі, затверджених наказом ДДУзПВП № 124 від 28 липня 2005 року, в секторі довічного позбавлення волі виправної колонії відсутня припливна або припливно-витяжна вентиляція. У зв`язку з цим прокуратура внесла начальнику колонії вказівку про усунення порушень вимог кримінально-виконавчого та іншого законодавства України.

Рівненський окружний адміністративний суд постановою від 10 січня 2018 року, яка залишена без змін постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 22 травня 2018 року та постановою Верховного Суду від 08 квітня 2020 року, у справі № 817/988/17 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Городищенська виправна колонія (№96)» про визнання бездіяльності протиправною визнав протиправною бездіяльність ДУ «Городищенська виправна колонія (№ 96)» щодо невжиття заходів для приведення житлових, побутових та санітарно-гігієнічних умов утримання засудженого ОСОБА_1 у відповідність до вимог чинного законодавства, які визначають умови відбування покарання засудженими до довічного позбавлення волі.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди вказаними органами діють правила частини шостої цієї статті і завдана шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності.

Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії чи бездіяльності цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. І довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Відповідно до статті 1 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі - КВК України) кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так й іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.

Завданнями кримінально-виконавчого законодавства України є визначення принципів виконання кримінальних покарань, правового статусу засуджених, гарантій захисту їхніх прав, законних інтересів та обов`язків; порядку застосування до них заходів впливу з метою виправлення і профілактики асоціальної поведінки; системи органів і установ виконання покарань, їх функцій та порядку діяльності; нагляду і контролю за виконанням кримінальних покарань, участі громадськості в цьому процесі; а також регламентація порядку і умов виконання та відбування кримінальних покарань; звільнення від відбування покарання, допомоги особам, звільненим від покарання, контролю і нагляду за ними.

Згідно зі статтею 3 КВК України до засуджених, які відбувають покарання на території України, застосовується кримінально-виконавче законодавство України.

Порядок і умови виконання та відбування покарань визначаються та забезпечуються відповідно до законодавства, яке діє на час виконання та відбування кримінального покарання.

Держава поважає і охороняє права, свободи і законні інтереси засуджених, забезпечує необхідні умови для їх виправлення і ресоціалізації, соціальну і правову захищеність та їх особисту безпеку.

Засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду.

Правовий статус засуджених визначається законами України, а також цим Кодексом, виходячи із порядку і умов виконання та відбування конкретного виду покарання (частинами першою, другою, четвертою статті 7 КВК України).

Відповідно до частини першої статті 8 КВК України засуджені мають право, зокрема, на гуманне ставлення до них та на повагу їх людської гідності; засуджені не повинні підлягати жорстокому, нелюдському або такому, що принижує їх гідність, поводженню; на належне матеріально-побутове забезпечення у порядку, встановленому цим Законом та нормативно - правовими актами Міністерства юстиції України.

Частиною третьою статті 107 КВК України визначено, що засуджені зобов`язані дотримуватися норм, які визначають порядок і умови відбування покарання, розпорядок дня колонії, правомірних взаємовідносин з іншими засудженими, персоналом колонії та іншими особами.

Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обґрунтовуючи наявність душевних і фізичних страждань, позивач вказує, що адміністрацією колонії за весь період відбування покарання порушувалися житлово-побутові та санітарні вимоги щодо умов його тримання, приміщення камери є надто вузьким, він позбавлений особистого простору, у камері відсутні вікна та недостатнє штучне освітлення, вентиляція дуже слабка, порушувалися санітарні норми у вбиральні, прогулянкові дворики не відповідають встановленим вимогам через вкрай недостатню площу, що в період спеки створює парниковий ефект. Позивач стверджує, що вказані обмеження негативно впливають на його моральний стан, зазначений дискомфорт супроводжується глибокими моральними стражданнями та переживаннями внаслідок нелюдського поводження.

З матеріалів справи вбачається, що Рівненський окружний адміністративний суд постановою від 10 січня 2018 року у справі № 817/988/17 задовольнив адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної установи «Городищенська виправна колонія (№96)» про визнання бездіяльності протиправною. Визнав протиправною бездіяльність ДУ «Городищенська виправна колонія (№ 96)» щодо невжиття заходів для приведення житлових, побутових та санітарно-гігієнічних умов утримання засудженого ОСОБА_1 у відповідність до вимог чинного законодавства, які визначають умови відбування покарання засудженими до довічного позбавлення волі. Житомирський апеляційний адміністративний суд постановою від 22 травня 2018 року залишив постанову суду першої інстанції від 10 січня 2018 року без змін. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду постановою від 08 квітня 2020 року рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 10 січня 2018 року та постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 22 травня 2018 року в цій справі залишив без змін.

