КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/5926/2026
Справа № 199/3815/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 березня 2026 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 27 листопада 2025 року, ухвалене у складі судді Кицюк В.С. у м. Київ у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру про стягнення моральної та матеріальної шкоди,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В травні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, просила стягнути з Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру (далі - Держгеокадастр) на свою користь матеріальні збитки у розмірі 1 586 629 грн. та моральну шкоду в розмірі 3 000 000 грн.

Позов мотивувала тим, що 15 квітня 2022 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом було ухвалено рішення по справі № 160/1868/21, яким задоволено її позов до Держгеокадастру, визнано протиправним та скасовано наказ Держгеокадастру від 13 серпня 2021 року № 392 «Про анулювання кваліфікаційних сертифікатів» в частині, що стосується сертифікованого інженера-землевпорядника ОСОБА_1 (сертифікат № 000516 від 03 березня 2013 року). Третім апеляційним адміністративним судом (постанова від 20 жовтня 2022 року) та Верховним Судом (постанова від 16 березня 2023 року) скарги Держгеокадастру були залишені без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2022 року залишено без змін.

Вказувала, що її вид діяльності - ФОП - сертифікований інженер-землевпорядник, вона регулярно проходила курси підвищення кваліфікації згідно діючого законодавства. Статус ФОП є юридичним статусом, який засвідчує право особи на заняття підприємницькою діяльністю. Згідно Закону України «Про землеустрій» кваліфікаційний сертифікат видається та анулюється відповідачем - Держгеокадастром, тому займатися своєю діяльністю вона може тільки за рішенням відповідача.

В червні 2021 року її повідомили про надходження до кваліфікаційної комісії Держгеокадастру скарги на її дії. Нею було надано відповідні заперечення та пояснення, надані копії документів, однак перевірку обставин, викладених у скарзі, комісією зроблено не було і винесено рішення, оформлене протоколом № 2 від 29 липня 2021 року щодо звернення з поданням до Держгеокадастру для прийняття рішення про анулювання кваліфікаційного сертифікату.

З червня 2021 року вона припинила брати замовлення на виготовлення документації, оскільки час до вирішення питання по сертифікату вирішила використати, щоб виконати всі замовлення, які знаходилися у неї в роботі. Справи, які були недороблені на момент винесення наказу, на суму 37750 грн. їй довелось передати іншому сертифікованому землевпоряднику.

Пояснюючи замовникам причини відмови, вона відчувала образу та приниження честі та гідності. Після викладення цієї інформації в соцмережі відносно неї почався мобінг, інші землевпорядники уникали спілкування з нею та пояснювали іншим особам, які були її замовниками, що ОСОБА_1 вже не вважається фахівцем в зв`язку з анулюванням сертифікату, переконували скористатись їх власними послугами як інженерів-землевпорядників. В результаті цих дій вона втратила сон, існувала на межі нервового зриву, вона була вимушена витрачати значні кошти на лікування мігреней та серцевого болю. За захистом законних прав та інтересів вона зверталася і до Держгеокадастру, і до Офісу Президента України, і до медіа, але від посадових осіб вона отримувала лише відписки.

Посилаючись на ст. 15 Закону України «Про підприємництво», вказувала, що збитки, завдані підприємцю внаслідок виконання вказівок державних чи інших органів або їх службових осіб, що призвели до порушення прав підприємця, а також внаслідок неналежного здійснення такими органами або їх службовими особами передбачених законом обов`язків щодо підприємця, підлягають відшкодуванню цими органами.

Крім того, її діяльність регулюється Законом України «Про землеустрій», ст. 66 якого передбачено, що сертифікованими інженерами-землевпорядниками є особи, які мають вищу освіту за спеціальностями та кваліфікаціями у галузі знань землеустрою, мають стаж роботи за спеціальністю не менше одного року, склали кваліфікаційний іспит, одержали сертифікат та зареєстровані в Державному реєстрі сертифікованих інженерів-землевпорядників відповідно до нього Закону.

Держгеокадастром 13 серпня 2021 року на підставі подання кваліфікаційної комісії було прийнято наказ № 392 про анулювання кваліфікаційного сертифікату № 000516, що автоматично призвело до закриття ФОП. Тобто її фактично було позбавлено роботи, отримання доходів для існування її та її сім`ї, було завдано шкоди її діловій репутації, зруйновано бізнес, принижено честь та гідність. За 2019 рік її дохід склав 514900 грн., за 2020 рік 946550, до червня 2021 року дохід склав 499150 грн., тобто середньомісячний заробіток складав 83191 грн. Таким чином, її незаконно позбавили заробітку 83191 грн. за 19 місяців з моменту анулювання до моменту відновлення сертифікату, що становить 1 580 629 грн. До матеріальних збитків також слід віднести 6000 грн. за надання правничої допомоги під час розгляду адміністративної справи.

Вказувала, що після зазначених подій не змогла влаштуватися на роботу в Україні в зв`язку із зіпсованою репутацією, вимушена була виїхати за кордон в пошуках роботи, однак в зв`язку з життєвими обставинами їй довелось повернутися.

Зазначала, що незаконними діями відповідача їй завдано моральну шкоду, яка складається зі шкоди, завданої її репутації, в розмірі 1 000 000 грн., за мобінг в розмірі 1 000 000 грн., за зруйнований бізнес в розмірі 1 000 000 млн. грн., загалом 3 000 000 млн. грн.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 27 листопада 2025 року позов частково задоволено, стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 37750 грн. та моральної шкоди у розмірі 15000 грн. В решті позову відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просила змінити рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 27 листопада 2025 року в частині розміру відшкодування, ухваливши в цій частині нове рішення про стягнення з Держгеокадастру на її користь матеріальну шкоду в розмірі 1 586 629 грн. з урахуванням вже встановленої та присудженої судом першої інстанції суми 37750 грн., моральну шкоду у розмірі 3 000 000 грн., покласти на відповідача судові витрати.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказувала, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2022 року визнано протиправним та скасовано наказ Держгеокадастру № 392 від 13 серпня 2021 року про анулювання її кваліфікаційного сертифіката інженера-землевпорядника. Анулювання її сертифікату було здійснено публічно, у прямому ефірі, на сайті відповідача https://land.gov.ua, в момент прямого ефіру, посадовою особою - головуючою на засіданні кваліфікаційної комісії відповідача та колегами - сертифікованими інженерами-землевпорядниками, її конкурентами, була зруйнована її ділова репутація як спеціаліста. Під час цього засідання не було оголошено та розібрано її заперечення та пояснення законності її дій. На підставі цього рішення комісії наказом Держгеокадастру був анульований її сертифікат, що призвело до відсторонення її від виконання саме професійної діяльності, згідно Закону України «Про землеустрій», втрати довіри клієнтів та фактичного припинення професійної діяльності.

Вказувала, що доходом від трудової діяльності є винагорода у грошовій або натуральній формі, яку працівник отримує за свою роботу чи послуги, виконані для роботодавця або в рамках самостійної зайнятості, і включає заробітну плату, премії, а також доходи від індивідуальної та підприємницької діяльності. Це основна форма доходу для найманих працівників та самозайнятих осіб, що відображає їхній внесок у процес виробництва та економічну діяльність.

Посилалася на ст. 1 Протоколу № 1 та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 41 Конвенції, зазначала, що держава зобов`язана забезпечити повне та ефективне відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями органів влади. Її діяльність була рівною та прибутковою впродовж років, що підтверджено офіційними деклараціями. Суд першої інстанції формально визнав факт шкоди, однак не застосував принцип restitutio in integrum, обмеживши розмір компенсації без урахування реальних наслідків порушення.

Вказувала, що суд першої інстанції помилково кваліфікував втрачений нею дохід як упущену вигоду, хоча фактично йдеться про втрату доходу від трудової професійної діяльності, порушивши її конституційне право на рівність перед законом.

Пояснювала, що вона була позбавлена сертифіката як фізична особа-фахівець, а не як суб`єкт господарювання. Неможливість здійснювати професійну діяльність напряму спричинила втрату основного джерела доходу на строк 19 місяців, що судом не було враховано, мотивуючи відсутністю трудового договору з відповідачем.

Наголошувала, що її діяльність регламентується Законом України «Про землеустрій», згідно якого збитки, завдані незаконними діями, відшкодовуються в повному обсязі без обмежень.

Вважала, що на підставі принципу рівності перед законом, принципу «справедливої сатисфакції» ЄСПЛ, з урахуванням ст. 8 ЦК України щодо аналогії закону, саме під випадок незаконного позбавлення виконання її посадових обов`язків повинна бути застосована ст. 235 КЗпП України.

Розрахунок матеріальної шкоди здійснено на підставі середньомісячного доходу, підтвердженого податковими деклараціями, та становить 1 586 629 грн., що відповідає вимогам ч. 1 ст. 1166, ст. 1173, 1174 ЦК України.

За аналогією з незаконним відстороненням найманого працівника, така втрата доходу не може розглядатися як упущена вигода.

Зазначала, що рішення суду створює дискримінаційний підхід, за якого сертифікований спеціаліст, що не є найманим працівником, позбавлений ефективного захисту своїх трудових прав. Це суперечить ст. 1, 3, 21, 24 Конституції України, які гарантують рівність усіх громадян перед законом та захист людської гідності.

Вважала, що суд без належної мотивації визначив розмір моральної шкоди у 15000 грн., що не відповідає тривалості порушення (19 місяців), публічному характеру приниження, втрати ділової репутації, мобінгу від колег, дестабілізації морального стану тривалий час, руйнуванню доходного бізнесу, втраті професійної ідентичності та засобів до існування, критеріям ЄСПЛ щодо справедливої сатисфакції (ex aequo et bono).

