ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2026 року

м. Київ

справа № 715/2102/22

провадження № 61-6404св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач (відповідач за позовами третіх осіб) - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи:ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, -ОСОБА_3 ,

треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору:ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

відповідачі за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Тарашанська сільська рада Чернівецького району Чернівецької області, ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Максимчук Анжелою Вікторівною, на постанову Чернівецького апеляційного суду від 04 квітня 2025 року у складі колегії суддів: Литвинюк І. М., Лисака І. Н., Перепелюк І. Б.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що вона та ОСОБА_2 з 04 вересня 2004 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 22 квітня 2020 року (справа № 715/2194/19). Від шлюбу вони мають двох дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вказувала, що вона та ОСОБА_2 почали проживати разом однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з моменту заручення (07 лютого 2004 року) в будинку АДРЕСА_1 , який належав її покійній бабусі. У лютому 2004 року вони купили перше спільне майно - меблевий набір у спальню. Весною 2004 року за спільні кошти купили автомобіль за 1 800 доларів США. Урочисте святкування їхнього весілля відбулося 29 серпня 2004 року.

Навесні 2004 року вони з відповідачем за спільні кошти розпочали будівництво житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 131,6 кв. м, житловою площею 64,1 кв. м, а саме: житловий будинок літ. «А»; навіс літ «Б»; сараї літ. «В», «Г», «Д»; вбиральня літ. «Е»; літня кухня літ. «Є»; колодязь № 1; огорожа № 2-6; вигрібна яма № 7; вимощення № І, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , який станом на кінець 2018 року - початок 2019 року був повністю готовий. У здійсненні будівництва будинку їм допомагав її батько - ОСОБА_8 , який є будівельником.

12 листопада 2019 року ОСОБА_2 зареєстрував за собою право власності на вказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами. Разом із тим, вказаний будинок належить подружжю на праві спільної сумісної власності, проте між ними відсутнє порозуміння щодо розподілу спільного сумісного майна подружжя. Оскільки у добровільному порядку поділити вказане майно відповідач відмовляється, тому вважала, що його слід поділити на підставі статей 60, 70, 71 Сімейного кодексу України (далі - СК України).

Ураховуючи наведене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила суд:

- встановити факт її проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 у період з 07 лютого 2004 року до 04 вересня 2004 року;

- визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 131,6 кв. м, житловою площею 64,1 кв. м, а саме: житловий будинок літ. «А»; навіс літ «Б»; сараї літ. «В», «Г», «Д»; вбиральня літ. «Е»; літня кухня літ. «Є»; колодязь № 1; огорожа № 2-6; вигрібна яма № 7; вимощення № І, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ;

- визнати за нею право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 131,6 кв. м, житловою площею 64,1 кв. м, а саме: житловий будинок літ. «А»; навіс літ «Б»; сараї літ. «В», «Г», «Д»; вбиральня літ. «Е»; літня кухня літ. «Є»; колодязь № 1; огорожа № 2-6; вигрібна яма № 7; вимощення № І, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Короткий зміст самостійних вимог третьої особи щодо предмета спору

У грудні 2022 року ОСОБА_3 звернулася до суду із заявою про залучення її до участі у справі як третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору.

В обґрунтування позову ОСОБА_3 зазначала, що з моменту одруження і до недавнього часу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали у с. Опришени Чернівецького (Глибоцького) району Чернівецької області, де самочинно будували будинок. У провадженні Глибоцького районного суду Чернівецької області перебуває справа про визнання спільною сумісною власністю на будівельні матеріали, що знаходяться на земельній ділянці на АДРЕСА_1 , оскільки об`єкт нерухомого майна не введено в експлуатацію.

Вказувала, що успадкувала земельну ділянку від свого батька - ОСОБА_9 за заповітом. Все життя прожила у господарстві, що успадкувала від батька, здійснила його поховання, зробила ремонт у будинку, садила город, обробляла землю, доглядала за матір`ю, яка померла у 1994 році. Розміри господарства з моменту смерті батька не змінювалися. Вважала, що вона фактично вступила у спадщину у 1992 році після смерті батька та у 1994 році після смерті матері відповідно до пункту 1 частини першої статті 549 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі - ЦК УРСР 1963 року).

Зазначала, що з вересня 2002 року по теперішній час вона постійно працює за кордоном, висилає гроші для закупівлі будівельних матеріалів та проведення будівельних робіт. Свої кошти вкладає брат відповідача - ОСОБА_4 , який теж працює за кордоном.