У вказаній справі суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний та касаційний суди, зазначив, що відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження обставин вжиття ним заходів щодо усунення порушень вимог чинного законодавства в частині забезпечення належних житлових, побутових та санітарно-гігієнічних умов утримання засудженого ОСОБА_1 у період утримання останнього в ДУ «Городищенська виправна колонія (№ 96)». Доводи відповідача, викладені в запереченні, щодо відповідності умов утримання засудженого ОСОБА_1 нормативним стандартам, не відповідають обставинам справи та спростовуються дослідженими доказами.

Матеріалами справи стверджено, що до моменту звернення за судовим захистом, позивач неодноразово звертався до органів прокуратури, зокрема, з приводу умов його утримання в Городищенській виправній колонії №96. Проведеною прокуратурою перевіркою викладені позивачем факти були підтверджені.

Разом із тим, житлово-побутові та санітарно-гігієнічні умови утримання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, які утримуються в секторі максимального рівня безпеки ДУ «Городищенська виправна установа (№ 96)», не відповідають встановленим стандартам як в міжнародному, так і в національному законодавстві, що підтверджено станом на 2013 рік за результатами моніторингового візиту до установи представника Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також перевірками органів прокуратури Рівненської області станом на 2017 рік. Позивач у вказаний період утримувався в секторі максимального рівня безпеки ДУ «Городищенська виправна установа (№96)», а, відтак, суд вважав, що невідповідність умов утримання позивача у виправній установі нормативно встановленим вимогам підтверджена належними та допустимими доказами та не спростована відповідачем.

Частиною четвертою статті 82 ЦПК передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, на підставі поданих сторонами на підтвердження своїх вимог та заперечень доказів встановив, що адміністрацією Державної установи «Городищенська виправна колонія (№96)» не було вжито належних заходів для приведення умов утримання засудженого до довічного позбавлення волі -позивача у відповідність до вимог чинного законодавства, чим допущено протиправну бездіяльність внаслідок невиконання обов`язку, встановленого законом.

Отже, суд дійшов висновку, що вимоги позивача, підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення з Державного бюджету України на користь позивача моральної шкоди в сумі 10 000,00 грн., заподіяної внаслідок тримання в умовах Державної установи «Городищенська виправна колонія № 96», що принижують гідність та є поводженням усупереч статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Колегія суддів погоджується із судом першої інтенції, що право ОСОБА_1 на належне утримання в Державній установі «Городищенська виправна колонія № 96» порушене даним відповідачем та підлягає захисту, однак не може погодитися з розміром відшкодування заподіяної моральної шкоди з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 3 Конвенції, на яку посилається позивач у своєму позові, нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

24 січня 1997 року Україна ратифікувала Європейську конвенцію про запобігання катуванням чи нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню, яка набрала чинності в Україні 01 вересня 1997 року. Вказана Конвенція передбачає створення Європейського комітету з питань запобігання катуванням чи нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню (далі - Комітет). Комітет, шляхом здійснення інспекцій, перевіряє поводження з позбавленими волі особами з метою посилення, у разі необхідності, захисту таких осіб від катувань чи нелюдського або такого, що принижує їхню гідність, поводження чи покарання.

Зазначений Комітет надав Україні рекомендаційні норми, згідно з якими на одного ув`язненого в камері, призначеній для кількох ув`язнених, чи в приміщенні гуртожитку має припадати не менше 4 кв. м площі.

Зазначене також знайшло своє відображення у численних рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема в рішеннях у справах «Невмержицький проти України», № 54825/00; «Мельник проти України», № 72286/01, від 28 березня 2006 року; «Яковенко проти України», № 15825/06, від 25 жовтня 2007 року; «Двойних проти України», № 72277/01, від 12 жовтня 2006 року; «Іглін проти України» № 39908/05 від 12 квітня 2012 року; «Давидов та інші проти України», №№ 17674/02 і 39081/02 від 01 липня 2010 року; «Горбатенко проти України».