Від відповідача Держгеокадастру надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Вказував, що фізична особа-підприємець згідно з українським законодавством є фізичною особою, яка реалізує свою здатність до праці шляхом самостійної, на власний ризик діяльності з метою отримання прибутку. Позовні вимоги про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди ґрунтуються на тому, що позивач займалася підприємницькою діяльністю та отримувала від неї прибуток.

Наводив зміст ст. 42 Конституції України щодо права на підприємницьку діяльність, ст. 1166, 1173, 1174, 22 ЦК України, зазначав, що на підтвердження упущеної вигоди, тобто доходів, які позивач могла отримати як сертифікований інженер-землевпорядник у період дії наказу Держгеокадастру від 13 серпня 2021 року № 392 відносно ОСОБА_1 , нею надано копію акту № 1 приймання-передачі робіт (замовлень) із землеустрою від 25 серпня 2021 року на суму 37750 грн., в зв`язку з чим суд першої інстанції задовольнив позов в частині стягнення матеріальної шкоди в розмірі 37750 грн. Інших договорів на підтвердження отримання нею прибутку від здійснення підприємницької діяльності позивачем не надано. Твердження позивача про втрату доходу від трудової діяльності не відповідає дійсності, оскільки позбавлення кваліфікаційного сертифікату інженера-землевпорядника не позбавляє людину можливості отримання доходу та не забороняє займатися будь-якою діяльністю (працею) крім тієї, для якої необхідна наявність сертифікату.

Зазначав, що розрахунки матеріальної шкоди на підставі податкових декларацій, поданих у період до позбавлення кваліфікаційного сертифікату, не є точними чи навіть наближеними, оскільки підприємницька діяльність не гарантує визначеного доходу (прибутку) і відсутні чіткі межі його отримання або неотримання, тому сума позовних вимог нічим не обґрунтована, а розрахунок ґрунтується на доходах, отриманих за попередні роки, а не за час позбавлення кваліфікаційного сертифікату інженера-землевпорядника.

Наводив поняття мобінгу, визначеного ст. 2-2 КЗпП України, зауважував, що відносини між ФОП ОСОБА_1 та Держгеокадастром не є трудовими та не регулюються КЗпП України, про що зазначено судом першої інстанції, а відтак законодавче визначення мобінгу не застосовуються до правовідносин між сторонами і не вважається моральною шкодою.

Щодо зруйнованого бізнесу, вказував, що рішеннями адміністративних судів скасовано наказ Держгеокадастру від 13 серпня 2021 року № 392, відтак позивач як ФОП, враховуючи поновлення судами порушеного права, має змогу продовжувати самостійно та на власний розсуд здійснювати господарську діяльність.

Не погоджувався з твердженнями позивача, що її ділова репутація постраждала в зв`язку з позбавленням кваліфікаційного сертифікату інженера-землевпорядника, оскільки дані дії відповідача не призводять до душевних страждань, втрати ділової репутації, дані обставини нічим не підтверджені позивачем, жодних доказів до суду не надано.

Від позивача ОСОБА_1 надійшло заперечення на відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач вказувала, що відзив є необґрунтованим, не спростовує доводів апеляційної скарги, ґрунтується на вибірковому застосуванні норм законодавства без урахування спеціального закону, який безпосередньо регулює спірні правовідносини - Закону України «Про землеустрій», яким на Держгеокадастру покладено обов`язок підготовки, підвищення кваліфікації, видачу та позбавлення сертифікатів інженерів-землевпорядників, тобто допуску до роботи як фахівця та відсторонення від роботи фахівця, головною умовою чого є наявність сертифікату, що прямо впливає на трудові правовідносини.

Зазначала, що фізична особа-підприємець може здійснювати діяльність із землеустрою виключно за умови наявності чинного кваліфікаційного сертифікату, крім того, судом не взято до уваги, що ФОП інженер-землевпорядник є не простим ФОП, а спеціалізованим, бо має не тільки загальну реєстрацію, а і необхідне технічне та технологічне забезпечення.

Стверджувала, що головним питанням є незаконне позбавлення її права займатися фаховою роботою та отримувати за це заробітну плату (дохід) незалежно від роботодавця, оскільки згідно чинного законодавця шкоду відшкодовує та особа, яка її завдала, в даному випадку відповідач.

Вказувала, що у сукупному застосуванні ст. 26, 66 Закону України «Про землеустрій» законодавець пов`язує право на здійснення діяльності із землеустрою з наявністю сертифіката та спеціальних технічних і технологічних засобів.

