Справа № 201/957/26
Провадження № 2/201/2213/2026
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2026 року Соборний районний суд

міста Дніпра

у складі: головуючого судді Федоріщева С.С.,

при секретарі Максимовій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Управління-служба у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, -

ВСТАНОВИВ:

23 січня 2026 року до Соборного районного суду м. Дніпра надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідоцтво про народження НОМЕР_1 . В обґрунтування поданої заяви зазначає, що у них з відповідачем народилася дитина і що відповідач повинен сплачувати аліменти на його утримання.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав, та звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до позивача за первісним позовом про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини.

В обґрунтування своїх вимог відповідач за зустрічним позовом посилався на те, що після початку військової агресії з боку росії на території України, Відповідач поїхала від родини та з серпня 2023 року проживає окремо. Вона залишила дитину разом із Батьком і до цього часу вихованням та утриманням не займалася. Батьківські обов`язки повністю виконував Позивач. Батько повністю взяв на себе обов`язок самостійного виховання та утримання дитини, займається розвитком дитини як фізичним так і духовним. Позивач працює, має ФОП, платить податки та має стабільний достатній дохід, щоб винаймати квартиру, забезпечувати себе, і утримувати дитину. Таким чином, враховуючи ту обставину, що він самостійно утримує та виховує сина, щоб вирішити дане питання однозначно, просить встановити дані обставини у судовому порядку.

В судове засідання сторони не з`явилися, про дату та час слухання справи були повідомлені належним чином.

Позивач за первісним позовом подала до суду заяву слухати заяву без її участі, просила задовольнити її позов.

Відповідач та його представник подали заяву слухати без їх участі. Просили задовольнити зустрічну позовну заяву. В задоволенні первісної відмовити.

Інші учасники судового провадження у судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не сповістили, про дату та час слухання справи були повідомлені належним чином.

Згідно із ч. 2 ст.247ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків.

Судом встановлено, що 08.08.2008р. між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб.

10.03.2025р. рішенням Московського районного суду м.Харкова по справі №643/16691/24 шлюб було розірвано.

Від шлюбу з Відповідачем мають сина: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 , актовий запис №1035, видане Московським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції 03.11.2010р.

Судом встановлено, що син разом з батьком проживають за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчить довідки №1201- та №1201- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 15.11.2024р.

Відповідно до акту обстеження умов проживання від 24.12.2024р. складеного Адміністрацією Соборного району Дніпровської міської ради ОСОБА_2 займається вихованням та матеріальним забезпеченням сина, для виховання та розвитку дитини створені належні умови.

Відповідно до акту обстеження умов проживання від 02.09.2025р. складеного Адміністрацією Соборного району Дніпровської міської ради ОСОБА_2 займається вихованням та матеріальним забезпеченням сина, для виховання та розвитку дитини створені належні умови.

Також в даному Акті вказано, що мати дитини - ОСОБА_1 проживає в іншому місті.

Відповідно до акту обстеження умов проживання дитини від 20.02.2026 року, складеного Адміністрацією Соборного району Дніпровської міської ради батько проживає разом з сином самостійно. Мати проживає окремо.

Також судом встановлено, що ОСОБА_2 має стабільний, постійний дохід, що підтверджується відповідними довідками з Банку та іншими письмовими доказами, у тому числі і виписками по рахунку.

Згідно характеристики Громадської організації «Всеукраїнський спортивний клуб «ТРІУМФ» № 33 від 13.01.2026 року саме батько цікавиться досягненнями сина, надає активну допомогу в підготовці заходів, чемпіонатів, підтримує дитину у клубному житті та на заходах. Бере участь у батьківських зборах та комітетах. Контролює та допомагає сину в підготовці до змагань, відповідально ставиться до виконання батьківських обов`язків, є взірцем для дитини, сприяє формуванню позитивних рис характеру. Батько виявляє належний інтерес до успіхів та невдач дитини.

Згідно інших характеристик батько відповідально ставиться до виховання сина, проявляє зацікавленість його навчанням та всебічним розвитком. Він є взірцем для дитини. Створює дитині сприятливу атмосферу для навчання, контролює виконання домашніх завдань, відвідує батьківські збори. Слідкує за режимом дня дитини, підтримує дитину в позашкільних закладах.

Мати дитини перебуває за кордоном та участі у вихованні не приймає.

Згідно даних з витягу з інформацією щодо перетинання державного кордону України ОСОБА_1 у період з 01.01.2024 по 31.12.2025р., позивачка за первісним позовом майже постійно перебуває за кордоном.

Відповідно до пояснень свідка ОСОБА_4 вбачається, що ОСОБА_2 є порядною людиною, саме він займається вихованням сина, його навчанням, приділяє увагу спортивному вихованню. Її (свідка) дитина разом із ОСОБА_5 відвідували хокей, на змаганнях та зборах бачила ОСОБА_5 лише з батьком. Зі слів ОСОБА_5 його мати проживає за кордоном вже не один рік. ОСОБА_6 виховує ОСОБА_5 самостійно.

Відповідно до пояснень свідка ОСОБА_7 повідомила, що ОСОБА_5 відвідує спортивну секцію разом з її сином. Вона часто зустрічається з ОСОБА_6 на заходах, буває в гостях у родини на АДРЕСА_1 , їй достовірно відомо, що колишня дружина ОСОБА_6 мешкає за кордоном. Дитина перебуває на повному утриманні батька.

На підставі поданих суду доказів, суд приходить до висновку, що факт проживання дитини з батьком, утримання та самостійного виховання батьком дитини повністю підтверджується наданими доказами, в той час як мати дитини їх покинула та проживає за кордоном.