У вказаних рішеннях ЄСПЛ дійшов висновку, що оскільки заявники утримувалися в СІЗО в камерах, де на них припадало площі менше, ніж рекомендовано Україні Комітетом, у зв`язку з браком особистого простору було визнано умови тримання заявників під вартою нелюдськими і такими, що принижують гідність. Отже, мало місце порушення статті 3 Конвенції.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про неврахування судом під час вирішення спору підходу ЄСПЛ щодо розрахунку розміру завданої моральної шкоди, колегія суддів зазначає таке.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом («Станков проти Болгарії», № 68490/01, від 12 липня 2007 року). Цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Водночас судова практика має забезпечувати правову визначеність у питанні щодо компенсацій за вчинення аналогічних правопорушень.

Схожий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 372/4399/15-ц.

При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях ЄСПЛ, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях «Тома проти Люксембургу» (2001 рік), «Калок проти Франції» (2000 рік) та «Недбала проти Польщі» (2000 рік) ЄСПЛ дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на ту обставину, що на протязі з 27.11.2007 по 05.10.2017 йому завдано значну моральну шкоду. Адже, він майже 10 років відбував покарання в непристосованій для цього установі, що викликало і викликає у нього величезні моральні страждання. У нього було постійне відлуння страху.

Беручи до уваги доводи апелянта, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 26 травня 2021 року у справі № 204/8037/18.

Так, у вказаній постанові касаційний суд погодився з позицією ЄСПЛ у рішенні «Сукачов проти України» від 30 січня 2020 року, а саме, що сума відшкодування не повинна бути нерозумною порівняно із сумами справедливої сатисфакції, які присуджує суд в аналогічних справах. Відповідний національний орган влади повинен буде надати достатньо вагомі підстави для виправдання рішення щодо присудження меншої суми відшкодування такої шкоди або відмови у її присудженні.

У справі № 204/8037/18 розглядався спір про стягнення моральної шкоди, завданої позивачу перебуванням під вартою в ДУ «Дніпровська установа виконання покарань № 4». За обставинами справи з 21 серпня 2013 року до 08 травня 2014 року позивач утримувався під вартою у ДУ «Дніпровська установа виконання покарань № 4», під час перебування в якій останній утримувався в таких камерах: маломісна камера № 625 площею 7,7 кв. м, розрахована на дві особи; маломісна камера № 630 площею 7,6 кв. м, розрахована на дві особи; маломісна камера № 631 площею 7,6 кв. м, розрахована на дві особи; маломісна камера № 636 площею 7,6 кв. м, розрахована на дві особи. Сторони підтвердили та не оспорювали, що розміщення позивача у ДУ «Дніпровська установа виконання покарань № 4» у камерах № 625, 630, 631, 636 відповідало нормі житлової площі в камері для однієї особи відповідно до Закону України «Про попереднє ув`язнення» та не було меншим за 2,5 кв. м. Відмовивши у позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позовні вимоги про визнання незаконною (неправомірною) бездіяльності чи дій відповідача ДУ «Дніпровська установа виконання покарань № 4» або їх посадових чи службових осіб позивач не заявляв, жодних судових рішень, якими встановлено незаконність або протиправність таких дій відповідача чи його працівників, до суду не надав.

Верховний Суд, скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій й ухвалюючи нове судове рішення про часткове задоволення позову про стягнення з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь позивача 4 000 грн на відшкодування моральної шкоди, виходив із того, що тримання позивача в умовах ДУ «Дніпровська установа виконання покарань № 4» було нелюдським і таким, що принижує його гідність протягом тривалого часу, у зв`язку з чим було порушено статтю 3 Конвенції.

Також у постанові вказано, що визначена частиною другою статті 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» норма площі в камері для однієї взятої під варту особи є меншою, ніж мінімальний стандарт, рекомендований для України Європейським комітетом з питань запобігання катуванням чи нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню, що вже неодноразово констатувалось у рішеннях ЄСПЛ, зокрема у справах «Давидов та інші проти України», «Іглін проти України», «Мельник проти України», і становить проблему системного характеру, яка порушує питання дотримання статті 3 Конвенції.

Стосовно різних аспектів умов тримання заявника під вартою, на які він посилався у позовній заяві, Верховний Суд зазначив, що незважаючи на структурні проблеми функціонування пенітенціарної системи України, на які ЄСПЛ звертав увагу у своїх рішеннях, у кожній справі такі мають бути доведені.

