ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2026 року

м. Київ

справа № 161/8169/22

провадження № 61-577св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Карпенко С. О.,

суддів: Ігнатенка В. М., Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Луцька міська рада,,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу

ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Стретович Інна Сергіївна, на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області

від 1 листопада 2022 року, постановлену у складі судді Філюк Т. М., та постанову Волинського апеляційного суду від 7 грудня 2022 року, ухвалену колегією у складі суддів Здрилюк О. І., Бовчалюк З. А., Карпук А. К.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Луцької міської ради про визнання незаконною бездіяльності та стягнення грошових коштів.

В обґрунтування позову зазначав, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 1 липня 2010 року у справі № 2-4645/10 стягнено з Управління житлово-комунального господарства (далі - УЖКГ) Луцької міської ради на його користь 31 650 грн витрат на будівельні роботи та 1 000 грн витрат на правову допомогу.

Постановою Волинського апеляційного суду від 18 жовтня 2018 року

у справі № 161/7292/18 стягнено з УЖКГ Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради на його користь 38 559,07 грн, з яких

31 262,58 грн інфляційних втрат та 7 296,49 грн три проценти річних.

УЖКГ Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради перебуває у процесі ліквідації відповідно до рішення Луцької міської ради

від 28 грудня 2016 року № 16/20 «Про припинення юридичної особи». Згідно з повідомленням про безспірне списання коштів з рахунків боржника від 28 грудня 2017 року № 03-15/2185 Управлінням Державної казначейської служби України

у м. Луцьку Волинської області здійснено списання з коштів УЖКГ Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради боргу на виконання виконавчого листа від 1 липня 2010 року у справі № 2-4645/10.

Проте грошові кошти, стягнені постановою Волинського апеляційного суду

від 18 жовтня 2018 року у справі № 161/7232/18 у загальному розмірі 38 559,07 грн на момент звернення з позовом не сплачені.

Вказував, що УЖКГ Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є виконавчим органом міської ради, яка є засновником цього управління. Саме Луцькою міською радою прийнято рішення щодо майна, переданого управлінню, а також щодо діяльності цього управління, зокрема щодо його ліквідації, яка унеможливить виконання рішення у справі № 161/7232/18 ні у добровільному, ні у примусовому порядку, ні в порядку задоволення кредиторських вимог до боржника чи вимог до правонаступника.

Луцька міська рада не вчиняє жодних дій, спрямованих на виконання

УЖКГ Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради судового рішення у справі № 161/7232/18, тому таку бездіяльність позивач вважає незаконною.

На думку позивача, бездіяльність Луцької міської ради щодо нездійснення заходів з фінансування УЖКГ Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради з метою виконання судового рішення є підставою для покладення на Луцьку міську раду субсидіарної відповідальності та стягнення з неї заборгованості за грошовими зобов`язаннями вказаного управління.

За таких обставин просив визнати незаконною бездіяльність Луцької міської ради у нездійсненні заходів щодо фінансування УЖКГ Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради з метою виконання судового рішення у справі № 161/7232/18 та стягнути з Луцької міської ради на його користь грошові кошти у розмірі 38 559,07 грн.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 1 листопада

2022 року закрито провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої

статті 255 ЦПК України та роз`яснено позивачу його право на звернення з позовом у порядку адміністративного судочинства.

Суд першої інстанції керувався тим, що у позовній заяві ОСОБА_1 просить визнати незаконною бездіяльність Луцької міської ради, яка полягає у нездійсненні заходів щодо фінансування УЖКГ Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради з метою виконання ухваленого у іншій справі судового рішення про стягнення з управління коштів на його користь та у зв`язку із такою бездіяльністю покласти на Луцьку міську раду субсидіарну відповідальність і стягнути з неї заборгованість за грошовими зобов`язаннями вказаного управління.

Місцевий суд зазначив, що у сторін в цій справі виник публічно-правовий спір, тому справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Постановою Волинського апеляційного суду від 29 листопада 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діяла адвокат Стретович І. С., залишено без задоволення, а ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області

від 1 листопада 2022 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про віднесення цього спору до юрисдикції адміністративного суду, зазначивши про відповідність таких висновків обставинам справи та норам процесуального права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У січні 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Стретович І. С. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 1 листопада 2022 року і постанову Волинського апеляційного суду від 7 грудня 2022 року та направити справу на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована помилковістю висновку судів про те, що вказаний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства відповідно до частини п`ятої статті 21 КАС України, за змістом якої вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Заявник вказує про неврахування судами того, що:

- у вказаній справі ОСОБА_1 не заявляв вимог про відшкодування шкоди, завданої протиправними діями суб`єкта владних повноважень;

- вимоги ОСОБА_1 направлені на покладення субсидіарної відповідальності на орган місцевого самоврядування як засновника боржника, що передбачено положеннями Цивільного кодексу України.

Позиція інших учасників справи

У квітні 2025 року Луцька міська рада подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначила про безпідставність доводів касаційної скарги та правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій про те, що зазначена справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Просила врахувати, що жодним нормативно-правовим актом не передбачено покладення на міську раду субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями юридичних осіб, засновниками яких вона є, тому відсутні підстави вважати спір у цій справі приватно-правовим.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 16 березня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Підставою відкриття касаційного провадження у цій справі були доводи заявника про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Ухвалою Верховного Суду від 19 березня 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що постановою Волинського апеляційного суду від 18 жовтня 2018 року у справі № 161/7292/18 стягнено з УЖКГ Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради на користь ОСОБА_1 38 559,07 грн, з яких 31 262,58 грн - інфляційні втрати та

7 296,49 грн - три проценти річних.

