ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2026 року

м. Київ

справа № 569/15765/25

провадження № 61-14285св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Рівненське районне управління поліції Головного управління Національної поліції в Рівненській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Вітошком Юрієм Георгійовичем, на постанову Рівненського апеляційного суду від 06 листопада 2025 року у складі колегії суддів: Шимківа С. С., Боймиструка С. В., Ковальчук Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст вимог заяви

У липні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Рівненське районне управління поліції Головного управління Національної поліції в Рівненській області (далі - Рівненське РУП ГУНП в Рівненській області), про видачу обмежувального припису.

Заява мотивована тим, що вона та ОСОБА_2 з 26 січня 1991 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Рівненського міського суду від 22 травня 2020 року (справа № 569/1950/20).

Вказувала, що протягом останніх років вона на систематичній основі потерпає від домашнього насильства з боку ОСОБА_2 . Працівниками правоохоронних органів видавалися термінові заборонні приписи щодо кривдника. ОСОБА_2 неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) (постанова Рівненського міського суду Рівненської області від 12 березня 2021 року у справі № 569/4532/21, постанова Рівненського міського суду Рівненської області від 05 червня 2024 року у справі № 569/8926/24).

Вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 27 жовтня 2023 року (справа № 569/17692/21) ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого статтею 126-1 Кримінального кодексу України (далі - КК України) та призначено йому покарання у вигляді шести місяців арешту.

Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року у справі № 569/17692/21 вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 27 жовтня 2023 року було скасовано у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених статтею 49 КК України, кримінальне провадження закрито. Закриття кримінального провадження відбулося не з реабілітуючих підстав.

Зазначала, що постановою Рівненського апеляційного суду від 12 листопада 2024 року у справі № 569/11625/24, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 24 лютого 2025 року (касаційне провадження № 61-16935св24), видавався обмежувальний припис строком на шість місяців стосовно ОСОБА_2

22 листопада 2024 року вона звернулася до Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області із заявою про вчинення ОСОБА_2 щодо неї домашнього насильства.

За даним фактом Рівненським РУП ГУНП в Рівненській області 11 лютого 2025 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) внесено відомості про кримінальне правопорушення за № 00000454, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 126 КК України.

Вказувала, що згідно з висновком психолога від 14 березня 2025 року № 90 після зустрічі на вулиці з колишнім чоловіком вона була доставлена екіпажом поліції до Комунального закладу «Денний центр соціально-психологічної допомоги» Рівненської обласної ради. Вона постійно відвідує консультації психолога через проблеми, пов`язані з домашнім насильством. При цьому наявні ризики вірогідності продовження або повторного вчинення домашнього насильства щодо неї зі сторони ОСОБА_2 .

Ураховуючи наведене, з метою забезпечення дієвого та ефективного способу захисту від повторного вчинення домашнього насильства щодо неї, ОСОБА_1 просила суд: видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 строком на шість місяців, якимзаборонити йому перебувати в місці спільного проживання (перебування) з нею за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити йому наближатися на відстань ближче 100 метрів до місця її проживання за адресою: АДРЕСА_1 , а також до місця її перебування та роботи; заборонити йому вести листування, телефонні переговори з нею, або контактувати через інші засоби зв`язку особисто та через третіх осіб.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 06 серпня 2025 року у складі судді Кучиної Н. Г. заяву ОСОБА_1 задоволено частково.

Видано обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 , строком шість місяців, яким визначено такі тимчасові обмеження його прав, а саме:

1) заборонено наближатися на відстань ближче 100 метрів до місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , а також місця перебування та місця її роботи;

2) заборонено ОСОБА_2 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

У задоволенні решти вимог заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Копію рішення направлено до Рівненського РУП ГУНП в Рівненській областідля взяття ОСОБА_2 на профілактичний облік.

Рішення суду допущено до негайного виконання.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення вимог заяви ОСОБА_1 ОСОБА_1 , суд першої інстанції вважав, що наявні обґрунтовані ризики вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства щодо заявниці, Тому дійшов висновку про необхідність видачі обмежувального припису щодо ОСОБА_2 строком на шість місяців, заборонивши йому наближатися на відстань ближче 100 метрів до місця проживання заявниці, а також до місця її перебування та роботи; вести листування, телефонні переговори з нею, або контактувати через інші засоби зв`язку особисто та через третіх осіб.

Районний суд зазначив, що ОСОБА_1 ,звернувшись до суду із цією заявою, мала на меті вжити заходи з попередження вірогідного продовження чи повторення вчинення насильства зі сторони ОСОБА_2 , запобігти настанню тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також шкоди для постраждалої особи, а тому видача такого припису направлена на забезпечення першочергової безпеки заявниці.