ЄСПЛ у рішенні «Сукачов проти України» (заява № 14057/17) зазначив, що стаття 3 Конвенції втілює одну з основоположних цінностей демократичного суспільства. Вона містить абсолютну заборону катування або нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження або покарання, незалежно від обставин або поведінки потерпілого. Серйозна нестача простору в камері є впливовим чинником під час оцінки, чи суперечили умови тримання під вартою статті 3 Конвенції (див. рішення у справах «Ананьєв та інші проти Росії» (Ananyev and Others v. Russia), пункт 143, та «Нешков та інші проти Болгарії» (Neshkov and Others v. Bulgaria), пункт 231, а також рішення у справі «Муршіч проти Хорватії», заява № 7334/13, пункт 104). Так, коли особистий простір ув`язненого становить менше 3 кв. м житлової площі у густозаселеній тюремній камері, відсутність особистого простору вважається настільки гострою, що виникає обґрунтована презумпція порушення статті 3 Конвенції.

У вказаному рішенні ЄСПЛ встановив, що іншою формою відшкодування є надання грошової компенсації, єдиний можливий варіант для осіб, які більше не тримаються під вартою. Крім того, сума відшкодування моральної шкоди не повинна бути нерозумною порівняно із сумами справедливої сатисфакції, які присуджує суд в аналогічних справах. Відповідний національний орган влади повинен буде надати достатньо вагомі підстави для виправдання рішення щодо присудження меншої суми відшкодування такої шкоди або відмови в її присудженні (див. згадане рішення у справі «Ананьєв та інші проти Росії» (Ananyev and Others v. Russia), пункт 230).

У рішенні «Сукачов проти України» постановлено, що було порушено статтю 3 Конвенції у зв`язку з умовами тримання заявника під вартою у Дніпровському СІЗО (за винятком періодів, коли доступний йому особистий простір був більше 4 кв. м), визначивши відшкодування моральної шкоди у розмірі 9 500 євро.

Щодо елементів, пов`язаних з оцінкою рівня шкоди, найважливішим чинником є час, проведений ув`язненими в умовах, які були визнані такими, що порушують вимоги статті 3 Конвенції. Початковий період пристосування до поганих умов спричиняє особливо важкі психічні та фізичні навантаження на людину. (рішення у справі «Ананьєв та інші проти Росії» (Ananyev and Others v. Russia), пункт 172).

У справі «Ананьєв та інші проти Росії» (Ananyev and Others v. Russia), рішення від 10 січня 2012 року, встановлено порушення статті 3 Конвенції під час перебування заявника у слідчому ізоляторі у період з 20 січня до 23 березня 2007 року, визначивши відшкодування моральної шкоди у розмірі 2 000 євро (просив у заяві 2 000 євро). Також встановлено порушення статті 3 Конвенції під час перебування іншого заявника у слідчому ізоляторі у період з 03 травня 2005 року до 21 травня 2008 року, визначивши відшкодування моральної шкоди у розмірі 13 000 євро (просив в заяві 50 000 євро).

У справі «Тюрюков проти України» (Tyuryukov v. Ukraine), рішення від 18 червня 2020 року, заявник скаржився щодо неналежності умов тримання його під вартою у Вінницькій установі виконання покарань № 1, на неодноразове жорстоке поводження з ним і непроведення ефективного розслідування у зв`язку з цим. Посилався на статтею 3 Конвенції, відповідно до якої «нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню». Він також скаржився за статтею 8 Конвенції на те, що до травня 2014 року як засуджений до довічного позбавлення волі не мав права на тривалі побачення з родичами в установі виконання покарань, просив 50 000 євро відшкодування моральної шкоди. Вказаним рішення оголошує прийнятною скаргу заявника за статтею 8 Конвенції, а решту скарг у заяві - неприйнятними. Постановлено, що було порушено статтю 8 Конвенції, у зв`язку з цим присуджено компенсацію моральної шкоди у розмірі 3 000 євро.

На думку колегії суддів, судом при визначенні розміру відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди не надано належного обґрунтування щодо застосованого принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції, зокрема з урахуванням тривалого часу, проведеного позивачем в умовах, які були визнані такими, що порушують вимоги статті 3 Конвенції.