Зі змісту Положення про УЖКГ Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради, затвердженого рішенням сесії цієї ж ради від 30 серпня 2006 року № 5/9, управління є виконавчим органом міської ради, що утворюється міською радою.

Розпорядженням Луцького міського голови від 1 березня 2017 року № 123 створено комісію з ліквідації УЖКГ Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради.

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Луцької міської ради, в якому просив:

- визнати незаконною бездіяльність Луцької міської ради у нездійсненні заходів щодо фінансування УЖКГ Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради з метою виконання судового рішення у справі № 161/7232/18;

- стягнути з Луцької міської ради на його користь грошові кошти

у розмірі 38 559,07 грн.

Позиція Верховного Суду, мотиви, якими керується суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши правильність застосування норм матеріального права і додержання процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, і відзиву на нею, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

У статті 125 Конституції України передбачено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, установлених Конституцією та законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання правил юрисдикції та підсудності.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

За змістом статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

За загальним правилом у порядку цивільного судочинства загальні суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, те, що за своєю правовою природою вони виникають у приватноправових відносинах і містять наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За змістом частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити їх захистити шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Частина перша статті 4 КАС України визначає, що публічно-правовий спір - це, зокрема, спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (пункт 2); а суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади (зокрема без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт під час здійснення ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, зокрема на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7).

За змістом наведених правових норм справами адміністративної юрисдикції є публічно-правові спори, ознакою яких є не лише особливий суб`єктний склад, але й їх виникнення щодо виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій (крім спорів, для яких закон установив інший порядок судового вирішення). Ці функції суб`єкт владних повноважень повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір, і щодо особи, яка звернулася до суду. Прийняте суб`єктом владних повноважень під час виконання управлінських функцій рішення, вчинені дії або бездіяльність безпосередньо стосуються правового статусу (прав, законних інтересів, свобод, обов`язків) цієї особи.

У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 :

- просив визнати незаконною бездіяльність Луцької міської ради, яка полягає у нездійсненні заходів щодо фінансування УЖКГ Луцької міської ради з метою виконання ухваленого у іншій справі судового рішення про стягнення на його користь коштів з вказаного управління;

- наслідком визнання такої бездіяльності незаконною вважав покладення на Луцьку міську раду субсидіарної відповідальності з виконання зобов`язання УЖКГ Департаменту житлово-комунального господарства цієї ради шляхом стягнення грошових коштів.

Суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства на підставі пунктів 4, 6 частини першої

статті 5 КАС України, оскільки з огляду на зміст позовних вимог лише за умови доведеності бездіяльності Луцької міської ради може вирішуватися питання про стягнення з неї грошових коштів, стягнених з юридичної особи, засновником якої є відповідач.

Оскільки спір щодо визнання незаконною бездіяльності Луцької міської ради підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства, то спір за позовною вимогою про стягнення грошових коштів за наслідком визнання такої бездіяльності незаконною також підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

У постанові від 9 лютого 2021 року у справі № 520/17342/18

(провадження № 14-158цс20) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що спори, які виникають у судах у зв`язку з невиконанням суб`єктом владних повноважень своїх функцій (щодо його незаконних дій та/або зобов`язання до виконання таких повноважень) та ухвалення за результатами розгляду цих спорів судових рішень, не змінює правової природи та характеру правовідносин, які виникли між сторонами, тому спори щодо порушення своїх зобов`язань суб`єктом владних повноважень, зокрема щодо перерахування, нарахування, виплати грошових сум, у тому числі після судового рішення або на його виконання, повинні розглядатись судами за юрисдикцією, визначеною відповідно до характеру цих правовідносин.

За таких обставин правильними є висновки суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, про закриття провадження у справі на підставі пункту 1

частини першої статті 255 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги про те, що спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства є безпідставними, оскільки спростовуються мотивами, викладеними у цій постанові. Намагання позивача перевести цей спір в площину цивільних правовідносин та обраний спосіб захисту порушеного права шляхом стягнення коштів і обґрунтовування позовних вимог у спосіб, притаманний цивільно-правовим спорам, з наведенням відповідного нормативного регулювання, не змінює суті спірних правовідносин, що виникли між сторонами в цій справі.

З огляду на зазначене колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження.

Касаційний суд з урахуванням частини першої статті 400 ЦПК України переглянув у касаційному порядку оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі.

Підстав для виходу за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів та не дають підстав вважати, що судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушено процесуальне право, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування ухвали суду першої інстанції та постанови апеляційного суду, оскільки суди, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини першої

статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а ухвали суду першої інстанції та постанови апеляційного суду без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Стретович Інна Сергіївна, залишити без задоволення.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 1 листопада 2022 року та постанову Волинського апеляційного суду від 7 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточноюі оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Судді С. О. Карпенко В. М. Ігнатенко С. Ю. Мартєв В. В. Пророк І. М. Фаловська