При цьому суд виходить з того, що відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що дитина сторін на теперішній час проживає з батьком, а позивачка за первісним позовом, вона ж відповідачка за зустрічним позовом не займається розвитком дитини, не утримує дитину, наведене свідчить про самоусунення відповідачки від виконання батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дитини.

Враховуючи все вищенаведене суд приходить до висновку про відмову в задоволенні первісної позовної заяви та задоволення зустрічного позову, оскільки згідно з частиною 3 статті 183 Сімейного кодексу України аліменти сплачуються тому з батьків, разом з яким проживає дитина, і мають використовуватися виключно на її утримання.

В даному ж випадку, досліджені докази підтверджують, що з 2022 року син сторін постійно проживає з батьком. Відтак правові підстави для стягнення аліментів із батька відсутні.

Позивач за первісним позовом не спростувала ці обставини, встановлені судом, не довела належними та допустимими доказами, що син проживає з нею та знаходиться на її утриманні.

Аналізуючи доводи сторін та надаючи оцінку наданим доказам, суд враховує, що згідно частин 1, 2, 4 статті 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частинами 2, 8, 9, 10 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Частиною 2 ст. 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року №31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, §100, ЄСПЛ, від 16.07.2015р.).

Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

У пункті 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції).

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Статтею 2 Протоколу № 4 Конвенції ООН «Про захист прав і основних свобод людини» передбачено, що кожна людина, що законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей.

Згідно з частиною 3 статті 45 ЦПК України, суд сприяє створенню належних умов для здійснення малолітньою або неповнолітньою особою її прав, визначених законом та передбачених міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як і з статті 141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц зазначила, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага, в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини, приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Верховний Суд у численних рішеннях (у тому числі: постанова від 30.10.2019 у справі № 352/2324/17, постанова від 04.08.2021 у справі № 654/4307/19, огляди практики КЦС ВС щодо визначення місця проживання дитини) наголошує, що при вирішенні питання про місце проживання дитини ключовими є: збереження стабільності оточення дитини (місця проживання, кола спілкування, звичного режиму), урахування того, з ким дитина фактично проживала до виникнення спору, спроможність кожного з батьків забезпечити належні умови для виховання.

У цих рішеннях Верховний Суд фактично виходить із того, що якщо дитина тривалий час фактично проживає з одним із батьків, адаптована до цього середовища, почувається в безпеці, а інший із батьків не доводить наявність серйозних негативних факторів для дитини - немає підстав змінювати це середовище.

Згідно правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 22 грудня 2021 року по справі № 339/143/20 (провадження № 61-6809св21), суд також врахував висновки у вищенаведеній постанові ВСУ та зазначив, що сторони не зверталися до суду із вимогами про визначення місця проживання дитини з одним із батьків, суд, враховуючи принципи змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обґрунтовано в межах доводів та вимог позову про розірвання шлюбу та залишення дитини проживати одним із батьків, встановивши, що дитина до розірвання шлюбу після припинення фактичних шлюбних відносин батьків проживала разом з матір`ю, залишив проживати дитину з нею, чим лише констатував місце проживання дитини, не визначаючи його. Одночасно Верховний Суд наголосив на тому, що другий з батьків не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про визначення місця проживання сина разом з ним у разі наявності підстав вважати, що проживання дитини з батьком відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 16 лютого 2024 року у справі № 465/6496/19 визначив, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки стосовно дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню такі базові елементи: (а) погляди дитини; (б) індивідуальність дитини; (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин; (г) піклування; захист і безпека дитини; (ґ) вразливе положення; (д) право дитини на здоров`я; (е) право дитини на освіту (постанова Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19). Також підлягають врахуванню: (1) спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; (2) стосунки між дитиною і батьками в минулому; (3) бажання батьків бути опікунами; (4) збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання (дім), школу, друзів; (5) бажання дитини.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей.

Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у справі № 363/214/17-ц від 22.08.2018 р. прийшов до висновку, що перелік юридичних фактів, які підлягають встановленню в судовому порядку є невичерпним і у судовому порядку можуть бути встановленні факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Від встановлення даного юридичного факту залежить виникнення та можливість безперешкодної реалізації особистих прав. Встановлення факту перебування дитини на самостійному вихованні і догляді потрібно з метою захисту прав та інтересів дитини та прав позивача як батька.

Позивач за зустрічним позовом повністю самостійно утримує дитину та опікується її інтересами та потребами, особисто займається вихованням, слідкує за розвитком та здоров`ям дитини без участі матері.

Іншого позасудового порядку встановлення даного факту, передбаченого законом, немає.

В даному випадку, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, а також створення відповідачем (позивачем за зустрічним позовом) належних умов для проживання, виховання та забезпечення дитини, суд дійшов висновку про встановлення факту, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , є особою, яка самостійно виховує та утримує дитину віком до 18 років - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки це буде відповідати найкращим інтересам дитини.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 110-112, 114, 109, 41, 161, 180-183, 191 Сімейного кодексу України, ст.ст. 10, 12, 13, 81, 83, 200, 258, 206, 263, 265, 268, 354, 430 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Управління-служба у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини - задовольнити.

Встановити факт, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , є особою, яка самостійно, без участі матері, виховує та утримує дитину віком до 18 років, а саме сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 , актовий запис №1035, видане Московським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції 03.11.2010р.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , 1211 грн. 20 коп. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя С.С. Федоріщев