Оскільки з вересня 2002 року вона перебуває на роботі за кордоном і додому не приїздить, тільки у 2021 році їй стало відомо про те, що у 2003 році ОСОБА_2 приватизував земельну ділянку, яку вона успадкувала від батьків.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_3 просила суд визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 131,6 кв. м, а саме: житловий будинок літ. «А»; навіс літ «Б»; сараї літ. «В», «Г», «Д»; вбиральня літ. «Е»; літня кухня літ. «Є»; колодязь № 1; огорожа № 2-6; вигрібна яма № 7; вимощення № І, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалою Глибоцького районного суду Чернівецької області від 21 грудня 2022 року залучено ОСОБА_3 до участі у справі як третю особу, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про поділ майна подружжя про визнання права власності прийнято до спільного розгляду з позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Короткий зміст самостійних вимог третіх осіб щодо предмета спору

У вересні 2023 року ОСОБА_4 , ОСОБА_5 звернулися до суду із заявою про залучення їх до участі у справі як третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору.

В обґрунтування позову ОСОБА_4 , ОСОБА_10 зазначали, що реєстрація права власності на домогосподарство за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 є незаконною, оскільки станом на 15 квітня 1991 року господарство належало ОСОБА_3 , ОСОБА_11 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 як членам колгоспного двору.

Вказували на те, що всі члени колгоспного двору станом на 15 квітня 1991 року мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору відповідно до статті 120 ЦК УРСР 1963 року. Відтак, реєстрацією права власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_2 та на земельну ділянку (цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд) на ім`я ОСОБА_2 порушено право власності інших співвласників колгоспного двору.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 просили суд визнати за ними право власності по 1/5 частці на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 131,6 кв. м, а саме: житловий будинок літ. «А»; навіс літ «Б»; сараї літ. «В», «Г», «Д»; вбиральня літ. «Е»; літня кухня літ. «Є»; колодязь № 1; огорожа № 2-6; вигрібна яма № 7; вимощення № І, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалою Глибоцького районного суду Чернівецької області від 13 вересня 2023 року у прийнятті позовної заяви ОСОБА_4 , ОСОБА_10 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Тарашанської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області про визнання права власності відмовлено та повернуто її заявникам.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 08 листопада 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено.

Ухвалу Глибоцького районного суду Чернівецької області від 13 вересня 2023 року скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Глибоцького районного суду Чернівецької області від 19 лютого 2024 року поновлено ОСОБА_4 , ОСОБА_10 строк на залучення третіх осіб із самостійними вимогами щодо предмета спору.

Залучено ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до участі у справі як третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору.

Позов ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Тарашанської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області, ОСОБА_3 про визнання права власності на частки нерухомого майна прийнято до спільного розгляду з позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання права власності.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 23 грудня 2024 року у складі судді Цуркана В. В. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_3 відмовлено.

У задоволенні позову третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що позивачкою не надано належних і допустимих доказів у розумінні статей 77, 78 ЦПК України на підтвердження факту спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу разом з ОСОБА_2 у визначений нею період часу, наявності спільного бюджету, ведення спільного господарства та побуту. Суд зазначив, що спільні фотографії ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підтверджують факт проведення ними разом дозвілля, проте самі по собі без інших доказів не можуть бути підставою для встановлення судом факту спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_1 про визнання спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та його поділ, районний суд дійшов висновку про те, щостаном на день реєстрації шлюбу між сторонами будівництво житлового будинку, позначеного у технічному паспорті літ. «Д», виготовленому 23 жовтня 2024 року Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» Чернівецької міської ради, було розпочато, змуровані стіни; рік побудови вказаного будинку зазначено 2004 рік, а тому воно не може вважатися спільною сумісною власністю подружжя.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 , суд вказав про те, що звертаючись до суду із позовною заявою, ОСОБА_3 не зазначила яке із успадкованого майна зберіглося на даний час, чи була проведена його реконструкція тощо. Суду не надано належних і допустимих доказів (документів на підтвердження придбання будівельних матеріалів, оплату за виконану роботу тощо) на підтвердження того, що частина спірного нерухомого майна будувалася за її кошти, оскільки надані нею зведення про заробітну плату можуть свідчити лише про те, що остання працювала за кордоном та отримувала за це оплату. Крім того, ОСОБА_3 не оспорює державну реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно за ОСОБА_12 та не просить її скасувати.