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на частину четверту статті 10 ЦПК України та статтю 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», вказував на необхідність врахуванням судами під час вирішення питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди у спірних правовідносинах релевантної практики ЄСПЛ, зокрема у справах, в яких встановлено порушення статті 3 Конвенції у зв`язку з порушенням умов тримання під вартою, неналежним медичним забезпеченням.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд враховує висновки ЄСПЛ стосовно визначення розміру відшкодування моральної шкоди, відповідно до яких середній розмір відшкодування моральної шкоди за місяць утримання в установах відбування покарань, на думку позивача, становить 320,40 євро, тому розмір присудженої позивачу суми відшкодування не відповідає критерію справедливості відшкодування, засадам розумності та виваженості.

Отже, враховуючи наявні в матеріалах справи докази, що підтверджують невідповідність побутових та санітарно-гігієнічних умов утримання в ДУ «Городищенська виправна колонія (№ 96)» позивача, засудженого до довічного позбавлення волі, а також тривалість перебування позивача в таких умовах, що призвели до моральних страждань ОСОБА_1 , колегія суддів уважає за доцільне збільшити розмір стягнутої з Державного бюджету України на користь позивача компенсації моральної шкоди з 10 000 грн до 50 000 грн, що відповідає засадам розумності та справедливості.

Ураховуючи викладене апеляційна скарга Державної установи «Городищенська виправна колонія (№ 96)» задоволенню не підлягає, апеляційна скарга ОСОБА_1 , підлягає до задоволення частково.

Щодо доводів апеляційної скарги Міністерства юстиції України, слід зазначити наступне.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).

За приписами статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. На відміну від позивача, відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63)).

Належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача (близькі за змістом висновки сформульовані у пункті 7.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17).

Тобто, належними сторонами у справі є особи, між якими виник спір, який є предметом розгляду та вирішення судом, і які є суб`єктами спірних матеріальних правовідносин.

Неналежна сторона у цивільному процесі - це особа, стосовно якої суд встановив, що вона не є ймовірним суб`єктом тих прав, свобод, законних інтересів чи юридичних обов`язків, щодо яких суд повинен ухвалити рішення, і у зв`язку з цим проведено її заміну або ухвалено рішення про відмову в позові.

За наведених обставин можна дійти висновку, що вирішуючи питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, суд повинен враховувати характер спірних правовідносин, визначену ним норму матеріального права, яка підлягає застосуванню до правовідносин, та матеріально-правовий інтерес у вирішенні справи.

Як встановлено судом, у справі яка переглядається, ОСОБА_1 заявлено вимогу про відшкодування моральної шкоди, спричиненої неналежним утриманням особи засудженої до позбавлення волі до Міністерства юстиції України.

Отже, на думку колегії суддів, слід дослідити питання щодо повноважень Міністерства юстиції України щодо умов тримання осіб, позбавлених волі.

Так, відповідно до підпунктів 95'2- 95'15 Постанови Кабінету Міністрів України від 2 липня 2014 р. № 228 «Про затвердження Положення про Міністерство юстиції України», Міністерство юстиції України

95'2) визначає основні напрями діяльності територіальних органів Мін`юсту з питань виконання кримінальних покарань, уповноважених органів з питань пробації, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, воєнізованих формувань, закладів освіти, закладів охорони здоров`я, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ та організацій, утворених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби (далі - органи і установи);

95'3) організовує та контролює виконання вироків суду та інших судових рішень і застосування передбачених законом засобів виправлення засуджених;

95'4) забезпечує здійснення заходів стосовно виявлення та запобігання вчиненню кримінальних правопорушень і дисциплінарних проступків засудженими та особами, узятими під варту, а також заходів щодо них для припинення кримінальних правопорушень і дисциплінарних проступків;

95'5) організовує здійснення контролю за поведінкою осіб, звільнених від відбування покарання з випробуванням;

95'6) забезпечує контроль за організацією охорони установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, дотриманням правопорядку та забезпеченням безпеки в них;

95'7) організовує облік та реєстрацію засуджених та осіб, узятих під варту;

95'8) визначає вид установи виконання покарань, у якій відбуватимуть покарання засуджені до позбавлення волі, здійснює розподіл, переводить їх та осіб, узятих під варту, з однієї установи до іншої;

95'9) здійснює видачу осіб (екстрадицію), а також прийом громадян України, засуджених за кордоном, для відбування покарання на території України та передачу іноземців, засуджених судами України, для відбування покарання за кордоном, забезпечує транзитне перевезення через територію України осіб, узятих під варту, або засуджених згідно із законами та міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України;

