Справа № 185/4423/26
Провадження 2/185/5874/26
У Х В А Л А

30 березня 2026 року м. Павлоград

Суддя Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області Бабій С.О., перевіривши на відповідність вимогам Цивільного процесуального кодексу України позовну заяву позовну заяву ОСОБА_1 до Посольства держави Російська Федерація в Україні про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

10.02.2026 позивач через свого представника адвоката Дубіну О.А. звернувся за допомогою системи «Електронний суд» до суду з позовною заявою до відповідача Посольства держави Російська Федерація в Україні про стягнення моральної шкоди.

Згідно з Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.03.2026 справа передана судді Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області Бабію С.О.

Відповідно до ст. 185 ЦПК України до відкриття провадження у справі суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи відповідає позовна заява вимогам, викладеним у статті 175, 177 цього Кодексу, чи підсудна справа даному суду, чи немає інших підстав для повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження у справі.

Вимоги до форми і змісту позовної заяви встановлені статями 175 і 177 Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до п.2 ч. 3 ст.175 ЦПК України позовна заява повинна містити, зокрема, зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці, проте ціна позову позивачем не вказана. Також, в порушення вимог п.2 ч.3 ст. 175 ЦПК України заява не містить відомості про наявність або відсутність електронного кабінету у сторін. Приписи ст. 175 ЦПК України в цій частині є імперативними, тобто обов`язковими до виконання. Відомості про наявність або відсутність електронного кабінету є відкритими та загальнодоступними, а тому позивач зобов`язаний зазначити саме про «наявність» або «відсутність» електронного кабінету.

Щодо підсудності справи даному суду, суддя виходить із наступного.

У відповідності до положень ст. 55 Конституції України, ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом; правосуддя в Україні здійснюється виключно судами та відповідно до визначених законом процедур судочинства.

Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ЦПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Як роз`яснено у п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 N 2 суди мають звертати особливу увагу, зокрема, на те, що у позовній заяві повинні не лише міститися позовні вимоги, а й бути викладені обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і зазначені докази, що підтверджують кожну обставину.

У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «суд знає закони». Застосування цього принципу судом не є безмежним. Застосування судом цього принципу полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору. Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеним, зокрема, у постановах: від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17, провадження № 12-161гс19; від 08.06.2021 у справі № 662/397/15-ц, провадження № 14-20цс21 та інших.

Принцип «суд знає закони», з одного боку, підлягає безумовному застосуванню: суд зобов`язаний застосувати правильні норми права, перекваліфікувавши позов, незалежно від посилань позивача. З іншого боку, перекваліфіковуючи позов за цим принципом, суд може порушити право на справедливий суд як щодо відповідача, так і щодо позивача. У таких умовах слід зважати на принцип змагальності та рівності сторін. Сторін не можна позбавляти права на аргументування своєї позиції в умовах нової кваліфікації.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 04.09.2024 у справі № 278/2111/23 (провадження № 61-5586 св 24).

За правилами цивільного процесуального законодавства, позовна заява за формою та змістом повинна відповідати статті 175 ЦПК України, а також вимогам статті 177 цього Кодексу.

Так, закон не передбачає вимог щодо обсягу, повноти чи слушності доводів позовної заяви, але приписує щонайменше сформулювати суть (зміст) порушення, яким чином воно негативно позначилось на правах особи, яка звертається з позовом, яким чином може бути відновлено порушене право. Зміст та обсяг порушеного права та викладення обставин, якими воно підтверджується, в кожному конкретному випадку можуть різнитися, але принаймні на рівні формулювання викладу їх змісту мають бути достатніми, щоб визначити предмет спору, його юрисдикційну належність, характер вимог, часові межі події порушення, нормативне регулювання спірних відносин, а також обставини, за яких можна ухвалити одне з обов`язкових процесуальних рішень, пов`язаних із визнанням позовної заяви прийнятною/неприйнятною. (Постанова ВП ВС від 26.09.2024 №990/220/24)

Від змісту позовних вимог залежить і позиція відповідача, котрий, як і позивач, має право на судовий захист, для реалізації якого має бути обізнаний з тим, які вимоги до нього заявлені, з яких підстав і якими доказами це підтверджується.

