ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/121/26
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2026 року Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Сирбул О. Ф.

при секретарі Парубець А. О.

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання квартири спільною сумісною власністю, визнання права власності на 1/2 частку квартири, встановлення порядку користування квартирою, вселення та витребування майна із чужого незаконного володіння, -

У С Т А Н О В И В :

У липні 2019 року ОСОБА_4 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі по тексту - ОСОБА_2 ), ОСОБА_3 (далі по тексту - ОСОБА_3 ) про визнання квартири спільною сумісною власністю, визнання права власності на 1/2 частку квартири, встановлення порядку користування квартирою, вселення та витребування майна із чужого незаконного володіння, який обґрунтований наступним.

ОСОБА_1 перебувала у шлюбі із ОСОБА_5 з 18.07.2008 по час подання позову (шлюб розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27.08.2019 у справі № 761/9348/19). Дітей не мають. Під час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було придбано в м. Києві квартиру АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим було укладено іпотечний договір 20.01.2015 року. Право власності на квартиру на момент подання позову до суду зареєстровано за ОСОБА_2 . Квартира складається з трьох кімнат та службових приміщень, а саме - кухні, коридору, санвузлу, ванної кімнати. Житлова площа становить 55,2 кв. м, загальна - 85,4 кв. м. Вартість квартири по іпотечному договору становить 347 326,50 грн. Іпотека на момент подання позову до суду погашена. 21.10.2019 року відповідачем ОСОБА_2 було подаровано квартиру його матері - іншому відповідачу по справі ОСОБА_3 . Станом на час звернення до суду з даним позовом позивач в квартиру потрапити не може, оскільки були змінені замки на вхідних дверях. До користування квартирою відповідачі позивача не допускають.

Таким чином, 1/2 частина спірної квартири вибула з володіння ОСОБА_1 поза її волею, остання вказує, що не знала і не могла знати, що відповідач ОСОБА_2 відчужив квартиру, а тому захист порушеного права можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову.

Відтак позивач змушена звернутись до суду з даною позовною заявою. Просила суд:

1. Постановити рішення, яким визнати спільною сумісною власністю на момент придбання квартиру АДРЕСА_1 , а саме: ОСОБА_4 та відповідача ОСОБА_2 , та визнати за позивачем право власності на 1/2 її частину.

2. Витребувати з незаконного володіння набувача, ОСОБА_3 на користь позивача 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

3. Постановити рішення, яким встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , а саме: виділити позивачу кімнату з найбільшою площею для проживання, а кухню, коридор, санвузол, ванну кімнату в загальне спільне користування.

4. Вселити позивача в квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 29.07.2019 позовну заяву залишено без руху.

Позивач належним чином та у встановлений судом строк усунула вказані недоліки.

Ухвалою суду від 29.08.2019 відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження.

11.12.2019 підготовче судове засідання було відкладено у зв`язку з неявкою відповідача ОСОБА_2 .