У всіх податкових деклараціях позивача зазначено КВЕД, який може бути застосований виключно для діяльності у сфері землеустрою та лише за наявності сертифікату. Таким чином, позивач здійснювала діяльність законно та професійно, незаконне анулювання сертифікату повністю унеможливило здійснення цієї діяльності, що фактично дорівнює прямій забороні працювати. Посилання відповідача на можливість займатися іншою діяльністю вважала юридично неспроможним, оскільки закон не зобов`язує особу змінювати професію, держава не має права перекладати наслідки власного незаконного рішення на потерпілу особу, упущена вигода оцінюється щодо реальної законної діяльності, а не гіпотетичних альтернатив.

Вказувала, що податкові декларації підтверджують стабільне отримання доходу позивача від діяльності за відповідним КВЕД до моменту незаконного анулювання сертифікату. Зведення судом першої інстанції матеріальної шкоди лише до одного акту виконаних робіт суперечить ст. 1166 ЦК України щодо принципу повного відшкодування шкоди, практиці Верховного Суду щодо упущеної вигоди та виплати за вимушений період безробіття за аналогією, а також фактичним обставинам справи.

Зазначала, що відповідно до ст. 68 Закону України «Про землеустрій» посадові та інші особи, винні у порушенні законодавства у сфері землеустрою, несуть відповідальність згідно із законом, що прямо встановлює відповідальність Держгеокадастру за порушення цього закону.

Вказувала, що незаконні дії відповідача призвели до втрати професійної та ділової репутації, руйнування ділових зв`язків, тривалого психологічного напруження, неможливості реалізації професійної діяльності. Тривалість порушення відносно неї як фахівця з боку відповідача, його характер, необхідність добиватися встановлення законності в судових інстанціях усіх рівнів та наслідки незаконних дій відповідача свідчать про істотний обсяг завданої моральної шкоди, який не може бути зведений до формального мінімуму.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Частково задовольняючи позов в частині відшкодування матеріальної шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що на підтвердження упущеної вигоди, тобто доходів, яких позивач могла отримати як сертифікований інженер-землевпорядник у період дії наказу Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру №392 від 13 серпня 2021 року «Про анулювання кваліфікаційних сертифікатів» відносно ОСОБА_1 , позивачем надано копію акту №1 приймання-передачі робіт (замовлень) із землеустрою від 25 серпня 2021 року на суму 37750,00 грн., таким чином, зазначена сума у розмірі 37750,00 грн. є упущеною вигодою сертифікованого інженера-землевпорядника ОСОБА_1 та підлягає відшкодуванню (стягненню) на користь позивача.

Відмовляючи в позові в частині витрат, понесених на правничу допомогу, суд першої інстанції виходив із відсутності передбаченої законодавством можливості стягнення витрат на оплату правової допомоги в адміністративній справі у порядку цивільного судочинства, як і відсутності правових підстав для ототожнення витрат на правову допомогу і шкоди (збитків) у розумінні положень чинного законодавства.

З урахуванням характеру та обсягу душевних страждань позивача внаслідок порушення її ділової репутації як сертифікованого інженера-землевпорядника, що безумовно змінило її нормальний життєвий ритм, судом першої інстанції визначено розмір моральної шкоди на користь позивача у розмірі 15000,00 грн. з урахуванням вимог розумності та справедливості сатисфакції.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 17 червня 2015 року, ОСОБА_1 зареєстрована як ФОП з 15 червня 2015 року, основним видом економічної діяльності якого є - 71.12 діяльність у сфері інжинірингу, геології та геодезії, надання послуг технічного консультування в цих сферах (а. с. 4 т. 1).

Згідно кваліфікаційного сертифікату Державного агентства земельних ресурсів України №000516 від 03 січня 2013 року, ОСОБА_1 є інженером-землевпорядником (а. с. 146 т. 1).

30 листопада 2016 року та 28 вересня 2020 року ОСОБА_1 видано свідоцтва про підвищення кваліфікації інженера-землевпорядника (а. с. 147 - 148 т. 1).

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2022 року, залишеного без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 20 жовтня 2022 року (а. с. 11 - 14 т. 1) та постановою Верховного Суду від 16 березня 2023 року (а. с.15 - 23 т. 1), задоволено позов ОСОБА_1 до Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії. Визнано протиправним та скасовано наказ Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру №392 від 13 серпня 2021 року «Про анулювання кваліфікаційних сертифікатів» в частині, що стосується сертифікованого інженера-землевпорядника ОСОБА_1 (сертифікат інженера-землевпорядника № 000516 від 03 січня 2013 року) (а. с. 5 - 10 т. 1).

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2022 року мотивовано тим, що: «Так, згідно з витягу з протоколу засідання №2 Кваліфікаційної комісії від 29 липня 2021 року, остання розглядала скаргу ОСОБА_2 від 22 квітня 2021 року щодо порушення сертифікованим інженером-землевпорядником ФОП ОСОБА_1 (кваліфікаційний сертифікат від 03 січня 2013 року №000516) вимог положень нормативно-правових актів, нормативно-технічних документів, стандартів, норм і правил у сфері землеустрою.

