Провадження № 2/522/4897/26
УХВАЛА

25 березня 2026 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.,

за участю секретаря судового засідання Навроцької Є.І.,

розглянувши у підготовчому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Хаджибейського районного суду м. Одеси 24.12.2025 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити певні дії, а саме:

- встановити факт участі військовослужбовця ОСОБА_2 заступник командира 1 стрілецької роти по роботі з особовим складом військової частини НОМЕР_1 , приймав участь у заходах із забезпечення оборони України та відсічі збройної агресії російської федерації, у районі ведення бойових дій (Миколаївська область) у період з 01.03.2022 року по 19.08.2022 року.

Ухвалою Хаджибейського районного суду м. Одеси від 30.12.2025 року зазначену справу передано на розгляд до Приморського районного суду м. Одеси.

21.01.2026 року зазначена справа надійшла до Приморського районного суду м. Одеси та згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями розподілена на суддю Домусчі Л.В.

Справу суддя отримала 22.01.2026 року.

Ухвалою суду від 13.02.2026 року у справі відкрито провадження у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 25.03.2026 року.

До суду 25.03.2026 року від представника Міністерства оборони України надійшло клопотання про закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

В обґрунтування клопотання зазначено, що законодавством чітко визначений позасудовий порядок для надання особі статусу члена сім`ї загиблого (померлого) Захисника України. Цей порядок визначений постановою Кабінету Міністрів України №740 від 23 вересня 2015 року «Про затвердження Порядку надання статусу члена сім`ї загиблого (померлого) Захисника чи Захисниці України» Назва Постанови із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ № 783 від 01.07.2022. Позивач не надала до суду доказів того, що вона у визначеному вищевказаному Порядку зверталась у позасудовому порядку до відповідних державних органів. А тому, на думку Міноборони, позивач не скористалась визначеним іншим (позасудовим) порядком для отримання статусу члена сім`ї загиблого (померлого) Захисника України. А це є підставою для закриття провадження. Більш того, просить Суд взяти до уваги висновки Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року, Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення (Із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України № 15 (v0015700-98) від 25.05.98), в яких Верховний Суд України наголосив на тому, що: не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи до ветеранів чи інвалідів війни, проходження військової служби, перебування на фронті, у партизанських загонах, одержання поранень і контузій при виконанні обов`язків військової служби, про встановлення причин і ступеня втрати працездатності, групи інвалідності та часу її настання, про закінчення учбового закладу, одержання відповідної освіти і одержання урядових нагород. А відмова відповідного органу в установленні такого факту може бути оскаржена заінтересованою особою до суду в установленому Законом порядку. Позивач не надала до суду доказів того, що вона зверталась до Міністерства оборони України і що їй було відмовлено, тобто відсутні спірні правовідносини між позивачем та Міноборони. При цьому питання щодо надання статусу члена сім`ї загиблого (померлого) Захисника України згідно постанови КМУ № 740 вирішує Міністерство у справах ветеранів, а ні Міністерство оборони України.

До суду 25.03.2026 року від представника ОСОБА_1 адвоката Миколюка А.П. надійшли заперечення на клопотання про закриття провадження.

В обґрунтування заперечень зазначено, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції цивільного суду. Ключове значення для даної справи має правова позиція, викладена у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 15.12.2022 року у справі № 490/6057/19-ц. У зазначеній постанові Верховний Суд дійшов висновку: встановлення факту загибелі військовослужбовця під час захисту Батьківщини внаслідок збройної агресії Російської Федерації можливе лише у судовому порядку, оскільки законодавець не визначив іншого позасудового способу встановлення причинно-наслідкового зв`язку між смертю військовослужбовця та військовою агресією Російської Федерації. Позивач довів відсутність можливості отримати відповідний документ позасудово. Однією з умов розгляду справ про встановлення юридичних фактів є доведення того, що заявник не може отримати відповідний документ іншим способом. У даній справі це підтверджується матеріалами: направленням адвокатського запиту до ТЦК; отриманням відповіді про неможливість видачі довідки форми №6; відсутністю архівних документів військової частини. Отже позивач вичерпав можливості позасудового підтвердження відповідного факту. Порядок № 740 не встановлює процедуру підтвердження юридичного факту Міністерство оборони посилається на постанову КМУ № 740 щодо надання статусу члена сім`ї загиблого Захисника України. Отже Клопотання Міністерства оборони України подано з порушенням процесуальної форми; суперечить правовим висновкам Верховного Суду; ґрунтується на неправильному тлумаченні норм права. Підстави для закриття провадження у справі відсутні.

У підготовче засідання 25.03.2026 року з`явився представник ОСОБА_1 адвокат Миколюк А.П., заперечував проти клопотання про закриття провадження згідно підстав, зазначених у запереченнях. Інші учасники справи про причини неявки суд не повідомили.

Суд, вивчивши матеріали справи, подане клопотання та заперечення на нього, вислухавши представника позивача, прийшов до наступного висновку.

Згідно ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Частиною 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція), яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Zand v. Austria» (заява № 7360/76, доповідь Європейської комісії з прав людини від 12 жовтня 1978 року), висловлено думку, що термін «судом, встановленим законом» у п. 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з [...] питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів [...]».

За вимогами ч. 1 ст. 18 Закону України від 02.06.2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можна вирішити у межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (абз. 1 ч. 1 ст. 19 ЦПК України).

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів в будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, такий суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких, зазвичай, хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення процесуальні закони не віднесли до юрисдикції інших судів.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: у спорах фізичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; у спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби (п.п. 1 і 2 ч. 1 ст. 19 КАС України) у чинній редакції).

Адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір (п. 1 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Публічно-правовий спір - це, зокрема, спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (п. 2 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Отже, до справ адміністративної юрисдикції процесуальний закон відніс публічно-правові спори, ознакою яких є не лише особливий суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім спорів, для яких закон установив інший порядок судового вирішення. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме у тих правовідносинах, в яких виник спір.

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про зобов`язання вчинити певні дії, а саме: встановити факт участі військовослужбовця ОСОБА_2 заступник командира 1 стрілецької роти по роботі з особовим складом військової частини НОМЕР_1 , приймав участь у заходах із забезпечення оборони України та відсічі збройної агресії російської федерації, у районі ведення бойових дій (Миколаївська область) у період з 01.03.2022 року по 19.08.2022 року.

У матеріалах справи є копія свідоцтва про смерть ОСОБА_2 .

Мета позову - необхідність отримання довідки - форми № 6 відповідно до Порядку надання статусу учасника бойових дій особам, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України № 413 затвердженого Постановою КМУ 20.03.2024 року (із змінами та доповненнями) для отримання статусу родини загиблого військовослужбовця, який безпосередньо брав участь у заходах оборони України.

28.10.2025 року ІНФОРМАЦІЯ_2 позивачці було відмовлено у наданні довідки.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації (абз. 2 ч. 2 ст. 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»).

Законодавством чітко визначений позасудовий порядок для надання особі статусу члена сім`ї загиблого (померлого) Захисника України. Цей порядок визначений відповідно ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», постановою Кабінету Міністрів України № 740 від 23.09.2015 року «Про затвердження Порядку надання статусу члена сім`ї загиблого (померлого) Захисника чи Захисниці України» Назва Постанови із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ № 783 від 01.07.2022 року та Порядком № 413 від 20.03.2014 року.

Верховним Судом у постанові від 17.02.2026 року по справі № 200/7237/24 чітко сформульовані підстави та документальне підтвердження того, що військовослужбовець брав участь у заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії російської федерації, що надає йому право для отримання статусу учасника бойових дій.

Так Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зазначив наступне: «63. Аналіз наведених положень свідчить, що законодавець у кожному випадку пов`язує надання статусу учасника бойових дій із фактичною участю у збройному протистоянні, яка має ознаки безпосередності, тобто особистого виконання бойових (службових) завдань у складі військових формувань під час здійснення відповідних заходів. Йдеться не про будь-яке виконання обов`язків військової служби в умовах воєнного стану, а про реальне та особисте залучення до виконання завдань, безпосередньо пов`язаних із відсіччю та стримуванням збройної агресії, що за своїм змістом і характером передбачають підвищений рівень небезпеки для життя і здоров`я військовослужбовця. Виконання завдань забезпечувального, чергового чи охоронного характеру, навіть у період дії воєнного стану, саме по собі не може ототожнюватися з такою безпосередньою участю. При цьому, зміст поняття «безпосередня участь» підлягає системному тлумаченню у взаємозв`язку з нормативними актами, прийнятими на виконання Закону № 3551-ХІІ , які визначають порядок підтвердження такої участі та критерії її встановлення. У цьому контексті територіальна складова не є самостійно встановленим обмеженням, а виступає елементом правової моделі, відповідно до якої безпосередність участі пов`язується з виконанням бойових (спеціальних) завдань у межах районів ведення воєнних (бойових) дій, визначених у встановленому порядку. Відсутність встановленого факту виконання завдань у таких районах виключає можливість визнання відповідної діяльності як безпосередньої участі у розумінні п. 19 ч. 1 ст. 6 Закону № 3551-ХІІ.

64. Подібний підхід щодо обов`язковості встановлення у сукупності, зокрема, функціональної та територіальної ознак застосований Верховним Судом, зокрема, у постанові від 29.03.2024 року у справі № 440/3321/23.

65. Механізм надання статусу учасника бойових дій визначений Порядком № 413.

66. Згідно положень пп. 4 п. 4 Порядку № 413 підставою для надання статусу учасника бойових дій для заявників з числа осіб, зазначених в абзаці першому пункту 19 частини першої статті 6 Закону № 3551-ХІІ (крім осіб, які входили до складу добровольчого формування територіальної громади), які брали безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією рф проти України, є довідка за формою згідно з додатком 6. Заявники, зазначені в абзаці першому цього підпункту, за власним бажанням можуть додавати інші документи, які містять докази та підтверджують факт виконання ними особисто або у складі військової частини (органу, підрозділу), установи та закладу бойових (службових) завдань.

67. Відповідно до підпункту 1 пункту 5 Порядку № 413, для надання статусу учасника бойових дій документи подаються командиром (начальником) військової частини (органу, підрозділу) або іншим керівником підприємства, установи чи організації стосовно заявників, зазначених у пунктах 19 і 20 частини першої статті 6 Закону № 3551-XII, або самостійно заявником з їх числа - у разі неподання таких документів відповідним командиром (начальником).

68. Водночас пунктом 8 Порядку № 413 прямо встановлено, що для надання статусу учасника бойових дій особам, які брали безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, командири (начальники) військових частин (органів, підрозділів) або інші керівники підприємств, установ та організацій зобов`язані протягом 30 календарних днів з дня участі таких осіб у виконанні бойових (службових) завдань подати на розгляд відповідної комісії довідку за формою згідно з додатком 6 або додатком 7 до цього Порядку.

71. Відповідно до пункту 19 Порядку № 413 рішення про надання (відмову у наданні) статусу учасника бойових дій приймається комісіями - стосовно заявників з числа осіб, зазначених у пунктах 19 і 20 частини першої статті 6 Закону.

72. Згідно з пунктом 24 Порядку № 413 комісія або міжвідомча комісія відмовляє заявнику в наданні статусу учасника бойових дій у разі відсутності необхідних документів, визначених пунктом 4 цього Порядку.

73. Системний аналіз наведених норм свідчить, що довідка за формою згідно з додатком 6 до Порядку № 413 із відповідним змістом про участь особи у заходах, визначених пунктом 19 частини першої статті 6 Закону № 3551-ХІІ , є необхідною передумовою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу учасника бойових дій відповідною комісією. Водночас підстави внесення інформації до такої довідки та її зміст підлягають перевірці на відповідність вимогам законодавства, у тому числі в межах здійснення судового контролю за рішеннями суб`єктів владних повноважень. Обов`язок командира (начальника) військової частини щодо подання такої довідки виникає лише за умови наявності підтверджених належними документами фактів безпосередньої участі військовослужбовця у заходах, необхідних для забезпечення оборони України. Суд при цьому наголошує, що командир (начальник) військової частини, оформлюючи довідку за формою згідно з додатком 6 до Порядку № 413, не здійснює оцінку доцільності чи обґрунтованості надання статусу учасника бойових дій, оскільки такі повноваження належать відповідній комісії. Його функція полягає у внесенні до довідки відомостей про участь військовослужбовця у відповідних заходах та оформленні її на підставі наявних документів, що підтверджують виконання завдань, передбачених пунктом 19 частини першої статті 6 Закону № 3551-ХІІ.»

Публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України у чинній редакції).

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби (ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» .

Отже, військова служба є різновидом служби публічної. Тому спори з приводу проходження військової служби належать до юрисдикції адміністративних судів.

Зазначене також підтверджується постановою Великої Палати ВС від 08.06.2022 року у справі № 362/643/21, провадження № 14-32цс22; постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.02.2023 року у справі № 463/2626/21, провадження № 61-8409св22).

Суд вважає, що фактично позивачка заявила публічно-правовий спір з приводу відмови ІНФОРМАЦІЯ_2 , який є суб`єктом владних повноважень, у отриманні довідки - форми № 6, передбачений Порядком № 413 від 20.03.2014 року, тобто виник з приводу виконання суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, у зв`язку з чим позов має розглядатись саме за правилами адміністративного судочинства.

За викладеного, суд погоджується з доводами представника Міноборони, шо у даному випадку має місце публічно-правовий спір на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, а тому клопотання сторони відповідача щодо закриття провадження у справі підлягає задоволенню.

Щодо посилання представника позивача на постанову Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного суду від 15.12.2022 року справі № 490/6057/19-ц, то суд вважає, що така практика не є ревалентною, оскільки стосується різних правовідносин, у тій справі встановлювався факт загибелі військовослужбовця, а не факт участі військовослужбовця у заходах із забезпечення оборони України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦПК України - якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Керуючись ст.ст. 10-13, 19, 43, 49, 76-81, 89, 197, 247, 255, 258-261, 263, 268, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Клопотання Міністерства оборони України про закриття провадження задовольнити.

Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити певні дії закрити.

Роз`яснити позивачу, що спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасники справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали.

Повний текст ухвали суду складено 26.03.2026 року.

Суддя Домусчі Л.В.