Установивши, що суспільна група господарства двору, в якому станом на 1991 рік проживали ОСОБА_3 , ОСОБА_11 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , відносилося до категорії робочих дворів, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 04 квітня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 11 грудня 2024 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким її позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку в праві спільної сумісної власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 131,6 кв. м, житловою площею 64,1 кв. м, а саме: житловий будинок літ. «А»; навіс літ. «Б»; сараї літ. «В», «Г», «Д»; убиральня літ. «Е»; літня кухня літ. «Є»; колодязь № 1; огорожа № 2-6; вигрібна яма № 7; вимощення № І, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

У задоволенні іншої частини вимог позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позов ОСОБА_1 , апеляційний суд виходив із того, що наданими суду доказами у їх сукупності, підтверджується факт її спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 у період з 07 лютого 2004 року до 04 вересня 2004 року, ведення ними спільного господарства, наявність спільного бюджету, взаємних прав та обов`язків, тобто відносин, що притаманні подружжю.

Оскільки будівництво спірного житлового будинку розпочалося під час спільного проживання сторін без реєстрації шлюбу, введення його в експлуатацію у 2019 році та набуття права власності відповідачем ОСОБА_2 відбулося під час перебування сторін у шлюбі, який було розірвано у квітні 2020 року, апеляційний суд дійшов висновку, що на зазначене майно поширюється режим спільного майна подружжя,а тому позивачка має право на 1/2 частину такого майна, оскільки відповідач не спростував презумпцію спільності майна.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що надані ОСОБА_13 зведення про заробітну плату не можуть свідчити про використання зазначених коштів для будівництва саме спірного житлового будинку, а відсутність у ОСОБА_1 доказів про участь у фінансуванні будівництва за спільні кошти подружжя не спростовує презумпцію спільності майна подружжя. Вказане, на думку суду, не свідчить про те, що позивачка, проживаючи однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а з вересня 2004 року перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_2 , не брала участі у будівництві житлового будинку.

Урахувавши висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що заявлення окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а також вимог про визнання спірного об`єкту спільним сумісним майном не є ефективним способом захисту та не здатне забезпечити захист прав власника.

Суд апеляційної інстанції здійснив перерозподіл судових витратз урахуванням статті 141 ЦПК України пропорційно задоволених позовних вимог.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 23 грудня 2024 року

в апеляційному порядку переглядалося тільки в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_14 - адвокат Максимчук А. В., посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить постанову Чернівецького апеляційного суду від 04 квітня 2025 року скасувати та залишити в силі рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 11 грудня 2024 року.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У травні 2025 року касаційна скарга ОСОБА_14 , яка подана його представником - адвокатом Максимчук А. В., надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2025 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано цивільну справу із суду першої інстанції, роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України.

У червні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 березня 2026 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_14 , яка подана його представником - адвокатом Максимчук А. В., мотивована тим, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції не відповідає положенням статей 263-265 ЦПК України та підлягає скасуванню. Вважає, що суд неповно дослідив обставини справи, не надав їм належної правової оцінки та дійшов помилкових висновків про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .

На думку заявника, позивачка не надала належних і допустимих доказів їхнього спільного проживання до реєстрації шлюбу. Рішення районного суду є законним та обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Посилається на те, що спірний житловий будинок не є спільним майном подружжя, оскільки на момент реєстрації між ним та ОСОБА_1 шлюбу, він вже був частково побудований, а не набутий ними у шлюбі. Введення будинку в експлуатацію під час перебування сторін у шлюбі не породжує права спільної сумісної власності на нього.

Підставою касаційного оскарження зазначеного судового рішення представник ОСОБА_14 - адвокат Максимчук А. В., вказує неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанцій норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 24 січня 2020 року у справі № 546/912/6, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20, від 29 листопада 2022 року у справі № 293/535/20, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу.

У серпні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Якобишена Т. Д. подала відзив на касаційну скаргу, в якому зазначила про необґрунтованість доводів касаційної скарги та відсутність підстав для скасування оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції, яка відповідає вимогам статей 263-265 ЦПК України.

У відзиві на касаційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Якобишена Т. Д. просила поновити строк на подання відзиву на касаційну скаргу, посилаючись на те, що ОСОБА_1 та її представник не отримував ухвали Верховного Суду про відкриття касаційного провадження від 02 червня 2025 року та копію касаційної скарги. У зв`язку із чим, вона 12 липня 2025 року подала до Верховного Суду заяву про доступ та ознайомлення з матеріалами електронної справи та 16 липня 2025 року доступ до матеріалів справи № 715/2102/22 було надано представнику. За таких обставин, просить поновити процесуальний строк для подання відзиву.

Клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Якобишеної Т. Д. підлягає частковому задоволенню, оскільки відповідно до частини другої статті 127 ЦПК України поновлюється лише такий процесуальний строк, який встановлено законом, а строк на подачу відзиву на касаційну скаргу був встановлений судом, а не законом. Разом із тим, зміст клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Якобишеної Т. Д. свідчить, що строк на подання відзиву пропущений з поважних причин, тому суд продовжує його та бере відзив до уваги.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

04 вересня 2024 року ОСОБА_14 та ОСОБА_15 уклали шлюб, про що виконавчим комітетом Опришенської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області було складено актовий запис за № 09, який було розірвано рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 22 квітня 2020 року у справі № 715/2194/19 (том 1, а. с. 13-15).

ОСОБА_14 та ОСОБА_16 є батьками: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (том 1, а. с. 16, 17).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 14 січня 2022 року № 294779125 за ОСОБА_12 12 листопада 2019 року на підставі технічного паспорта серія та номер: 294/19, виданого 04 вересня 2019 року фізичною особою - підприємцем ОСОБА_17 (далі - ФОП ОСОБА_17 ); державного акту на право власності на земельну ділянку, серія та номер: ЧВ № 042457, виданого Глибоцьким районним відділом земельних ресурсів Чернівецької області 19 серпня 2003 року; декларації про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер: ЧВ № 44 виданої 29 жовтня 2019 року Управлінням Державної архітектурно-будівельної інспекції у Чернівецькій області, було зареєстровано право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 131,6 кв. м, житловою площею 64,1 кв. м, а саме: житловий будинок літ. «А»; навіс літ «Б»; сараї літ. «В», «Г», «Д»; вбиральня літ. «Е»; літня кухня літ. «Є»; колодязь № 1; огорожа № 2-6; вигрібна яма № 7; вимощення № І, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (том 1, а. с. 18-19).

Згідно з довідкою про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 24 січня 2022 року № 201-03554367 ринкова вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_2 становить 1 673 972, 88 грн (том 1, а. с. 27-29).

Відповідно до довідки Тарашанської сільської ради Чернівецькогорайону Чернівецької області від 19 січня 2022 року № 52 ОСОБА_2 є власником житлового будинку господарських будівель та споруд, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 . Земельна ділянка, площею 0,25 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд належить ОСОБА_2 на підставі державного акту серії ЧВ № 042457 від 19 серпня 2003 року (том 1, а. с. 31).

Згідно з технічним паспортом в інвентаризаційній справі від 04 вересня 2019 року № 294/19 на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , виготовленого 04 вересня 2019 року ФОП ОСОБА_17 , житловий будинок літ. «А-2»; загальною площею 131,6 кв. м, житловою площею 64,1 кв. м (стіни з цегли побудовані у 2004 році), прибудова літ. «А1» (побудована у 2004 році), ганок літ. «а» (побудований у 2004 році), навіс літ. «Б» (побудований у 2008 році), сараї літ. літ. «В», «Г», «Д» (побудовані у 2005 році), вбиральня літ. «Е» (побудована у 2005 році), літня кухня літ. «Є» (стіни із саману, побудована у 2007 році), прибудова літ. «Є1» (побудована у 2009 році), тераса літ. «Є2» (побудована у 2009 році), підвал літ. «Єпд» (побудований у 2007 році), ганок літ. «є» (побудований у 2009 році), колодязь № 1 (побудований у 2004 році), ворота № 2 (побудовані у 2009 році), хвіртка № 3 (побудована у 2009 році), хвіртка № 4 (побудована у 2009 році), хвіртка № 5 (побудована у 2009 році), огорожа № 6 (побудована у 2009 році), вигрібна яма № 7 (побудована у 2009 році), вимощення № І (побудоване у 2010 році) (том 1, а. с. 165-170).

Відповідно до технічного паспорту, виготовленого 23 жовтня 2024 року КП «Бюро технічної інвентаризації» Чернівецької міської ради на житловий будинок з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_2 , літня кухня літ. «А» побудована у 1986 році, житловий будинок літ. «Д», загальною площею 131,6 кв. м, побудований у 2004 році (том 3, а. с. 37-45).

Згідно зі свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого Глибоцьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) 05 вересня 2020 року між ОСОБА_18 та ОСОБА_16 було зареєстровано шлюб, про що складено актовий запис за № 38. Прізвище дружини після укладення шлюбу - « ОСОБА_18 » (том 1, а. с. 30).