08.01.2020 від відповідача ОСОБА_2 до суду надійшов відзив, за змістом якого останній вказує, що 18.07.2008 він уклав шлюб з позивачем, який у подальшому було розірвано у судовому порядку. Станом на жовтень 2012 його матір ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батько ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , бабуся ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 були зареєстровані (з 06.08.2004) та проживали за адресою: АДРЕСА_2 . На той час він та позивач також були зареєстровані за вказаною адресою ( ОСОБА_2 - з 06.08.2004, а позивач - з 27.11.2008), однак вони проживали окремо за адресою: АДРЕСА_3 . На той же час (жовтень 2012 року) матір ОСОБА_2 - ОСОБА_3 перебувала (з 26.02.1998) на квартирному обліку громадян, що потребують поліпшення житлових умов, у Відділі обліку та розподілу житлової площі Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації в складі сім`ї з 4-х осіб: батько ОСОБА_6 , матір ОСОБА_3 , відповідач ОСОБА_2 та ОСОБА_7 . Порядок забезпечення житлом: першочерговий. Категорія обліку: учасники війни, дата встановлення категорії 04.05.2005 р. Облікова справа № 31242. У зв`язку з перебуванням на квартирному обліку за пільговою чергою, матір ОСОБА_2 - ОСОБА_3 згідно з рішенням Київської міської ради від 20.09.2012 № 68/8352 «Про деякі заходи здешевлення вартості іпотечних кредитів для забезпечення доступним житлом громадян, які потребують поліпшення житлових умов у місті Києві» мала право на отримання часткової компенсації вартості житла в розмірі 100%. Виходячи з наведеного, ОСОБА_3 та ОСОБА_6 вирішили набути собі квартиру у власність для проживання в ній. В подальшому ОСОБА_3 з врахуванням вимог вищевказаного рішення Київської міської ради від 20.09.2012 № 68/8352 звернулась до ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» з заявою про резервування за нею квартири. ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» зарезервувало за ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_4 в термін з 03.10.2012 до 17.10.2012. 15.10.2012 р. ОСОБА_3 звернулась до Територіально відокремленого безбалансового відділення № 10026/0159 філії - Головного управління по м. Києву та Київській області ПАТ «Державний ощадний банк України» з заявою про надання кредиту для набуття житла. 17.10.2012 вказане відділення надало письмову відповідь, що банк не може прийняти до розгляду її пакет документів для отримання кредиту згідно «Порядку здешевлення вартості іпотечних кредитів для забезпечення доступним житлом громадян, які потребують поліпшення житлових умов», мотивуючи тим, що та з 2008 року отримала статус «пенсіонера за віком». В зв`язку з відмовою ПАТ «Державний ощадний банк України» ОСОБА_3 у наданні кредиту, остання і ОСОБА_6 попросили ОСОБА_2 замість них підписати документи про участь в державній програмі по наданню фінансової підтримки для будівництва житла «Доступне житло» та договори з ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» і ПАТ «Державний ощадний банк України». Квартира придбавалась батьками ОСОБА_2 для особистого проживання їх та його бабусі ОСОБА_7 . Відповідач ОСОБА_2 погодився на прохання батьків, оскільки вони пообіцяли фінансувати придбання квартири та погашення кредиту банку за рахунок своїх заощаджень, так як у нього та позивача як подружжя були невеликі статки і вони не могли фінансувати ці витрати та допомогти фінансово батькам. 18.10.2012 ОСОБА_2 подав до ПАТ «Державний ощадний банк України» кредитну заявку. 09.11.2012 ОСОБА_2 підписав з ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» договір купівлі-продажу майнових прав № 2823/РН-КД про придбання майнових права на квартиру АДРЕСА_5 . 26.11.2012 ОСОБА_2 підписав з ПАТ «Державний ощадний банк України» договір про іпотечний кредит № 2513, за яким ПАТ «Державний ощадний банк України» зобов`язується надати кредит на придбання майнових прав на квартиру АДРЕСА_6 . 26.11.2012 ОСОБА_6 , з однієї сторони, ПАТ «Державний ощадний банк України», з другої сторони, та ОСОБА_2 , з третьої сторони, підписали договір поруки № 2216, за яким ОСОБА_6 зобов`язується перед ПАТ «Державний ощадний банк України» відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання мною зобов`язання за кредитним договором, а також додатковими договорами до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому. 26.11.2012 ОСОБА_3 , з однієї сторони, ПАТ «Державний ощадний банк України», з другої сторони, та ОСОБА_2 , з третьої сторони, підписали договір поруки № 2217, за яким ОСОБА_3 зобов`язується перед ПАТ «Державний ощадний банк України» відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання мною зобов`язання за кредитним договором, а також додатковими і договорами до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому. 26.11.2012 ПАТ «Державний ощадний банк України», з однієї сторони, та Іпотечний центр в м. Києві та Київській області Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву», з другої сторони, та ОСОБА_2 , з третьої сторони, підписали договір про надання часткової компенсації процентів № 251 к, за яким Іпотечний центр в м. Києві та Київській області Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» від імені держави відшкодовує частину процентів за кредитом, що надається ПАТ «Державний ощадний банк України» на будівництво (реконструкцію) або придбання житла. 26.11.2012 ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 підписали договір про іпотечний кредит про передачу трикімнатної квартири АДРЕСА_5 в іпотеку. Відповідач ОСОБА_2 вказує, що у нього та його дружини (позивача) не було власних грошових коштів на придбання квартири у зв`язку з тим, що вони мали невеликі доходи та не мали власних заощаджень для придбання житла, тому всі витрати, які були необхідні для погашення кредиту банку та сплати іншої частини вартості квартири, були здійсненні за рахунок грошових коштів батьків ОСОБА_2 . Підтвердженням оплати вартості квартири останніми є квитанції, якими через банк Висоцька В. Д. проводила сплату вартості квартири та погашення кредиту до ПАТ «Державний ощадний банк України», Іпотечному центру в м. Києві та Київській області Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву». Зокрема вказані квитанції про сплату грошових коштів підписані ОСОБА_3 , яка сплачувала грошові кошти, які належали їй та ОСОБА_6 та які вони збирали все своє життя. Таким чином, підпис на вищевказаних квитанціях ОСОБА_3 підтверджує ту обставину, що ні відповідач ОСОБА_2 , ні його дружина ОСОБА_4 не були платниками вартості квартири та не погашали кредит, а саме батьки ОСОБА_2 за свої кошти придбали кв. АДРЕСА_1 . Ремонт вказаної квартири також було здійснено за їх грошові кошти. З жовтня 2018 року і по теперішній час батьки відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 і ОСОБА_6 проживають у даній квартирі. У цій квартирі вони зареєстровані. Відповідач ОСОБА_2 вказує, що квартира за адресою: АДРЕСА_7 , не була набута ним і його дружиною (позивачем у справі) у спільну сумісну власність, оскільки була придбана батьками ОСОБА_2 за рахунок їх власних заощаджень. 21.10.2019 ОСОБА_2 уклав зі своєю матір`ю ОСОБА_3 договір дарування квартири, згідно з яким той безоплатно передав у власність ОСОБА_3 , а остання прийняла від нього в дар квартиру АДРЕСА_1 , вартість якої вона виплатила ПАТ «Державний ощадний банк України», Іпотечному центру в м. Києві та Київській області Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву». Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання квартири спільною сумісною власністю, визнання права власності на 1/2 частину квартири, встановлення порядку користування квартирою та вселення останній вважає безпідставними.