Водночас, у вказаному протоколі відсутня інформація або відомості щодо грубого порушення інженером-землевпорядником ОСОБА_1 вимог нормативно-правових актів, нормативно-технічних документів, стандартів, норм і правил у сфері землеустрою. Однак, містяться посилання на те, що під час розроблення ФОП ОСОБА_1 проекту землеустрою була належним чином відображена інформація щодо віднесення ґрунтів, якими представлена запроектована до відведення земельна ділянка до особливо цінних.

Проте, Кваліфікаційна комісія зробила висновок, що при розробленні документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки сертифікованим інженером-землевпорядником ОСОБА_1 викривлена інформація щодо віднесення (невіднесення) ґрунтів, якими представлена земельна ділянка до особливо цінних з метою уникнення проведення обов`язкової державної експертизи розробленого нею проекту землеустрою, що є порушенням вимог положень нормативно-правових актів, нормативно-технічних документів, стандартів, норм і правил у сфері землеустрою.

Таким чином, суд доходить висновку, що анулювання сертифіката інженера-землевпорядника на підставі подання Держгеокадастру (за відсутності акта перевірки за наслідками здійснених заходів державного нагляду) без обґрунтованого викладу (у рішенні Кваліфікаційної комісії) у чому полягає саме «грубе» порушення позивачем вимог законодавства при виконанні робіт із виготовлення проекту землеустрою та вимог нормативно-правових актів у сфері землеустрою, є протиправним» (а. с. 9 т. 1).

Листом Держгеокадастру від 22 березня 2023 року ОСОБА_1 повідомлено про те, що на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2022 року по справі № 160/18668/21 вилучено відомості про анулювання кваліфікаційного сертифіката № 000516 від 03 січня 2013 року із Державного реєстру сертифікованих інженерів землевпорядників та поновлено дію кваліфікаційного сертифіката ОСОБА_1 № 000516 від 03 січня 2013 року у вищезазначеному реєстрі (а. с. 31 т. 1 зворот).

Відповідно до копії акту №1 приймання-передачі робіт (замовлень) із землеустрою від 25 серпня 2021 року, ФОП ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що тимчасово не може виконувати землевпорядні роботи, передала всі замовлення, які були на 25 серпня 2021 року з оплатою на момент передачі робіт, передала ФОП ОСОБА_3 для виконання робіт. Загальна сума на момент передачі робіт становить 37750,00 грн. (а. с. 25 - 26 т. 1).

Згідно податкових декларацій ОСОБА_1 , нею як фізичною особою-підприємцем отримано дохід в 2019 році у розмірі 514900 грн. (а. с. 32 т. 1), в 2020 році у розмірі 946550 грн. (а. с. 34 т. 1), в 2021 році у розмірі 461400 грн. (а. с. 36 т. 1). У звітних періодах ОСОБА_1 займалась підприємницькою діяльністю по коду КВЕД 71.12 «Діяльність у сфері інжинірингу, геології та геодезії, надання послуг технічного консультування у цих сферах».

Крім того, згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків за 2021 рік, ОСОБА_1 отримала заробітну плату у ТОВ «ЮЕГ» у листопаді в розмірі 5454,55 грн. та в грудні 2021 року в розмірі 7381,36 грн. (а. с. 37 т. 1).

Також у матеріалах справи наявна копія квитанції до прибуткового касового ордеру № 33 від 17 серпня 2021 року, згідно якої АО «ЮК «Легалітас» прийнято від ОСОБА_1 6000 грн. на підставі договору № 17/08/21 від 17 серпня 2021 року (а. с. 27 т. 1).

За умовами договору № 17/08/21 про надання правничої допомоги від 17 серпня 2021 року, укладеного АО «ЮК «Легалітас» з ОСОБА_1 , адвокатське об`єднання відповідно до вимог чинного законодавства України та доручення клієнта приймає на себе зобов`язання в якості правової допомоги здійснювати захист прав та представництво інтересів клієнта щодо здійснення клієнтом професійної діяльності у якості сертифікованого інженера-землевпорядника та, зокрема, але невиключно щодо визнання протиправним та скасування наказу Держгеокадастру України «Про анулювання кваліфікаційних сертифікатів інженера-землевпорядника» від 13 серпня 2021 року № 392 в частині ОСОБА_1 (а. с. 28 - 29 т. 1).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 3 Конституції України проголошує, що держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Це конституційне положення більшу конкретизацію знаходить у ст. 56 Основного Закону, яка закріплює право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Враховуючи, що у даній справі позивачем порушується питання про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної їй рішенням Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, яка є органом державної влади, суд першої інстанції вірно виснував, що відповідачем у даній справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади.