До матеріалів справи додано фотографії ОСОБА_14 та ОСОБА_1 у різний час, зокрема: святкування заручин (07 лютого 2004 року); святкування днів народжень сторін; святкування весілля (29 серпня 2004 року) (том 1, а. с. 198-203).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Касаційна скарга ОСОБА_14 , яка подана його представником - адвокатом Максимчук А. В., задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Постанова суду апеляційної інстанції ухвалена з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують.

Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Частиною другою статті 3 Сімейного кодексу України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Для визначення статусу сім`ї необхідне встановлення трьох складових: особи спільно проживали; ці особи пов`язані спільним побутом; ці особи мають взаємні права та обов`язки (див.: постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (частини третя, четверта статті 368 ЦК України).

Відповідно до змісту статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19), на яку міститься посилання у касаційній скарзі, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України), і підсумувала, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18), від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19 (провадження № 61-3071св21) та інших.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини (див.: постанову Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17 (провадження № 61-1623св19)).

Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може однозначно свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20).

Частина друга статті 328 ЦК України передбачає презумпцію правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, зокрема, якщо інше прямо не випливає із закону. Інше передбачене статтею 60 СК України, згідно з якою будь-яке майно, набуте за час шлюбу, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно, набуте у період шлюбу, є спільним сумісним майном (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) постанову Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17 (провадження № 61-38303св18)).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно із частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частина третя статті 89 ЦПК України).

Апеляційний суд, забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, надавши оцінку доводам сторін, дослідивши та оцінивши всі докази у справі, у тому числі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачка довела належними та допустимими доказами факт її спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки з ОСОБА_2 , ведення спільного господарства, наявності у них спільного бюджету, подружніх взаємних прав та обов`язків, та інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю у період з 07 лютого 2004 року до 04 вересня 2004 року.

Колегія суддів вважає, що судом апеляційної інстанції правильно враховано наявні у матеріалах справи докази, які у сукупності підтверджують факт наявності між сторонами відносин, притаманних подружжю, зокрема: проживання сторін за однією адресою; наявність взаємних сімейних прав та обов`язків; спільний відпочинок; здійснення спільних витрат на придбання меблів.

Отже, судом апеляційної інстанції правильно враховано наявні у матеріалах справи докази, які у їх сукупності підтверджують факт наявності між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відносин, притаманних подружжю у період початку будівництва спірного житлового будинку, а тому доводи касаційної скарги у вказаній частині є необґрунтованими.

Урахувавши висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що заявлення окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а також вимог про визнання спірних об`єктів спільним сумісним майном не є ефективним способом захисту та не здатне забезпечити захист прав власника.

З огляду на те, що встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу є підставою для визнання майна спільною сумісною власністю осіб, які проживали спільно без державної реєстрації шлюбу, а також ураховуючи відсутність спростування презумпції спільної власності подружжя, встановлені у справі обставини не є підставою для визнання майна особистою приватною власністю однієї з таких осіб. Натомість вони є підставою для визнання майна спільною сумісною власністю та, відповідно, - для визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину цього майна.

Верховний Суд вважає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові правильно визначив характер спірних правовідносин та, установивши, що будівництво спірного будинку розпочалося під час спільного проживання сторін без реєстрації шлюбу, введення його в експлуатацію відбулося у 2019 році, а набуття права власності ОСОБА_2 - під час перебування сторін у шлюбі, який було розірвано у квітні 2020 року, дійшов привального висновку, що на зазначене майно розповсюджується презумпція спільності майна подружжя, урахувавши відсутність доказів, які б спростовували презумпцію спільності майна подружжя.

Посилання касаційної скарги заявника на застосування судами норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 24 січня 2020 року у справі № 546/912/6, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20, від 29 листопада 2022 року у справі № 293/535/20, є безпідставними, оскільки висновки у цих справах та у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у зазначеній справі суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. Посилаючись на загальні висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, заявник намагається досягти повторної оцінки доказів, однак суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Наведені у касаційній скарзі заявника доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки апеляційним судом належно досліджено всі зібрані у справі докази та надано їм правильну правову оцінку, отже, спір вирішено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає без задоволення касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Щодо судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки в задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Максимчук Анжелою Вікторівною, залишити без задоволення.

Постанову Чернівецького апеляційного суду від 04 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді:І. Ю. Гулейков Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець Ю. В. Черняк