Підготовче судове засідання 19.03.2020 не відбулось у зв`язку із перебуванням головуючого судді на лікарняному.

28.04.2020 від представника позивача до суду надійшла заява про відкладення підготочого судового засідання.

Підготовче судове засідання 28.04.2020 відкладено за клопотанням представника позивача.

Ухвалою суду від 16.09.2020, яка занесена до протоколу судового засідання, долучено відзив відповідача ОСОБА_2 до матеріалів справи.

У підготовчому судовому засіданні 16.09.2020 оголошено перерву за клопотанням представника позивача у зв`язку з необхідністю оформлення заяви про зміну підстав позову стороною позивача.

28.09.2020 від позивача до суду надійшла заява про зміну підстав позову, а також нова редакція позовної заяви.

Ухвалою суду від 13.10.2020, яка занесена до протоколу судового засідання, прийнято заяву позивача про зміну підстав позову разом з новою редакцією позовної заяви.

Підготовче судове засідання 13.10.2020 було відкладено для залучення співвідповідача ОСОБА_3 для участі у справі.

18.01.2021 від відповідача ОСОБА_2 до суду надійшло клопотання про зупинення провадження у справі.

У судовому засіданні 19.01.2021 представник позивача адвокат Левківський С. В. заперечував проти задоволення клопотання відповідача ОСОБА_2 про зупинення провадження у справі; представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Кравчук Я. І. підтримав клопотання його довірителя про зупинення провадження у справі.

Ухвалою суду від 19.01.2021 було зупинено провадження у справі до припинення перебування відповідача ОСОБА_2 у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені у воєнний стан, тобто до закінчення обставин, що зумовили зупинення провадження у справі.

Постановою Київського апеляційного суду від 06.10.2021 ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 19.01.2021 залишено без змін.

13.11.2025 від Центрального управління персоналу штабу ІНФОРМАЦІЯ_4 до суду надійшла інформація, що за наявними даними у Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів, станом на 22.10.2025 громадянин ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , призваний до військової частини НОМЕР_1 24.11.2020 ІНФОРМАЦІЯ_6 .

25.11.2025 року від Військової частини НОМЕР_1 до суду надійшла інформація, що громадянин ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , звільнений з займаної посади, призупинено військову службу та дію контракту про проходження останнім військової служби у Збройних Силах України з 15 листопада 2024 року, оскільки той самовільно залишив військову частину 27 жовтня 2024 року. За даним фактом відкрито кримінальне провадження № 0002841 від 15.11.2024.

04.12.2025 року від Четвертого слідчого відділу (з дислокацією у м. Сумах) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві (ТУ ДБР у м. Полтаві) до суду надійшла інформація, що за матеріалами військової частини НОМЕР_1 внесено відомості до ЄРДР за № 0002841 від 15.11.2024 за фактом самовільного залишення військової частини ОСОБА_2 . Кримінальне провадження перебуває у провадженні старшого слідчого в ОВС Четвертого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві. Також повідомили, що місце знаходження ОСОБА_2 не встановлено, досудове розслідування триває, досліджуються обставини, які підлягають доказуванню.

Ухвалою суду від 04.12.2025 відновлено провадження у справі.

Підготовче судове засідання 17.12.2025 відкладено для повторного виклику сторін.

05.01.2026 від позивача до суду нідійшло повідомлення про зміну анкетних даних, за змістом якого позивач ОСОБА_8 після укладення шлюбу 23.06.2021 змінила прізвище на " ОСОБА_9 ".

У підготовчому судовому засіданні 28.01.2026 позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідачі у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Ухвалою суду від 28.01.2026 закрито підготовче засідання, призначено справу до розгляду по суті.

Судове засідання 18.02.2026 відкладено для повторного виклику відповідачів. Останні про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

У судовому засіданні 10.03.2026 позивачем оголошено вступне слово, ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав, вказаних у позовній заяві. Додала, що спірна квартира була куплена разом з відповідачем ОСОБА_2 під час шлюбу. Вони, як подружжя, довго збирали на квартиру, а саме з 2008 року, батьки також допомагали. Оскільки з ОСОБА_2 вони вели спільний бюджет, то він ходив в банк оплачувати кредит. Вказала, що подружжя ОСОБА_10 тривалий час робили ремонт, а з грудня 2018 року вона разом з відповідачем ОСОБА_2 та його батьками проживали у спірній квартирі, проте у березні 2019 року позивач виїхала, оскільки не могла далі проживати з батьками свого чоловіка. Наполягала, що кредит на квартиру оплачували разом з ОСОБА_2 . Те, що поручителями були батьки останнього, було їх спільним рішенням як подружжя. У судових дебатах ОСОБА_1 наполягала на задоволенні позовних вимог.

Відповідачі у судове засідання 10.03.2026 не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Суд, вислухавши пояснення учасників справи, вивчивши та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позовної заяви, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, встановив наступне.

З 18.07.2008 позивач ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27.08.2019 у справі № 761/9348/19.

Під час шлюбу, а саме 09.11.2012, відповідач ОСОБА_2 (по тексту договору - Покупець) уклав з Публічним акціонерним товариством "Холдингова компанія "Київміськбуд" (по тексту договору - Компанія) договір купівлі-продажу майнових прав № 2823/РН-КД, відповідно до умов якого Компанія продає, а Покупець придбає майнові права на квартиру АДРЕСА_5 .

Крім того, 26.11.2012 відповідач ОСОБА_2 (по тексту договору - Позичальник) уклав з Публічним акціонерним товариством "Державний ощадний банк України" (по тексту договору - Банк) договір про іпотечний кредит № 2513, за яким довомились про наступне: Банк зобов`язується надати Позичальнику на умовах цього Договору грошові кошти у сумі 347 326,50 грн, а Позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати та повернути Кредит в сумі 347 326,50 грн, а також сплатити проценти за користування Кредитом у розмірі 16 % річних в порядку, на умовах та в строки, визначені цим Договором; процентна ставка: фіксована; Кредит надається на 15 років з терміном остаточного погашення Кредиту не пізніше 25 листопада 2027 року на придбання майнових прав на трикімнатну квартиру АДРЕСА_4 , відповідно до Договору купівлі-продажу майнових прав № 2823/РН-КД від 09.11.2012, укладеного між Позичальником та Публічним акціонерним товариством холдинговою компанією "Київміськбуд".

Судом встановлено, що відповідно до Іпотечного договору № 1336 від 26.11.2012 року Публічне акціонерне товариство "Державний ощадний банк України" (по тексту договору - Іпотекодержатель, Банк) та Публічне акціонерне товариство "Холдингова компанія "Київміськбуд" (по тексту договору - Іпотекодавець) уклали його про наступне: Іпотекодавець як майновий поручитель з метою забезпечення належного виконання Зобов`язхання Позичальника, що випливає з Договору про іпотечний кредит, передає в іпотеку, а Іпотекодержатель цим приймає в іпотеку в порядку і на умовах, визначених у цьому Договорі, Предмет іпотеки, який належить Іпотекодавцю на праві власності. Предметом іпотеки за цим Договором є майнові права на Об`єкт нерухомості, яким є трикімнатна квартира АДРЕСА_4 . На момент підписання Сторонами цього договору будівництво Об`єкту нерухомості не завершене та право власності на нього буде оформлене після завершення будівництва. Сторони домовились, що договірна вартість Предмета іпотеки станом на 26 листопада 2012 року становить 729 925, 00 грн. При цьому Сторони погоджуються з тим, що вартість Предмета іпотеки, зазначена у цьому пункті Договору є приблизною вартістю Предмета іпотеки на момент передачі його у іпотеку. Реалізація Предмета іпотеки у будь-якому випадку буде здійснюватись за цінами, що реально склалися на ринку на момент його реалізації та є реальними щодо його відчуження за грошові кошти, в порядку, передбаченому цим Договором та чинним на момент реалізації законодавством. Іпотечний договір був посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Негрич О. М. 26 листопада 2012 року та у зв`язку з посвідченням цього іпотечного договору накладається заборона відчуження зазначеного в іпотечному договорі нерухомого майна, яке належить ПАТ "ХК "Київміськбуд" до припинення іпотечного договору.

Разом з тим, з метою забезпечення належного виконання ОСОБА_2 своїх зобов`язань за Кредитним договором, між Публічним акціонерним товариством "Державний ощадний банк", ОСОБА_2 та ОСОБА_6 укладено договір поруки № 2216 від 26.11.2012 року, за змістом якого, ОСОБА_6 зобов`язується відповідати у повному обсязі за виконання ОСОБА_2 усіх зобов`язань, що виникли з Кредитного договору. Відповідальність ОСОБА_6 та ОСОБА_2 є солідарною. У випадку невиконання ОСОБА_2 його зобов`язань за Кредитним договором, Публічне акціонерне товариство "Державний ощадний банк" має право пред`явити свої вимоги безпосередньо до ОСОБА_6 .

Крім того,з метою забезпечення належного виконання ОСОБА_2 своїх зобов`язань за Кредитним договором, між Публічним акціонерним товариством "Державний ощадний банк", ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір поруки № 2217 від 26.11.2012 року, за змістом якого, ОСОБА_3 зобов`язується відповідати у повному обсязі за виконання ОСОБА_2 усіх зобов`язань, що виникли з Кредитного договору. Відповідальність ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є солідарною. У випадку невиконання ОСОБА_2 його зобов`язань за Кредитним договором, Публічне акціонерне товариство "Державний ощадний банк" має право пред`явити свої вимоги безпосередньо до ОСОБА_3

26.11.2012 між Публічним акціонерним товариством "Державний ощадний банк України" (по тексту договору - Банк), з однієї сторони, Іпотечним центром в м. Києві та Київській області Державної спеціалізованої фінансової установи "Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву" (по тексту договору - Одержувач), з другої сторони, та гр. ОСОБА_2 (по тексту договору - Позичальник), з третьої сторони, укладено Договір про надання часткової компенсації процентів № 251к, за умовами якого Одержувач від імені Держави відшкодовує частину процентів за Кредитом, що надається Банком Позичальнику на будівництво (реконструкцію) або придбання Житла. Кредит надається в порядку та на умовах, визначених Кредитним договором від 26.11.2012 № 2513. Сума Кредиту: 347 326,50 грн. Строк, на який буде надано кредит - 15 років. Цільове призначення Кредиту - для будівництва (реконструкції) чи придбання Житла. Розмір процентів, що буде сплачуватися Позичальником за користування Кредитом - 16 % річних, з яких Позичальником сплачуються сплачуються згідно умов кредитного договору, зокрема, але не виключно, за рахунок власних коштів проценти у розмірі 3 % річних, решта суми процентів у розмірі 13 % сплачується за рахунок коштів Часткової компенсації процентів, внесених Одержувачем бюджетних коштів на рахунок Позичальника, згідно умов цього Договору. Внесок, який Позичальник повинен сплатити за рахунок власних коштів на будівництво (реконструкцію) чи придбання Житла - 368 000,00 грн, в тому числі до надання Банком Кредиту - 347 326,50 грн, після отримання технічного паспорту на Житло - 14 598,50 грн.

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер інформаційної довідки 224054314, дата формування 15.09.2020, об`єкт нерухомого майна трикімнатна квартира, загальною площею 85,4 кв. м, житловою площею 55,2 кв. м, розташована за адресою: АДРЕСА_7 , на праві приватної власності належить ОСОБА_3 з 21.10.2019.

Так, стороною позивача, на підтвердження своїх доводів щодо заявлених позовних вимог також було долучено ряд документів, які досліджено судом: копія витягу з розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації № 621 від 23.10.2017 про взяття на квартирний облік громадян, зняття з обліку та внесення змін у справи квартирного обліку; копія довідки № 527 від 16.12.2019, виданої ДП "Антонов готельний комплекс". Інших доказів стороною позивача надано не було.

У свою чергу, відповідачем ОСОБА_2 на підтвердження власної позиції, висловленої у відзиві на позовну заяву, суду надано копії документів, які досліджено судом: довідки № 2565 від 03.10.2012, виданої ТОВ "Київжитлосвіт"; довідки № 1179 від 01.10.2012, виданої Відділом обліку та розподілу житлової площі Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації; листа начальника Відділу обліку та розподілу житлової площі Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації Ільченка Н. В. № 1180 від 01.10.2012 р.; листа віце-президента ПАТ "ХК "Київміськбуд" Бондарева А. В. № 7985/0/2-12 від 03.10.2012 р.; листа філії ГУ по м. Києву та Київській обл. АТ "Ощадбанк" № 08-0771 від 17.10.2012 р.; кредитної заявки Висоцького М. П. від 18.10.2012; квитанції № 195534786 від 06.05.2015 на суму 85 000,00 грн, платник ОСОБА_2 , має надпис рукописом "Висоцька В. Д." та підпис; квитанції № 195820630 від 07.05.2015 на суму 85 600,00 грн, платник ОСОБА_2 , має надпис рукописом " ОСОБА_3 " та підпис; прибутково-видаткового касового ордеру № 64403548 від 07.11.2012 на суму 250 000,00 грн, платник ОСОБА_2 , має надпис рукописом " ОСОБА_3 " та підпис; прибутково-видаткового касового ордеру № 64801335 від 21.11.2012 на суму 118 000,00 грн, платник ОСОБА_2 , має надпис рукописом "Висоцька В. Д." та підпис; квитанції № 168456614 від 30.12.2014 на суму 100 000,00 грн, платник ОСОБА_2 , має надпис рукописом "Висоцька В. Д." та підпис; квитанції № 167173308 від 26.12.2014 на суму 6 000,00 грн, платник ОСОБА_2 , має надпис рукописом "Висоцька В. Д." та підпис; квитанції № 10268068 від 13.11.2014 на суму 31 923,50 грн, платник ОСОБА_2 , має надпис рукописом " ОСОБА_3 " та підпис.

Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно зі ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно дотримуватись Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України.

За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього процесуальний кодекс України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

При цьому, Верховний Суд 23.10.2019 прийняв постанову у справі № 917/1307/18, якою розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції негативного доказу для обґрунтування власної позиції. Так, Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), Верховного Суду України у справі №6-843цс17 від 24.05.2017 року.

Відповідно ч. 1, 2, 3 статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи одержані одним з подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У ст. 68 СК України, зазначається, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Згідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Ч. 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Приписами частин 1 та 2 статті 372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Ст. 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Приписами ч. 2, 3 ст.71 СК України передбачено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

У пункті 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз`яснено, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст.70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1ст. 60 СК). Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні.

Системне тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, належить подружжю з моменту його набуття, незалежно від того, за ким із подружжя здійснена реєстрація права.

При поділі майна подружжя шляхом визначення часток кожного із подружжя майно відбувається зміна режиму права спільної власності зі спільної сумісної власності на спільну часткову власність.

Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; докази на їх підтвердження; ч. 1 ст. 95 ЦПК України - письмовими доказами є документи, які містять дані про обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що позивачем не доведено за допомогою належних і допустимих, безспірних та достовірних доказів (засобів доказування) того факту, що спірна квартира є спільною сумісною власністю, оскільки матеріали справи таких доказів не містять. Сам факт перебування позивача у шлюбі з ОСОБА_2 на момент укладення ряду вищезазначених договорів, однією зі сторін яких є останній, сукупно спрямованих на набуття права приватної власності на житло - квартиру АДРЕСА_1 , не може слугувати єдиною та достатньою підставою для задоволення судом заявлених позовних вимог.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд зазначає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц.

Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

До того ж, Верховний Суд наголошує, що стандарт доказування "вірогідність доказів", на відмінну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач.

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". (…) Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

За приписами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи зазначене, суд констатує, що надані позивачем в судовому засіданні пояснення щодо того, що спірна квартира придбана на спільні сімейні кошти позивача та відповідача ОСОБА_2 як подружжя, а також щодо незаконності володіння спірною квартирою відповідачем ОСОБА_3 , не підтверджуються належними та допустимими доказами, мають форму припущень, що суперечить вимогам процесуального закону та не відповідає правилам доказування в цивільному процесі. Більше того, у судовому засіданні 10.03.2026 позивач вказувала, що поряд із батьками ОСОБА_2 вона також була поручителем, проте на підтвердження вказаної обставини відповідної копії договору поруки суду не надала.

Будь-яких інших доказів на підтвердження доводів позивача матеріали справи не містять.

Оскільки судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, а тому суд, виходячи з вимог чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовної вимоги про визнання спільною сумісною власністю позивача ОСОБА_4 та відповідача ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 слід відмовити зважаючи наїї безпідставність та необґрунтованість.

Разом з тим, заявлені позовні вимоги щодо визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірної квартири, витребування такої з незаконного володіння відповідача ОСОБА_3 на користь позивача, встановлення порядку користування спірною квартирою та вселення позивача в спірну квартиру є похідними вимогами, тобто такими, задоволення яких залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги), тому, зважаючи на відмову у задоволенні позовної вимоги про визнання спільною сумісною власністю позивача та відповідача ОСОБА_2 спірної квартири (основної вимоги), заявлені похідні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Згідно вимог ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Оскільки в позові відмовлено повністю, понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору слід залишити за позивачем.

Керуючись ст. ст. 4, 10, 12-13, 76-80, 133, 141, 200, 206, 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання квартири спільною сумісною власністю, визнання права власності на 1/2 частку квартири, встановлення порядку користування квартирою, вселення та витребування майна із чужого незаконного володіння - відмовити.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: