ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2026 року

м. Київ

справа № 464/850/24

провадження № 61-8679св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду (далі - Верховний Суд): головуючого - Крата В. І., суддів: Дундар І. О., Коротенка Є. В., Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. (суддя-доповідач),

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Снігур Галина Михайлівна,

на постанову Львівського апеляційного суду від 18 червня 2025 року у складі колегії суддів: Ванівського О. М., Цяцяка Р. П., Шеремети Н. О.,

у цивільній справі

за позовом ОСОБА_1 (далі - позивач)

до

відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (далі - відповідачі)

про визнання договору недійсним, стягнення моральної шкоди,

ухвалив постанову про таке:

I. Вступ

1. У лютому 2024 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання договору недійсним, стягнення моральної шкоди.

2. Учасники справи у судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлялися про дату, час і місце його проведення. Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 у надісланій до суду заяві просив розглянути справу за їх відсутності.

3. Суд першої інстанції позов задовольнив частково.

4. Суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції скасував, ухвалив нове судове рішення про відмову в позові.

5. Позивач оскаржив постанову апеляційного суду в касаційному порядку. Підставою касаційного оскарження вказав те, що апеляційний суд застосував норми права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду, перелік яких навів у касаційній скарзі.

6. Оскаржуване судове рішення переглядається в межах, передбачених статтею 400 ЦПК, у зв`язку з чим Верховний Суд вирішує питання права, а не факту.

Аналіз змісту касаційної скарги свідчить, що постанова апеляційного суду оскаржується в частині позовних вимог про визнання оспорюваного договору недійсним. В іншій частині судове рішення не оскаржується, тому

в касаційному порядку не переглядається.

ІІ. Короткий зміст позовних вимог

7. Позов обґрунтований так:

? відповідно до договору позики, оформленого розпискою від 06 лютого 2022 року ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_2 400 000 дол. США, які останній зобов`язався повернути до 01 вересня 2022 по курсу НБУ на дату повернення;

? вказана розписка має ознаки фраудаторності та є такою, що направлена на зменшення розміру активів боржника ОСОБА_3 з метою уникнення/зменшення розміру виконання зобов`язань перед позивачем, оскільки до написання вказаної розписки вже існували виконавчі провадження з виконання рішення Галицького районного суду м. Львова від 08 квітня 2019 року в справі № 461/8614/17 та рішення Галицького районного суду м. Львова від 03 жовтня 2017 року в справі № 461/2066/17 про стягнення з ОСОБА_3 на користь позивача боргу на загальну суму 55 000 дол. США.

? ОСОБА_3 є боржником позивача з 2009 року, що підтверджується наведеними рішеннями судів.

8. Враховуючи викладене, позивач просив:

- визнати розписку недійсною з підстав фіктивності;

- стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача моральну шкоду у розмірі 2 500 000 грн.

ІII. Короткий зміст рішення суду першої інстанції

9. Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 06 грудня

2024 року позов задоволено частково.

Визнано розписку від 06 лютого 2022 року недійсною.

Стягнено з відповідачів на користь позивача солідарно 500 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

10. Задовольняючи позов частково в частині визнання оспорюваного договору недійсним, суд першої інстанції виходив з такого:

- відповідачі, уклавши договір позики, «вживали право на зло», використавши цивільно-правовий інструментарій для ухилення від повернення боргу відповідачем ОСОБА_3 за рішеннями судів, що свідчить про фраудаторність оспорюваного договору позики;

- дії відповідачів є недобросовісними, спрямованими на порушення прав та законних інтересів позивача; тому наявні достатні правові підстави для кваліфікації

- позивач, незважаючи на процесуальний обов`язок, не аргументував саме ознак фіктивності правочину, не довів відсутність у відповідачів наміру створити юридичні наслідки, тому немає підстав розцінювати договір позики фіктивним, у зв`язку з чим суд відмовив у цій частині позову за недоведеності, що не впливає на результат розгляду справи щодо визнання договору позики недійсним.

11. Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що моральна шкода, завдана позивачу полягає у неможливості користуватися власним майном (грошовими коштами)

з 2009 року, в необхідності людині з інвалідністю 2 групи додатково працювати для фінансування щорічного лікування та для щоденного споживання лікарських засобів з метою підтримання своєї життєдіяльності, необхідності звертатися до органів поліції та суду за захистом своїх порушених прав.

12. Разом з тим, суд вказав, що зазначений позивачем в позові

2 500 000 грн є завищеним і не співмірним із завданою шкодою.