Установивши, що ОСОБА_2 не проживає в житловому будинку АДРЕСА_1 , суд першої інстанції відмовив у задоволенні вимог заяви ОСОБА_1 про заборону ОСОБА_2 перебувати в місці спільного проживання (перебування) за вказаною адресою.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Рівненського апеляційного суду від 06 листопада 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 06 серпня 2025 року в частині задоволених вимог заяви ОСОБА_1 скасовано.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 у цій частині відмовлено.

У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 , апеляційний суд виходив із того, що заявниця не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 продовжував систематично вчиняти щодо неї домашнє насильство після закінчення дії обмежувального припису, видано Рівненським апеляційним судом 12 листопада 2024 року у справі № 569/11625/24, у зв`язку із чим існують обґрунтовані ризики застосування насильства у будь-якому його прояві.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що наявність конфліктних ситуацій, які виникають між сторонами за відсутності вчинення домашнього насильства, не можуть бути підставою для застосування обмежувального припису. Крім того, у матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_2 має статус підозрюваного чи обвинуваченого у кримінальному провадженні № 0000454 від 11 лютого 2025 року.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Вітошко Ю. Г., посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить постанову Рівненського апеляційного суду від 06 листопада 2025 року скасувати та залишити в силі рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 06 серпня 2025 року.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У листопаді 2025 року касаційна скарга ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Вітошком Ю. Г., надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25 листопада 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Вітошком Ю. Г., залишено без руху з наданням строку на усунення недоліків. Зазначено строк виконання ухвали, а також попереджено про наслідки її невиконання.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 грудня 2025 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції та роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України.

У лютому 2026 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 березня 2026 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Вітошком Ю. Г., мотивована тим, що оскаржувана постанова апеляційного суду не відповідає положенням статей 263-265 ЦПК України та підлягає скасуванню. Вважає, що суд неповно дослідив обставини справи, не надав їм належної правової оцінки та дійшов помилкових висновків про відмову у задоволенні її заяви.

Посилається на те, що суд першої інстанції правильно оцінив наявність кримінального провадження № 0000454 від 11 лютого 2025 року як доказ наявності реальної загрози для неї. Крім того, районний суд урахував те, що ОСОБА_2 неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за вчинення щодо неї домашнього насильства; щодо нього виносилися термінові заборонні приписи; вона систематично зверталася до поліції щодо перешкоджання її проживання у житловому будинку; ОСОБА_2 був визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого статтею 126-1 КК України.

На думку заявниці, вказані обставини характеризують загальну поведінку ОСОБА_2 , свідчать про тривалий, повторюваний характер домашнього насильства з його сторони щодо неї та підтверджують наявність реальної ймовірності подальших насильницьких дій, а видача обмежувального припису спрямована на забезпечення її безпеки.

Підставою касаційного оскарження зазначеного судового рішення представник ОСОБА_1 - адвокат Вітошко Ю. Г., вказує неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанцій норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 27 червня 2024 року у справі № 509/7151/23, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу.

У січні 2026 року представник ОСОБА_2 - адвокат Соломон О. М., подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначила про необґрунтованість доводів касаційної скарги та відсутність підстав для скасування оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції. Вважає оскаржувану постанову апеляційного суду такою, що відповідає вимогам статей 263-265 ЦПК України.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 26 січня 1991 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Рівненського міського суду від 22 травня 2020 року у справі № 569/1950/20.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 07 жовтня 2021 року зобов`язано ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкоди у проживанні в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

За результатами розгляду звернень ОСОБА_1 працівниками Управління патрульної поліції в Рівненській області щодо ОСОБА_2 виносилися термінові заборонні приписи у 2020-2021 роках, згідно з якими останньому заборонявся вхід та перебування в місці проживання (перебування) постраждалої особи та заборонено в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою.

Відповідно до витягу з ЄРДР кримінального провадження № 0000164 від 02 лютого 2024 року Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області 02 лютого 2024 року надійшла ухвала Рівненського міського суду Рівненської області за скаргою ОСОБА_1 , в якій вказано, що ОСОБА_2 чинить останній перешкоди у проживанні в житловому будинку з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

Вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 27 жовтня 2023 року у справі № 569/17692/21 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого статтею 126-1 КК України та призначено йому покарання у виді шести місяців арешту.

Даним вироком було встановлено, що ОСОБА_2 у період з 28 лютого 2020 року до 13 серпня 2020 року, маючи умисел на заподіяння психологічних страждань ОСОБА_1 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та передбачаючи негативні наслідки, систематично вчиняв щодо неї психологічне домашнє насильство, що призвело до її психологічних страждань та підтверджується притягненням останнього 28 лютого 2020 року, 27 березня 2020 року, 13 серпня 2020 року Рівненським міським судом до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 173-2 КУпАП.

Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року у справі № 569/17692/21 вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 27 жовтня 2023 року скасовано у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених статтею 49 КК України, кримінальне провадження закрито.

ОСОБА_2 також притягався до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП, зокрема: 12 березня 2021 року, 05 червня 2024 року Рівненським міським судом Рівненської області.

Відповідно до інформації Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області від 18 червня 2024 року № 16528/200/01-2024 ОСОБА_1 у період з 03 квітня 2023 року до 07 травня 2024 року неодноразово зверталася до Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області із заявами про вчинення щодо неї домашнього насильства, погроз, перешкоджання користуватися житловим будинком зі сторони ОСОБА_2 .

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 10 липня 2024 року у справі № 569/11625/24 заяву ОСОБА_3 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Рівненське РУП ГУНП в Рівненській області, про видачу обмежувального приписузадоволено частково.

Видано обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , строком на шість місяців.

Визначено такі тимчасові обмеження прав ОСОБА_2 : заборонено йому вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 , або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 12 листопада 2024 року у справі № 569/11625/24 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 10 липня 2024 року в частині незадоволених вимог заяви ОСОБА_1 скасовано.

Заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Рівненське РУП ГУНП в Рівненській області, про видачу обмежувального припису задоволено.

Видано обмежувальний припис строком на шість місяців стосовно ОСОБА_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , яким визначити йому такі заходи тимчасового обмеження:

- заборонено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 перебувати в місці спільного проживання (перебування) з ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 ;

- заборонено ОСОБА_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , наближається на відстань ближче ніж 100 метрів до місця проживання ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 ; місця її перебування та місця її роботи.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2025 року у справі № 569/11625/24 касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а постанову Рівненського апеляційного суду від 12 листопада 2024 року - без змін (касаційне провадження № 61-16935св24).

22 листопада 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області із заявою про вчинення ОСОБА_2 щодо неї домашнього насильства.

11 лютого 2025 року за даним фактом Рівненським РУП ГУНП в Рівненській області до ЄРДР було внесено відомості про кримінальне правопорушення за № 00000454 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 126 КК України.

Згідно з висновком психолога Комунального закладу «Денний центр соціально-психологічної допомоги» Рівненської обласної ради від 14 березня 2025 року № 90 ОСОБА_1 28 лютого 2025 року після зустрічі на вулиці з колишнім чоловіком була доставлена екіпажом поліції до закладу. На момент звернення емоційний стан ОСОБА_1 був нестабільний. Під час розповіді про зустріч із колишнім чоловіком жінка плакала, був помітний тремор рук, тремтіння тіла, жінці було важко зосередитися та згадати події, що передували моменту, який викликав негативну психоемоційну реакцію. Ситуація зустрічі з колишнім чоловіком є травмуючою для ОСОБА_1 , оскільки в минулому вона тривалий час неодноразово зазнавала домашнього насильства зі сторони ОСОБА_2 .

Відповідно до довідок від Комунального закладу «Денний центр соціально-психологічної допомоги» Рівненської обласної ради від 14 березня 2025 року № 88, № 89, від 01 липня 2025 року ОСОБА_1 систематично відвідує консультації психолога в закладі, до якого вона звернулася за соціально-психологічною допомогою у вирішенні проблем, пов`язаних із домашнім насильством.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Касаційна скарга ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Вітошком Ю. Г., задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана постанова апеляційного суду ухвалена з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У частині першій статті 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Протидія насильству у сім`ї є одним із важливих напрямів суспільного розвитку. Вона розглядається не лише як соціальна проблема, а, насамперед, як проблема захисту прав людини. При здійсненні насильства у сім`ї відбувається порушення прав і свобод конкретної людини, що вимагає втручання з боку держави і суспільства.

Невжиття своєчасних обмежувальних заходів стосовно кривдника може призвести в подальшому до завдання шкоди здоров`ю потерпілому від насильства у сім`ї.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини у цій сфері, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників.

Згідно із частиною другою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, зокрема: заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб (пункти 1, 4, 6 частини другої статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України передбачено, що у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією з характеристик якого є повторюваність.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від: 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18 (провадження № 61 19328св18), 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18 (провадження № 61-49077св18), 02 листопада 2020 року у справі № 336/3551/18-ц (провадження № 61-1693св19), 17 лютого 2021 року у справі № 766/13927/20-ц (провадження № 61-17471св20), 28 червня 2022 року у справі № 466/180/22 (провадження № 61-4104св22), 25 липня 2023 року у справі № 344/1732/23 (провадження № 61-6759св23).

Відповідно до статті 350-6 ЦПК України розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців.

Обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях (див.: постанову Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 127/9600/22).

Систематичність визначається, виходячи з кількісного показника порушення правил співжиття протягом необмеженого проміжку часу. При цьому суттєвим є саме факт повторного вчинення одного й того самого правопорушення, що свідчить про те, що застосовані заходи впливу є безрезультатними (див.: постанову Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі № 161/16344/20).

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що у кожному конкретному випадку суди мають враховувати фактичні обставини справи та письмові докази, а заявник має довести факт вчинення фізичного та психологічного насильства відповідно до Закону.

Докази, що додаються до заяви про видачу обмежувального припису, мають стосуватися місця вчинення домашнього насильства, ризиків безпеки постраждалої особи, вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи, тобто докази мають стосуватись обґрунтованих побоювань з приводу того, що особа (кривдник) здатний вдатися до небезпечних проявів домашнього насильства у будь-якому його вигляді психологічному, фізичному, економічному, тощо. Це можуть бути докази застосування психологічного насильства, приниження гідності, жорстокого поводження з боку заінтересованої особи до заявника, катування, нелюдського поводження, що передбачає спричинення сильних фізичних та душевних страждань, тривалість та системність протиправної поведінки кривдника та докази того, що останній не усвідомлює серйозності негативних наслідків своїх дій, продовжує агресивні дії у відношенні до заявника, не бажає змінювати свою поведінку, а тому існує ризик продовження кривдником таких дій, а отже і необхідність застосування обмежувального припису є обґрунтованими.

Як докази до заяви можуть додаватися, зокрема, протокол про адміністративне правопорушення, складений уповноваженою особою органів Національної поліції; терміновий заборонювальний припис стосовно кривдника, винесений працівником уповноваженого підрозділу поліції; обмежувальний припис, винесений судом у кримінальному провадженні; інші документи, які засвідчують факт насильства; витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Подібні висновки викладені Верховний Суд у постанові від 24 лютого 2025 року у справі № 569/11625/24 (провадження № 61-16935св24).

Звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису, ОСОБА_1 посилалася на те, що ОСОБА_2 систематично вчиняє щодо неї домашнє насильство, у тому числі, після закінчення дії обмежувального припису, виданого постановою Рівненського апеляційного суду від 12 листопада 2024 року (справа № 569/11625/24).

З метою забезпечення дієвого та ефективного способу захисту від повторного вчинення домашнього насильства щодо неї, ОСОБА_1 просила суд видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 строком на шість місяців.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно із частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частина третя статті 89 ЦПК України).

Установивши, що у порушення вимог статті 81 ЦПК України, ОСОБА_1 не надала суду належних і допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 продовжував систематично вчиняти щодо неї домашнє насильство після закінчення дії обмежувального припису, виданого Рівненським апеляційним судом 12 листопада 2024 року у справі № 569/11625/24, а також ризиків, які можуть настати у майбутньому у зв`язку із невчиненням щодо неї обмежувального припису, суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 не надано суду доказів на підтвердження того, що у разі незастосування вказаних нею у заяві про видачу обмежувального припису заходів та обов`язків щодо вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства у контексті положень Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», існує реальна загроза її життю та здоров`ю, а також настання тяжких чи особливо-тяжких наслідків.

Ураховуючи викладене, суд касаційної інстанції погоджується з висновками апеляційного суду про те, що заявницею не доведено наявність обставин, які, відповідно до положень Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству», дають підстави для задоволення заяви про видачу обмежувального припису строком на місяців.

Верховний Суд зазначає, що наявність конфлікту між колишнім подружжям не підтверджує факт вчинення щодо ОСОБА_1 домашнього насильства, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про незабезпечення повного та всебічного розгляду справи апеляційним судом та неврахування наявних у матеріалах справи доказів, оскільки вважає, що суд встановив обставини справи в достатньому обсязі для правильного її вирішення та ухвалення законного судового рішення по суті спору.

Посилання ОСОБА_1 на застосування судом апеляційної інстанцій норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 27 червня 2024 року у справі № 509/7151/23 (провадження № 61-4448св24) є безпідставними, оскільки висновки у наведеній заявником справі та у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у зазначеній справі суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. Посилаючись на загальні висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, заявники намагаються досягти повторної оцінки доказів, однак суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Інші, наведені в обґрунтування касаційної скарги доводи, не можуть бути підставами для скасування постанови суду апеляційної інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, зводяться виключно до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Ураховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки апеляційним судом належно досліджено всі зібрані у справі докази та надано їм правильну правову оцінку, отже, спір вирішено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду без змін.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає без задоволення касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Вітошком Юрієм Георгійовичем, залишити без задоволення.

Постанову Рівненського апеляційного суду від 06 листопада 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник І. Ю. Гулейков Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець Ю. В. Черняк