Згідно з частиною першою статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі в справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову та звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

У даній справі, позивач звернувся до суду з позовом до держави - агресора російської федерації, відшкодування завданої майнової та моральної шкоди

яка завдана позивачу внаслідок збройної агресії та вчинення протиправних дій на території держави Україна зі сторони російської федерації.

У цій категорії спорів (про відшкодування шкоди, завданої у результаті збройної агресії російської федерації) іноземна держава-відповідач, на переконання суду, не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ.

Суд переконаний, що протиправні та агресивні дії іноземної держави російської федерації вийшли за межі своїх суверенних прав, оскільки будь-яка іноземна держава не має права втручатися шляхом збройної агресії в іншу країну.

У пункті 4 частини першої статті 2 Статуту Організації Об`єднаних Націй закріплений принцип, згідно з яким всі члени Організації Об`єднаних Націй утримуються у їх міжнародних відносинах від загрози силою чи її застосування як проти територіальної недоторканності чи політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним з Цілями Об`єднаних Націй.

Відповідно до частини першої статті 1 Статуту Організації Об`єднаних Націй, Організація Об`єднаних Націй переслідує ціль підтримувати міжнародний мир і безпеку і з цією ціллю вживати ефективні колективні заходи для попередження та усунення загрози світу й актів агресії чи інших порушень миру, і проводити мирними засобами, відповідно до принципів справедливості і міжнародного права, залагодження чи вирішення міжнародних спорів чи ситуацій, які можуть призвести до порушення миру.

У міжнародному праві, зокрема Декларації про принципи міжнародного права щодо дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту Організації Об`єднаних Націй від 24.10.1970 року, кодифіковані підстави для обмеження судового імунітету іноземної держави внаслідок завдання фізичної шкоди особі або збитків майну, так званий «деліктний виняток» (англ. «tortexсeption»).

Умовами, необхідними для застосування «деліктного винятку» є: 1) принцип територіальності: місце дії/бездіяльності має бути на території держави суду; 2) присутність автора дії/бездіяльності на території держави суду в момент вчинення дії/бездіяльності (агента чи посадової особи іноземної держави); 3) дія/бездіяльність ймовірно може бути привласнена державі; 4) відповідальність за дії/бездіяльність передбачена положеннями законодавства держави суду; 5) завдання смерті, фізичної шкоди особі, збитків майну чи його втрата; 6) причинно-наслідковий зв`язок між діями/бездіяльністю і завданням смерті, фізичної шкоди особі або збитків майну чи його втратою.

Отже, вирішуючи питання, чи поширюється на російську федерацію судовий імунітет у даній справі, суд керується такими критеріями: предметом позову є відшкодування моральної шкоди, завданої фізичним особам - громадянам України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, тимчасової окупації, оточення та протиправних дій на захоплених територіях; місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; передбачається, що шкода завдана Російської Федерацією, яка порушила принципи та цілі, закріплені у Статуті Організації Об`єднаних Націй, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави - України; вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті Організації Об`єднаних Націй; національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом «генерального делікту»).

Окрім того, юрисдикція судів України поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення.

У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (частина третя статті 124 Конституції України).

Таким чином, у разі застосування «деліктного винятку» будь-який спір, що виник на території держави Україна у громадянина України, навіть з іноземною країною, зокрема й Російської Федерацією, може бути розглянутий та вирішений судом України як належним та повноважним судом.

Суд безумовно враховує, що і держава Україна, і держава - агресор російська федерація на момент можливого спричинення шкоди позивачам, були учасницями міжнародних договорів, а саме: - Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993 року (далі - Конвенція про правову допомогу).