IV. Короткий зміст постанови апеляційної інстанції

13. Постановою Львівського апеляційного суду від 18 червня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 06 грудня 2024 року скасовано, ухвалено нове судове рішення про відмову в позові.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

14. Відмовляючи у позові в частині визнання спірного договору недійсним, апеляційний суд виходив з того, що позивач не довів належними та допустимими доказами існування протиправного умислу в діях сторін спірного правочину при його укладенні. Крім того, ОСОБА_3 позичивши кошти у ОСОБА_2 збільшив обсяг свого майна, а не навпаки, що свідчить про відсутність критеріїв для кваліфікації договору як фраудаторного.

15. Відмовляючи у позові в частині відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд виходив з того, що позивачем не надано суду доказів, які

б вказували на те, що він пережив душевні страждання, яких він зазнав

у зв`язку із поведінкою відповідачів, не надав доказів того, що йому завдано моральної шкоди відповідачем, а також доказів того, що їх діяння були протиправними.

V. Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

16. У касаційній скарзі позивач просить оскаржуване судове рішення скасувати, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

17. Касаційна скарга мотивована таким:

- апеляційним судом проігноровано той факт, що нерухоме майно

ОСОБА_3 на яке звернено стягнення є єдиним майном, рішення про повернення коштів стягувачу ОСОБА_1 не буде виконано;

- в мотивувальній частині оскаржуваної постанови відсутні посилання на норми матеріального права;

- зазначає, що є сумнів в об`єктивності, неупередженості і суб`єктивній беззастережності колегії суддів апеляційного суду, оскільки ця колегія брала участь у перегляді судових рішень у справі № 461/8614/17;

- апеляційний суд застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених

у постановах Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, від 20 травня 2020 року у справі № 922/1903/18, від 13 травня 2022 року

у справі № 370/423/19 та Великої Палати Верховного Суду від 03 липня

2019 року у справі № 369/11268/16.

VI. Рух справи в суді касаційної інстанції

18. 08 липня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду

із касаційною скаргою на постанову апеляційного суду.

19. Ухвалою Верховного Суду від 29 липня 2025 року відкрито касаційне провадження.

20. 18 серпня 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

21. Ухвалою Верховного Суду від 04 лютого 2026 року справу призначено до судового розгляду.

22. Інші учасники справи не скористалися своїм правом на подання відзивів на касаційну скаргу.

VII. Фактичні обставини, встановлені судами

23. Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 03 жовтня

2017 року у справі № 461/2066/17, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року, з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 стягнено солідарно борг в розмірі 405 000 грн.

24. Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 08 квітня 2019 року у справі № 461/8614/17, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 29 січня 2020 року, з ОСОБА_3 стягнено на користь ОСОБА_1 борг за договором позики у розмірі 40 000,00 дол. США, що станом на 18 квітня 2018 року відповідно до офіційного курсу НБУ становить

1 043 314, 92 грн.

25. На виконання вказаних рішень Галицьким районним судом м. Львова видано виконавчі листи, які пред`явлено позивачем до виконання.

26. На сьогодні рішення суду не виконані та перебувають на примусовому виконанні у Шевченківському відділі ДВС у м. Львові (м. Львів), об`єднане виконавче провадження № НОМЕР_1.

27. Згідно з договором позики, оформленого розпискою від 06 лютого

2022 року ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_2 400 000 дол. США, які останній зобов`язався повернути до 01 вересня 2022 року по курсу НБУ на дату повернення.

28. Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 16 березня

2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задоволено. Стягнено з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість

у розмірі 400 000 дол. США, що еквівалентно сумі 14 627 440 грн.

VIII. Позиція Верховного Суду

29. Переглянувши оскаржуване судове рішення в межах розгляду справи судом касаційної інстанції (див. пункт 6) Верховний Суд зазначає таке.

30. Звертаючись до суду з цим позовом, позивач посилався на те, що оспорюваний ним договір позики необхідно визнати недійсним, оскільки відповідачі при його укладенні діяли очевидно недобросовісно та зловживали правами, вчинили оспорюваний договір, який порушує майнові інтереси позивача, як кредитора і направлений на уникнення/зменшення розміру виконання зобов`язань перед ним (див. пункти 8-9).

31. Верховний Суд звертає увагу на те, що однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України (далі - ЦК)), і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

32. Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

33. Касаційний суд зауважує, що цивільним процесуальним законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, що полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів вказує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного цивільного суду (див., зокрема, постанови Верховного суду від 17 січня 2024 року в справі № 932/9029/23, від 19 лютого 2024 року в справі № 932/3602/22).

34. Верховний Суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду аналізувала допустимість кваліфікації договору позики як фраудаторного та вказала, що суди дійшли помилкового висновку про визнання недійсними договорів позики, не визначивши наявності ознак фраудаторного правочину в цих договорах (див. пункт 182 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2026 року в справі № 910/6654/24).

35. Цей суд наголошує, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК).

36. Для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспоренні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК), не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення, зокрема, унеможливлюється звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна (див. пункти 132 - 133 згадуваної постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2026 року в справі № 910/6654/24).

37. У цій справі перед судами постало питання про те, чи може бути кваліфікованим як фраудаторний договір позики, якщо він вчинений після стягнення боргу, між боржником (позичальником), з якого стягнуто борг судовим рішенням, та позикодавцем («своїм кредитором»).

38. Верховний Суд зауважує, що цей суд неодноразово аналізував конструкцію фраудаторного правочину, тобто правочину, який вчиняється на шкоду кредитору для, зокрема, уникнення чи унеможливлення, зокрема, сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису.

39. Зміст як договірного, так і недоговірного зобов`язання складають права та обов`язки його суб`єктів. Суб`єктивне право, що належить управненій стороні у зобов`язанні, йменується правом вимоги, а суб`єктивний обов`язок зобов`язаної сторони називається боргом.

40. Договір позики належить до договірного типу, який опосередковує передання майна у власність. Якщо позичальником за договором позики є боржник, то не виключається визнання договору позики недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК), якщо учасники цивільного обороту використовують такий договір з метою унеможливлення звернення стягнення на майно боржника та/або для створення переваг одного кредитора перед іншим чи створення «свого забезпеченого кредитора» для боржника. Правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які, хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

41. Належність договору позики до договірного типу, який опосередковує передання майна у власність безумовно «позначається» на тих обставинах, що дозволяють кваліфікувати договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору.

42. Застосування конструкції «фраудаторності» щодо договору позики, якщо він вчинений після стягнення боргу, між боржником (позичальником), з якого стягнуто борг судовим рішенням, та позикодавцем («своїм кредитором»), має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. Очевидно, що для мотивування кваліфікації такого правочину як фраудаторного недостатньо ствердження про наявність зловживання правом і наявність права вимоги. Таке мотивування має відбуватися через обґрунтування наявності/відсутності тих обставин, які дозволяють кваліфікувати договір позики як вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: створення переваг одного кредитора перед іншим чи створення «свого забезпеченого кредитора» для боржника; момент укладення договору (наприклад, після пред`явлення позову про стягнення коштів); контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника (зокрема, син, онук, мати, батько), дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа, інший кредитор. Тобто пов`язаність осіб, які вчиняють фраудаторний правочин може бути досить різноманітною. Зокрема, між особами, які вчиняють фраудаторний правочин можуть бути родинні, квазіродинні відносини, інші цивільні відносини, навіть трудові чи «товариські»).

43. У цій справі суд першої інстанції встановивши, що договір позики, оформлений розпискою від 06 лютого 2022 року, укладено після набрання законної сили рішеннями Галицького районного суду м. Львова від 03 жовтня 2017 року у справі № 461/2066/17 та 08 квітня 2019 року у справі № 461/8614/17, докази, того, що кошти, отримані за договором позики в сумі 400 000 дол. США спрямовані на погашення заборгованості за рішеннями судів, яка є значно меншою, ніж отримана за договором позики сума, відсутні, дійшов висновку, що сторони договору позики «вживали право на зло», використовували цивільно-правовий інструментарій (договір позики) для ухилення від повернення боргу відповідачем ОСОБА_3 за згаданими рішеннями судів, тобто є недобросовісними, спрямованими на порушення прав та законних інтересів позивача, що свідчить про наявність правових підстав для кваліфікації оспорюваного договору позики фраудаторним і як наслідок і визнання недійсним.

44. Скасувавши рішення першої інстанції та відмовивши у позові, суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що позивач не довів належними та допустимими доказами існування протиправного умислу в діях сторін спірного правочину при його укладенні. Крім того, ОСОБА_3 позичивши кошти у ОСОБА_2 збільшив обсяг свого майна, а не навпаки, що свідчить про відсутність критеріїв для кваліфікації договору як фраудаторного.

45. Колегія суддів не погоджується із такими висновками судів з огляду на таке.

46. Звертаючись до суду з цим позовом, позивач посилався на те, що оспорюваний ним договір позики необхідно визнати недійсним, оскільки відповідачі при його укладенні діяли очевидно недобросовісно та зловживали правами, вчинили оспорюваний договір, який порушує майнові інтереси позивача, як кредитора і направлений на уникнення/зменшення розміру виконання зобов`язань перед ним (див. пункти 7-8).

47. У позовній заяві вказував, що 12 червня 2023 року за заявою

ОСОБА_2 про примусове виконання рішення Галицького районного суду

м. Львова від 16 березня 2023 року в справі № 461/991/23 приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Білецьким І. М. відкрито виконавче провадження № НОМЕР_3.

12 червня 2023 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2 про примусове виконання рішення Галицького районного суду м. Львова

від 13 лютого 2023 року в справі № 461/6178/22 про примусове стягнення коштів в розмірі 120 000 дол. США на користь ОСОБА_6 .

Результатом зазначених дій ОСОБА_2 , ОСОБА_6 і ОСОБА_3 є звернення на незареєстроване майно ОСОБА_3 , а саме: частину нерухомого майно - загальною площею 1 298,9 кв. м. за адресою:

АДРЕСА_1 , що підтверджується ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 04 липня 2023 року в справі № 461/6178/22.

Тобто метою цих позовів є штучне збільшення кількості кредиторів та виконавчих проваджень для уникнення/зменшення суми стягнення примусового виконання виконавчих листів № 461/2066/17 від 22 березня 2019 року та № 461/8614/17 від 15 травня 2020 року виданих Галицьким районним судом м. Львова, де стягувачем є ОСОБА_1 і сума боргу становить 55 000 дол. США.

Майно виконавцем описано та знаходиться на торгах, інше майно

у ОСОБА_3 відсутнє.

Отже, розписка ОСОБА_3 від 06 лютого 2022 року, яка вчинена на користь пов`язаної особи ОСОБА_2 , має ознаки фраундаторності

та є такою, що направлена на зменшення розміру активів боржника ОСОБА_3 з метою уникнення/зменшення розміру виконання зобов`язань перед ОСОБА_1 .

48. Разом з тим, суд апеляційної інстанції скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи судове рішення про відмову у задоволенні позову відповіді на наведені аргументи позову не надав.

49. Розглядаючи справу суди не врахували особливостей визнання договору позики недійсним та не встановили всіх обставин, які впливають на таку недійсність (див. пункти 34-42).

50. Верховний Суд наголошує, що умотивованість судового рішення є однією із гарантій права на справедливий суд, закріпленого в статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

51. Вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення передбачені статтею 263 ЦПК.

52. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) в контексті права на справедливий суд наголошує, що міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04).

53. Суди мають обов`язок відповісти на основні аргументи сторони (див. пункт 67 рішення ЄСПЛ від 24 травня 2005 року у справі «Бузеску проти Румунії», заява № 61302/00).

54. Верховний Суд у своїй практиці зазначав, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання питання про стягнення боргу за договором позики та визнання позову відповідачем при наявності невиконаного судового рішення про стягнення з боржника боргу для створення переваг одного кредитора перед іншим в процедурі виконавчого провадження є недопустимим (див. постанову Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 753/9175/20).

55. Отже суди не перевірили у спірних правовідносинах обставин, щодо кваліфікації такого правочину як фраудаторного. Верховний Суд повторює (див. пункт 42), що слід врахувати, що недостатньо ствердження про наявність зловживання правом і наявність права вимоги. Таке мотивування має відбуватися через обґрунтування наявності/відсутності тих обставин, які дозволяють кваліфікувати договір позики як вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: створення переваг одного кредитора перед іншим чи створення «свого забезпеченого кредитора» для боржника; момент укладення договору (наприклад, після пред`явлення позову про стягнення коштів); контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника (зокрема, син, онук, мати, батько), дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа, інший кредитор. Тобто пов`язаність осіб, які вчиняють фраудаторний правочин може бути досить різноманітною. Зокрема, між особами, які вчиняють фраудаторний правочин можуть бути родинні, квазіродинні відносини, інші цивільні відносини, навіть трудові чи «товариські»).

56. Таким чином, судами не встановлено всіх фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, що унеможливлює дійти висновку про наявність/відсутність підстав для задоволення позову.

ІX. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

57. Верховний Суд частково погоджується із доводами касаційної скарги, які дають підстави для висновку, що судові рішення в частині позовних вимог про визнання оспорюваного договору недійсним ухвалені з порушенням норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

58. Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення в частині позовних вимог про визнання оспорюваного договору недійсним не відповідають вимогам ЦПК щодо законності й обґрунтованості.

59. Верховний Суд звертає увагу на те, що встановлення обставин справи та вирішення питання про оцінку доказів, за змістом частини першої статті 400 ЦПК, виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

60. За результатами розгляду касаційної скарги Верховний Суд скасовує судові рішення в частині позовних вимог про визнання оспорюваногодоговору недійсним, а справу в цій частині направляє на новий розгляд до суду першої інстанції, що відповідає статті 411 ЦПК.

Із цих підстав,

керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 415, 416, 419 ЦПК, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Снігур Галина Михайлівна, задовольнити частково.

2. Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 06 грудня

2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 18 червня

2025 року в частині позовних вимог про визнання оспорюваного договору недійсним скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

3. З моменту ухвалення постанови судом касаційної інстанції рішення Сихівського районного суду м. Львова від 06 грудня 2024 рокута постанова Львівського апеляційного суду від 18 червня 2025 року в частині позовних вимог про визнання оспорюваного договору недійсним втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В. І. Крат І. О. Дундар Є. В. Коротенко Є. В. Краснощоков П. І. Пархоменко