Частиною 1 ст. 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Загальні правила про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами передбачені ст. 1173, 1174 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

У ч. 1 ст. 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Застосовуючи положення ст. 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2022 року визнано протиправним та скасовано наказ Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру № 392 від 13 серпня 2021 року «Про анулювання кваліфікаційних сертифікатів» в частині, що стосується сертифікованого інженера-землевпорядника ОСОБА_1 , тобто, судовим рішенням встановлено протиправність дій відповідача відносно позивача як сертифікованого інженера-землевпорядника.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 66 Закону України «Про землеустрій» сертифікованими інженерами-землевпорядниками є особи, які мають вищу освіту за спеціальностями та кваліфікаціями у галузі знань землеустрою, мають стаж роботи за спеціальністю не менше одного року, склали кваліфікаційний іспит, одержали сертифікат та зареєстровані в Державному реєстрі сертифікованих інженерів-землевпорядників відповідно до цього Закону.

Відповідно до ст. 68 Закону України «Про землеустрій» Кваліфікаційна комісія за результатами розгляду письмових звернень заінтересованих осіб, замовників документації із землеустрою, органів державної влади та місцевого самоврядування, саморегулівних організацій у сфері землеустрою робить подання центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, про позбавлення сертифікованого інженера-землевпорядника кваліфікаційного сертифіката (його припинення дії) з підстав, зокрема, встановлення Кваліфікаційною комісією факту порушення сертифікованим інженером-землевпорядником законодавства у сфері землеустрою та Державного земельного кадастру, що призвело до порушення прав та/або законних інтересів замовників документації із землеустрою, юридичних або фізичних осіб, держави, територіальної громади, на підставі розгляду письмових звернень таких осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування.

На підставі подання Кваліфікаційної комісії про позбавлення сертифікованого інженера-землевпорядника кваліфікаційного сертифіката центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, приймає відповідне рішення та повідомляє його письмово у двотижневий строк після надходження відповідного протоколу засідання Кваліфікаційної комісії.

Рішення про позбавлення сертифікованого інженера-землевпорядника кваліфікаційного сертифіката може бути оскаржено в судовому порядку.

Притягнення осіб, винних у порушенні законодавства у сфері землеустрою, до відповідальності, передбаченої законами України, не звільняє їх від обов`язку відшкодувати шкоду, заподіяну в результаті порушення цього законодавства.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Тобто, упущена вигода відображає різницю між реально можливим у майбутньому потенційно отриманим майном та вже наявним майном.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди, необхідна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки особи; 2) збитків, заподіяних такою особою; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи та збитками; 4) вини особи, яка заподіяла збитки, у тому числі встановлення заходів, вжитих кредитором для одержання такої вигоди.

За відсутності одного з елементів складу цивільного правопорушення не настає відповідальності з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04 липня 2011 року у справі №3-64гс11, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09 жовтня 2018 року у справі №908/2261/17, від 31 липня 2019 року у справі №910/15865/14, від 30 вересня 2021 року у справі №922/3928/20).

У постанові від 30 травня 2018 у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18) Велика Палата Верховного Суду вказала, що відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вину завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані. Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

В подальшому на ці правові висновки посилався Верховний Суд у своїх постановах від 23 червня 2021 року у справі № 201/12077/19 (провадження № 61-11501св20), від 24 вересня 2025 року у справі № 591/5206/21 (провадження № 61-4034св24) та інших.

У справі, яка переглядається, звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказувала, що єдиною підставою нездійснення нею професійної діяльності сертифікованого інженера-землевпорядника та як наслідок - неотримання доходу був наказ Держгеокадастру від 13 серпня 2021 року № 392 в частині анулювання її кваліфікаційного сертифікату № 000516 від 03 березня 2013 року.

Оскільки повноваження органів влади є законодавчо визначеними, то суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, а, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Аналіз указаних правових норм дає підстави для висновку про те, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Встановивши, що на підтвердження упущеної вигоди, тобто доходів, яких позивач могла отримати як сертифікований інженер-землевпорядник у період дії наказу Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру №392 від 13 серпня 2021 року «Про анулювання кваліфікаційних сертифікатів» відносно ОСОБА_1 , позивачем надано копію акту №1 приймання-передачі робіт (замовлень) із землеустрою від 25 серпня 2021 року на суму 37750,00 грн., суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що зазначена сума у розмірі 37750,00 грн. є упущеною вигодою сертифікованого інженера-землевпорядника ОСОБА_1 та підлягає відшкодуванню (стягненню) на користь позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя працівників, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Частиною 1 ст. 3 КЗпП України визначено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації (ч. 1 ст. 21 КзПП України).

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Водночас, статтею 42 Конституції України окремо від гарантованого ст. 43 Конституції України права на працю, передбачено, що кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом.

Підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Такий висновок Велика Палата Верховного Суду зробила в постановах від 13 березня 2018 року у справі № 306/2004/15-ц (провадження № 14-39цс18), від 15 травня 2019 року у справі № 904/10132/17 (провадження № 12-43гс19), від 02 жовтня 2019 року у справі № 263/2359/19 (провадження № 14-467цс19), від 25 лютого 2020 року у справі № 916/385/19 (провадження № 12-167гс19) та інших.

У справі, що переглядається, ОСОБА_1 саме як фізична особа, а не фізична особа-підприємець, звернулася до суду за захистом своїх цивільних прав - відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, завданих їй як фізичній особі незаконним рішенням органу державної влади (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 03 квітня 2024 року в даній справі № 199/3815/23, а. с. 76 т. 2).

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості решти заявлених позивачем вимог про відшкодування матеріальної шкоди, суд першої інстанції вірно визначився з тим, що оскільки відносини між ФОП ОСОБА_1 та Державною службою з питань геодезії, картографії та кадастру не є трудовими та не регулюються КЗпП України, оскільки позивач не є працівником/найманим працівником відповідача, а здійснює свою діяльність самостійно як фізична особа-підприємець на підставі кваліфікаційного сертифікату Державного агентства земельних ресурсів України, відтак посилання позивача на неотримання середньомісячної заробітної плати за вимушений прогул у розмірі 1 580 629 грн. не заслуговують на увагу та не застосовуються до даних правовідносин.

Апеляційний суд також погоджується з правильними висновками суду першої інстанції, що податкові декларації ОСОБА_1 за 2019 рік на суму 514900,00 грн., за 2020 рік на суму 946550,00 грн. (а. с. 32 - 37 т. 1), на підтвердження розрахунку доходу, який позивач ототожнює з неотриманою середньомісячною заробітною платою за час дії наказу Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру № 392 від 13 серпня 2021 року «Про анулювання кваліфікаційних сертифікатів» відносно ОСОБА_1 , не можуть вважатись належними доказами упущеної нею вигоди, оскільки позивач, здійснюючи свою діяльність як фізична особа-підприємець, на власний ризик здійснює господарську діяльність із визначеною самостійно періодичністю, та не може підлягати середньому розрахунку.

Апеляційний суд враховує доречні доводи відповідача у відзиві на апеляційну скаргу, що такий розрахунок ґрунтується на доходах, отриманих за попередні роки, а не за спірний період, тобто час позбавлення кваліфікаційного сертифікату інженера-землевпорядника.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції формально визнав факт шкоди, однак не застосував принципу повного та ефективного відшкодування шкоди, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом.

Доводи ОСОБА_1 , що вона була позбавлена сертифіката як фізична особа - фахівець, а не як суб`єкт господарювання, що під випадок незаконного позбавлення від виконання її посадових обов`язків повинна бути застосована ст. 235 КЗпП України, що рішення суду фактично створює дискримінаційний підхід, за якого сертифікований спеціаліст, що не є найманим працівником, позбавлений ефективного захисту своїх трудових прав, і що це суперечить ст. 1, 3, 21, 24 Конституції України, які гарантують рівність усіх громадян перед законом та захист людської гідності, ґрунтуються на довільному трактуванні позивачем норм матеріального права, зокрема в частині поширення норм трудового законодавства на правовідносини з участю особи, яка не перебуває в трудових правовідносинах з відповідачем, та відхиляються апеляційним судом.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Апеляційний суд зауважує, що аналогія закону, про яку зазначає позивач, в даному випадку не може бути застосована, оскільки належним способом захисту порушеного права позивача в спірних правовідносинах є саме відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, і саме таким чином суд першої інстанції, застосувавши принцип jura novit curia, вирішив даний спір, частково задовольнивши позов в межах позовних вимог, які знайшли своє підтвердження належними та допустимими доказами, у розмірі 37750 грн.

Відмовляючи ОСОБА_1 у стягненні 6000 грн. витрат на правничу допомогу, понесених під час розгляду адміністративної справи № 160/1868/21, суд першої інстанції врахував релевантні правові висновки, викладені у пункті 6.19 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2020 року у справі № 925/1196/18, в якому зазначено, що за висновками Великої Палати Верховного Суду процесуальні витрати, понесені у судовому провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову; такі витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими процесуальним законодавством (пункт 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №462/6473/16-ц, пункт 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі №688/2479/16-ц, пункт 20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №489/5045/18).

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції в цій частині і враховує, що апеляційна скарга не містить аргументів на їх спростування.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що доводи позивача про завдання їй моральної шкоди протиправним рішенням Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру, що встановлені рішеннями судів, які набрали законної сили, знайшли своє підтвердження у ході розгляду справи, у зв`язку з чим позивач має право на відшкодування завданої моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Під час розгляду справ про відшкодування моральної шкоди суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та на яких міркуваннях він у цьому базується, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, потрібні для відновлення попереднього стану. Водночас суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Наявність заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.