Вказана Конвенція була підписана і Україною, і російською федерацією, та була ратифікована: Україною - відповідно до Закону України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР; російської федерацією - відповідно до федерального закону від 04.08.1994 року № 16-ФЗ.

Згідно зі статтею 1 Конвенції про правову допомогу громадяни кожної з Договірних Сторін, а також особи, які проживають на її території, користуються на територіях усіх інших Договірних Сторін щодо своїх особистих та майнових прав таким самим правовим захистом, як і власні громадяни цієї Договірної Сторони. Громадяни кожної з Договірних Сторін, а також інші особи, які проживають на її території, мають право вільно та безперешкодно звертатися до судів, прокуратури та інших установ інших Договірних Сторін, до компетенції яких належать цивільні, сімейні та кримінальні справи (далі - установи юстиції), можуть виступати в них, подавати клопотання, пред`являти позови та здійснювати інші процесуальні дії на тих самих умовах, що й громадяни цієї Договірної Сторони.

Положення цієї Конвенції застосовуються також до юридичних осіб, створених відповідно до законодавства Договірних Сторін.

Відповідно до частин першої, третьої статті 42 Конвенції про правову допомогу у справах про відшкодування шкоди (крім тих, що випливають із договорів та інших правомірних дій), компетентним є суд Договірної Сторони, на території якої мала місце дія або інша обставина, яка стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.

При цьому, суд наголошує, що наведена Конвенція про правову допомогу не містить жодних застережень щодо юрисдикції відповідному суду спорів про відшкодування шкоди, відповідачем у яких виступає держава чи державні органи відповідної Договірної Сторони.

Держава Україна відповідно до закону України від 01 грудня 2022 року № 2783-IX зупинила дію у відносинах з російською федерацією та Республікою Білорусь та вийшла з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993 року.

Відповідно до правового висновку викладеного у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 14.04.2022 року у справі № 308/9708/19 щодо судового імунітету російської федерації у справах про відшкодування шкоди, завданої державою-агресором, Верховний Суд дійшов висновку, що російська федерація, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі громадянину України.

При цьому Верховний Суд виходив із того, що названа країна-агресор діяла не у межах свого суверенного права на самооборону, навпаки порушила усі суверенні права України, діючи на її території, а тому безумовно надалі не користується у такій категорії справ своїм судовим імунітетом.

Таким чином, починаючи з 2014 року, немає необхідності в направленні до посольства російської федерації в Україні запитів щодо згоди рф бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням рф збройної агресії проти України й ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави.

Суд наголошує, що з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й з огляду на розірвання дипломатичних відносин України з рф.

У Постановах від 18.05.2022 року у справах № 428/11673/19 та № 760/17232/20-ц Касаційний цивільний суд Верховного Суду розширив правові висновки, згідно з якими підтримання юрисдикційного імунітету російської федерації позбавить позивача ефективного доступу до суду для захисту своїх прав, що є несумісним з положеннями пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 12.05.2022 у справі № 635/6172/17 (пункт 49) підтримала правовий висновок, викладений у постанові від 14.04.2022 року у справі № 308/9708/19 колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, стосовно того, що суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено російська федерація, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії російської федерації, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни.

Також, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 12.05.2022 року у справі № 635/6172/17 (пункт 50) дійшла висновку, що російська федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення.

Відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації держави Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на російську федерацію як на державу, що здійснює окупацію (частини п`ята та дев`ятастатті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»).

Крім того, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 року у справі № 990/80/22 Суд вказав таке, російська федерація, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії.

При цьому, Верховний Суд виходив з того, що країна-агресор діяла поза межами свого суверенного права на самооборону, навпаки, віроломно порушила усі суверенні права України, діючи на її території, тому безумовно російська федерація надалі не користується в такій категорії справ своїм судовим імунітетом.