95'10) забезпечує виконання актів амністії та помилування, проводить перевірки дотримання органами і установами вимог нормативно-правових актів, які регламентують порядок оформлення

95'11) організовує проведення соціально-виховної та психологічної роботи із засудженими, залучає до її проведення представників релігійних і благодійних організацій, громадських об`єднань, творчих спілок, фізичних осіб;

95'12) сприяє здійсненню спостережними комісіями та громадськими об`єднаннями громадського контролю за дотриманням прав і законних інтересів засуджених під час виконання кримінальних покарань;

95'13) організовує у взаємодії з МОН професійно-технічне і загальноосвітнє навчання засуджених та надання освітніх послуг особам, узятим під варту;

95'14) організовує здійснення санітарно-епідеміологічного нагляду, медичного контролю за станом здоров`я засуджених та осіб, узятих під варту, надання їм медичної допомоги, забезпечує належний санітарно-епідемічний стан в установах виконання покарань та слідчих ізоляторах і на їх території;

95'15) забезпечує здійснення оперативно-розшукової діяльності оперативними підрозділами органів і установ виконання покарань та слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби;

Більшість наведених повноважень спрямована не на фізичну організацію умов утримання, а на управлінську діяльність: визначення напрямів роботи територіальних органів (95-2), координацію виконання вироків (95-3), забезпечення заходів профілактики правопорушень (95-4), організацію охорони та правопорядку (95-6), облік засуджених (95-7), розподіл і переведення (95-8), екстрадиційні процедури (95-9), забезпечення актів амністії та помилування (95-10), організацію виховної, психологічної, соціальної роботи (95-11), сприяння громадському контролю (95-12), організацію освіти (95-13), санітарно-епідеміологічного нагляду та медичного контролю (95-14), а також оперативно-розшукової діяльності (95-15). У цих нормах не міститься вказівки на те, що Міністерство юстиції України відповідає за площу камер, розміри прогулянкових двориків, доступ до світла, вентиляцію, санітарно-гігієнічний стан, побутовий устрій, технічний стан приміщень чи інші конкретні фізичні параметри місця тримання, які саме і становлять «умови тримання».

Навіть ті підпункти, що стосуються санітарно-епідеміологічного нагляду та медичного контролю (95-14), покладають на Міністерство юстиції України функцію організації та забезпечення нагляду, а не обов`язок проводити ремонти, встановлювати обладнання, утримувати приміщення або забезпечувати дотримання мінімальних площ і стандартів. Ці повноваження мають характер контролю і методичного керівництва, а обов`язок реалізувати санітарні норми покладається на адміністрацію установи, що прямо випливає зі статей 105, 107 Кримінально-виконавчого кодексу України.

Підпункт 95-8 стосується визначення установи, в якій особа відбуватиме покарання, тобто розподільчої функції. Проте після розподілу всі обов`язки щодо умов тримання переходять до адміністрації саме тієї установи, на яку вказують статті 11,18, 102-107 КВК України. Міністерство юстиції України не впливає на те, як саме установа виконує свої обов`язки щодо санітарного стану, побуту та дотримання площ.

Отже, аналізуючи підпункти 95-2 - 95-15 Постанови № 228, можна дійти однозначного висновку, що Міністерство юстиції України здійснює нормативне, координаційне та наглядове керівництво діяльністю установ виконання покарань, однак не є суб`єктом, відповідальним за безпосередні (фактичні) умови тримання засуджених, оскільки закон прямо покладає ці обов`язки на адміністрації конкретних установ. Сфера повноважень Міністерства юстиції України не охоплює матеріально-технічне облаштування камер та інших приміщень, тому Міністерство юстиції України не може нести цивільно-правову відповідальність за неналежні умови тримання, які виникають у конкретній установі внаслідок дій або бездіяльності її керівництва.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці також акцентує, що відповідальність за умови тримання є сферою компетенції установи, де утримується особа, а не центральних органів, які лише формують політику. ЄСПЛ не розглядає Міністерство юстиції України як орган, що несе відповідальність за фізичні умови утримання, якщо не доведено прямого, персоніфікованого впливу або указів, що призвели до погіршення умов. Такий же підхід застосовують українські суди, які у численних рішеннях зазначали, що відповідачем у спорах про неналежні умови є Державні установи- виправні колонії, як суб`єкт цивільних правовідносин, а не Міністерство юстиції України, яке не є виконавцем функцій щодо утримання ув`язнених.

У матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що Міністерство юстиції України мало безпосередній обов`язок забезпечити позивачу умови тримання у ДУ «Городищенська виправна колонія № 96», або що саме Міністерство юстиції України допустило протиправну бездіяльність щодо позивача. Суд не встановив жодного факту вчинення посадовими особами Міністерства юстиції України конкретних дій чи бездіяльності, які б були спрямовані безпосередньо на позивача, або які б перебували у причинному зв`язку з моральною шкодою, яку він заявляв. Всі обставини, наведені позивачем, стосуються виключно діяльності та організації роботи виправної колонії, що є самостійним суб`єктом публічного права, який відповідно до закону здійснює свою діяльність як окрема юридична особа, не підпорядкована Міністерству юстиції України в аспекті оперативного управління майном, персоналом чи забезпечення умов тримання.

Посилання суду на те, що нібито «держава Україна, зокрема її державний орган - Міністерство юстиції України завдала шкоду позивачу, суперечить установленим законом правилам визначення відповідального суб`єкта у спорах, пов`язаних із діяльністю установ виконання покарань. Закон чітко відмежовує суб`єкта владних повноважень - як органу, що здійснює нормотворчу, адміністративну й методичну підтримку системи, - від установи виконання покарань, яка є виконавцем функцій і відповідає за фактичні умови тримання засуджених. Навіть сам суд у рішенні підтвердив, що ДУ «Городищенська виправна колонія №96» є юридичною особою публічного права та несе відповідальність у межах, визначених законом, що прямо виключає можливість покладення відповідальності за дії цієї установи на Міністерство юстиції України.

Суд першої інстанції, попри відсутність доказів вини Міністерства юстиції України, штучно переніс на нього відповідальність, хоча встановив, що всі події, які описував позивач, стосуються періоду його утримання у конкретній виправній установі, а не діяльності Міністерства юстиції України. Позивач не подав жодного доказу, який би свідчив про видання Міністерством юстиції України будь-якого незаконного акта, що вплинув би на умови його перебування, або про невиконання Міністерством юстиції України будь-якого обов`язку щодо його особи. Натомість аргументація позивача зводилась до узагальнених тверджень про «неналежні умови», які не розкривають ані механізму вини органу державної влади, ані конкретних неправомірних дій саме Міністерства юстиції України.

Міністерство юстиції України як центральний орган виконавчої влади, не здійснює оперативного управління виправними установами.

Позивач не навів жодного доказу того, що він звертався саме до Міністерства юстиції України щодо неналежних умов тримання, або що Міністерство юстиції України отримувало відповідні скарги та ухилялося від їх розгляду. Наведені ним звернення до органів прокуратури не підтверджують вини Міністерства юстиції України і не можуть бути використані як доказ протиправної поведінки органу, що ніколи не здійснював оперативне чи адміністративне керівництво установою, у якій позивач утримувався. Відтак відсутні обов`язкові елементи цивільно-правової відповідальності - протиправність поведінки відповідача, шкода та причинний зв`язок між ними.

Таким чином, оскільки позовні вимоги до Міністерства юстиції України не підтверджені жодними належними та допустимими доказами, а Міністерство юстиції України не має і не мало повноважень, які б зумовлювали його відповідальність за умови тримання позивача, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку щодо часткового задоволення позову ОСОБА_1 , пред`явленого саме до Міністерства юстиції України, оскільки Міністерство юстиції України не є належним відповідачем у даній справі.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 вересня 2025 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про відшкодування моральної шкоди підлягає скасуванню с ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позові.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, п.2 ч.1 ст. 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 вересня 2025 року змінити.

Збільшити розмір моральної шкоди стягнутої з Державного Бюджету України на користь ОСОБА_1 з 10 000 грн. до 50 000 грн.

Апеляційну скаргу Державної установи «Городищенська виправна колонія № 96», подану представником Ткачуком Юрієм Анатолійовичем, залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України, подану представником Рєпкіним Нікітою Ігоровичем, задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 вересня 2025 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про відшкодування моральної шкоди скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення наступного змісту.

ОСОБА_1 у задоволенні позову до Міністерства юстиції України про відшкодування моральної шкоди відмовити.

В іншій частині рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 30 березня 2026 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна