Справа № 607/6269/26
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2026 року м. Тернопіль

Суддя Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Черніцька І.М., при вирішенні питання про прийняття позовної заяви ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», третя особа без самостійних вимог - Тернопільський відділ державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про скасування арешту з майна, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Братівник І.В., звернулася до суду із позовом до АТ «Державний ощадний банк України», третя особа без самостійних вимог - Тернопільський відділ державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про скасування арешту з майна.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що на виконанні у ДВС перебувало виконавче провадження №29860426 з виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі № 2-8441/10, яким стягнуто з неї на користь ВАТ «Державний ощадний банк» заборгованість за договором кредиту у розмір 346 577.50 грн. В межах даного виконавчого провадження, 17.11.2011 року постановою державного виконавця накладено арешт на її майно. 24.11.2022 року виконавчий лист повернуто стягувачу без виконання. Однак, арешт з майна та коштів по даний час не скасовано. Тернопільський відділ ДВС відмовив у знятті арешту з майна.

Посилаючись на наведене та те, що тривале накладення арешту на майно, за відсутності виконавчих проваджень, є невиправданим втручанням на мирне володіння майном, просила задовольнити позов.

Ознайомившись із вказаним позовом, вважаю, що у відкриті провадження слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до вимог ч. 1 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до вимог статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Так, відповідно до вимог статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Встановлено, що ОСОБА_1 є боржником у виконавчому провадженні, в межах якого накладено оспорюваний арешт, з метою забезпечення виконання рішення суду, а тому остання не може виступати позивачем у даній справі і така справа не підлягає розгляду в позовному провадженні.

Аналогічні висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року № 904/51/19 (провадження № 12-122гс19) та постанові Верховного Суду від 24 травня 2021 року справа № 712/12136/18 та від 29 липня 2020 року у справі 161/3171/19.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Таким чином, враховуючи те, що позивач є боржником у справі про стягнення заборгованості, й арешт накладений державним виконавцем на її майно в порядку виконання рішення суду про стягнення заборгованості, а тому, законом для боржника встановлений інший порядок захисту її майнових прав як сторони виконавчого провадження, зокрема шляхом оскарження дій, рішень чи бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Враховуючи вищенаведені вимоги Закону та встановлені обставини справи, зокрема те, що арешт накладено на майно ОСОБА_1 з метою забезпечення виконання рішення суду, а тому вона не може виступати позивачем у даній справі і така справа не підлягає розгляду в позовному провадженні, вважаю, що у відкритті провадження у справі за її позовом про скасування арешту з майна, слід відмовити на підставі вимог п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.

Слід зазначити, що розділ VII ЦПК України регламентує судовий контроль за виконанням судових рішень.

Позивач, як сторона виконавчого провадження (боржник), має право на звернення до суду зі скаргою на дії державного виконавця у порядку визначеному розділом VII ЦПК України, а не в порядку позовного провадження.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 186, 260, 261, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», третя особа без самостійних вимог - Тернопільський відділ державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про скасування арешту з майна, на підставі вимоги п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.

Роз`яснити право позивача на оскарження рішення, дій та бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Ухвала суду набирає законної сили в порядку ст. 261 ЦПК України.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду протягом 15 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на подання апеляційної скарги з клопотанням про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом 15 днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повна ухвала суду складена 27 березня 2026 року.

Головуюча І.М.Черніцька