Порушення прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Rysovskyy v. Ukraine»).

Отже, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у виді погіршення здоров`я, можуть підтверджувати завдання моральної шкоди.

З огляду на загальні засади доказування у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і яким є розмір її відшкодування.

Вирішувати такі спори потрібно з урахуванням того, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення (правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, провадження № 14-538цс19, Верховного Суду від 02 квітня 2025 року в справі № 753/4289/23, провадження № 61-7327св24).

Судом першої інстанції надано належної оцінки доводам позивача, що внаслідок неправомірних дій відповідача останній заподіяно моральну шкоду, яка полягає та оцінюється за приниження репутації 1 000 000 грн., мобінг 1 000 000 грн., зруйнований бізнес 1 000 000 грн.

Частиною 1 ст. 2-2 КЗпП України визначено, що мобінг (цькування) - систематичні (повторювані) тривалі умисні дії або бездіяльність роботодавця, окремих працівників або групи працівників трудового колективу, які спрямовані на приниження честі та гідності працівника, його ділової репутації, у тому числі з метою набуття, зміни або припинення ним трудових прав та обов`язків, що проявляються у формі психологічного та/або економічного тиску, зокрема із застосуванням засобів електронних комунікацій, створення стосовно працівника напруженої, ворожої, образливої атмосфери, у тому числі такої, що змушує його недооцінювати свою професійну придатність.

Оскільки в межах даної справи встановлено, що відносини між ФОП ОСОБА_1 та Державною службою з питань геодезії, картографії та кадастру не є трудовими та не регулюються КЗпП України, відтак правильними є висновки суду першої інстанції, що законодавче визначення поняття «мобінгу» не застосовується до правовідносин між сторонами, отже не є моральною шкодою.

Встановивши, що рішеннями адміністративних судів скасовано наказ Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру №392 від 13 серпня 2021 року «Про анулювання кваліфікаційних сертифікатів» в частині, що стосується сертифікованого інженера-землевпорядника ОСОБА_1 , суд першої інстанції правомірно виснував, що позивач, як фізична особа-підприємець, враховуючи поновлене судами порушеного права, має змогу продовжувати самостійно та на власний розсуд здійснювати господарську діяльність, а тому посилання позивача на зруйнований бізнес не може вважатись доведеною моральною шкодою, яка також не підлягає відшкодуванню.

Разом із тим, оскільки ділова репутація є особистим немайновим благом, яке охороняється цивільним законодавством, з урахуванням характеру та обсягу душевних страждань позивача внаслідок порушення охоронюваної ділової репутації як сертифікованого інженера-землевпорядника, що безумовно змінило її нормальний життєвий ритм, судом першої інстанції визначено розмір моральної шкоди на користь позивача 15000 грн. з урахуванням вимог розумності та справедливої сатисфакції.

Такі висновки зроблено в межах наданих суду першої інстанції повноважень оцінки доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів приниження ділової репутації позивача, з урахуванням конкретних фактичних обставин справи, засад розумності, виваженості та справедливості, а доводи апеляційної скарги, що суд без належної мотивації визначив розмір моральної шкоди у 15000 грн., що не відповідає тривалості порушення (19 місяців), публічному характеру приниження, втрати ділової репутації, мобінгу від колег, дестабілізації морального стану тривалий час, руйнуванню доходного бізнесу, втраті професійної ідентичності та засобів до існування, критеріям ЄСПЛ щодо справедливої сатисфакції (ex aequo et bono), зводяться до незгоди з правильними висновками суду першої інстанції, яким таким доводам позивача було надано належної оцінки, є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом.

Крім того, суд першої інстанції, частково задовольняючи позов, обґрунтовано стягнув матеріальну шкоду, завдану ОСОБА_1 , з Державного бюджету України, а не з Держгеокадастру, оскільки Велика Палата Верховного Суду неодноразово послідовно зазначала, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, у які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах [див. постанови від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (пункти 6.21, 6.22), від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 26), від 18 березня 2020 року у справі № 553/2759/18 (пункт 35), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 80), від 20 липня 2022 року у справі № 910/5201/19 (пункт 75), від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц (пункт 37)].

Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах. Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган [див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 червня 2023 року в справі № 905/1907/21 (пункти 8.5, 8.6), від 08 серпня 2023 року в справі № 910/5880/21 (пункти 34, 35)].

У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою вона бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого завдано шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоб заявити відповідний позов до держави, не є обов`язковою. Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною. До такого висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла у постановах від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц та від 14 січня 2026 року у справі 465/5323/15.

Апеляційний суд звертає увагу, що апеляційна скарга не містить аргументів проти висновків суду першої інстанції щодо стягнення матеріальної шкоди з Державного бюджету України.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів та відхиляються апеляційним судом.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 27 листопада 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 27 березня 2026 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.