Такі висновки наведені в постановах Верховного Суду від 08.06.2022 року та 22.06.2022 року у справах № 490/9551/19 та № 311/498/20.

Міжнародно-правові норми про юрисдикційний імунітет держави уніфіковано у двох конвенціях: Європейській конвенції про імунітет держав, прийнятій Радою Європи 16.05.1972, та Конвенції Організації Об`єднаних Націй про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятій резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї 02.12.2004 року (далі за текстом - Конвенція).

Так, відповідно до положень статті 5 Конвенції, держава користується імунітетом, щодо себе та своєї власності, від юрисдикції судів іншої держави з урахуванням положень цієї Конвенції.

Згідно зі статтею 7 Конвенції держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді у суді іншої держави по відношенню до будь-якого питання або справи, якщо вона явно висловила згоду на здійснення цим судом юрисдикції щодо такого питання або справи у силу: a) міжнародної угоди; b) письмового договору; c) заяви у суді або письмового повідомлення у рамках конкретного розгляду.

Статтею 12 Конвенції передбачено, що якщо відповідні держави не домовилися про інше, держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді в суді іншої держави, яка зазвичай має компетенцію розглядати справи, що стосуються грошового відшкодування у разі смерті або заподіяння тілесного ушкодження будь-якій особі або заподіяння шкоди майну або його втрати внаслідок дії чи бездіяльності, яка може бути привласнена державі, якщо така дія чи бездіяльність мала місце повністю або частково на території цієї іншої держави і якщо автор дії чи бездіяльності перебував на цій території в момент цієї дії чи бездіяльності.

Слід зазначити, що Конвенція Організації Об`єднаних Націй про юрисдикційні імунітети держав та їх власності від 02.12.2004 року підписана та ратифікована Україною, російська федерація підписала вказаний документ, але не ратифікувала його.

Проте, незважаючи на відсутність ратифікації російською федерацією Конвенції 2004 року, норми, встановлені Конвенцією 2004 року, зокрема правила, викладені в статті 12, є нормами міжнародного права, які є обов`язковими для російської федерації, з огляду на нижчевикладене.

Судом враховано, що Конвенція 2004 року ще не набула чинності для держави - агресора російської федерації у визначеному в ній порядку, проте нормативний акт був прийнятий на Генеральній Асамблеї Організації Об`єднаних Націй державами-членами Організації Об`єднаних Націй.

Преамбулою Конвенції передбачено, що: «… юрисдикційні імунітети держав та їх власності загальновизнані як принцип міжнародного звичаєвого права, … міжнародна конвенція про юрисдикційні імунітети держав та їх власності зміцнить верховенство права і правову визначеність, особливо у відносинах держав з фізичними або юридичними особами, і сприятиме кодифікації та розвитку міжнародного права та гармонізації практики в цій сфері». У преамбулі також зазначається, що текст резолютивних положень Конвенції 2004 року «враховує розвиток практики держав щодо юрисдикційних імунітетів держав та їх власності».

Це свідчить про те, що Генеральна Асамблея Організації Об`єднаних Націй не встановлювала нові принципи міжнародного права за допомогою Конвенції 2004 року, а прагнула «кодифікувати» існуючі принципи з метою «юридичної визначеності» та «гармонізації практики в цій сфері».

У свою чергу стаття 38 Статуту Міжнародного суду визначає у якості джерел міжнародного права, зокрема, міжнародний звичай, як доказ загальної практики, визнаної у якості правової норми, а також загальні принципи права, визнані цивілізованими націями (п.п b, статті 38 Статуту), що також підтверджує можливість застосування положень Конвенції Організації Об`єднаних Націй про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року, оскільки юрисдикційні імунітети держав та їх власності отримали загальне визнання як один із принципів звичаєвого міжнародного права.

Таким чином, суд вважає, що незалежно від того, чи набула Конвенція 2004 року чинності та чи ратифікувала її держава - агресор російська федерація, резолютивні положення Конвенції 2004 року, з урахуванням положень статті 38 Статуту Міжнародного суду, становлять «загальні принципи права», визнані цивілізованими націями і самі по собі є обов`язковими для виконання суверенними державами, включно з російською Федерацією.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) «у випадках, коли застосування правила державного імунітету від юрисдикції обмежує здійснення права на доступ до суду, суд має встановити, чи обставини справи виправдовують таке обмеження» (SabehElLeil v. France (скарга № 34869/05), рішення від 29 червня 2011 року, § 51; Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 59).

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, обмеження права на справедливий суд, зокрема шляхом застосування судового імунітету держави, є таким що відповідає пункту 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободлише у разі, якщо таке обмеження: 1) Переслідує законну мету: Європейський суд з прав людини неодноразово визнавав, що «надання імунітету державі в ході цивільного судочинства переслідує законну мету дотримання міжнародного права для сприяння ввічливості та добрих відносин між державами через повагу до суверенітету іншої держави» (Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14.03.2013, § 60; Cudak v. Lithuania (скарга № 15869/02), рішення від 29.06.201, § 52; Wallishauser v. Austria, (скарга № 156/04), рішення від 17.07. 2012, § 60).

У контексті наведеної практики Європейського суду з прав людини, застосування судового імунітету російської федерації у справі за позовом про відшкодування шкоди повинно мати законну мету, зокрема сприяння ввічливості та добрих відносин між державами через дотримання міжнародного права.

У той же час, збройна агресія проти України, здійснена російською федерацією в порушення основоположних принципів і норм міжнародного права, зокрема Статуту Організації Об`єднаних Націй, вчинені її збройними силами міжнародно-правові злочини в Україні виключають, з ініціативи російської федерації, питання ввічливості та добрих відносин між країнами

Це позбавляє застосування судового імунітету російської федерації, що обмежує право позивача на справедливий суд, законної мети. 2) Є пропорційне меті, яка переслідується: відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, «обмеження буде несумісне з пунктом 1 статті 6 Конвенції 1950 року, якщо … не існує розумної пропорції між використовуваними засобами та метою, яка переслідується». 3) Не порушує самої сутності права на доступ до суду: при розгляді питання про доступ до суду в контексті застосування юрисдикційного імунітету держави, «необхідно переконатися, що обмеження, що застосовуються, не обмежують і не скорочують доступ, що залишився особі, таким чином або такою мірою, що порушується сама сутність права [доступу до суду]» (Ashingdane v theUnitedKingdom (скарга № 8225/78), рішення від 28.05.1985, § 57; Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14.03.2013, § 55), Cudak v. Lithuania (скарга № 15869/02), рішення від 23.03.2010, § 55). В іншому випадку, повне перешкоджання у розгляді справи, без будь-якої провини з боку позивача, буде суперечити пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року (McElhinney v. Ireland (скарга № 31253/96), рішення від 21.11.2001, окрема думка Судді L. Лукейдіса).

Аргументи на обґрунтування відмови у застосуванні імунітету держави, крім іншого, сформульовано Європейським судом з прав людини при розгляді справи «Jonesandothers v the United Kingdom» (заяви № 34356/06 і 40528/06), рішення від 14.01.2014 року).

У рішенні Суд наголошує на постійній еволюції міжнародного звичаєвого права з питання надання судового імунітету державі, відсутності імперативної доктрини у вказаному питанні.

Проте дедалі частіше стверджується думка, що тяжкі міжнародні злочини не можуть вважатися вчиненими при здійсненні офіційних дій держави, оскільки їх вчинення не є нормальною державною функцією. І така позиція поступово знаходить своє відображення у світовій практиці, про що свідчать відповідні судові рішення та висновки. Спостерігається тенденція до подолання безкарності за вказані дії, до здійснення ширшої юрисдикції і подальшого обмеження можливості використання імунітету як прикриття.

З огляду на вказане Суд розглядає межі застосування імунітету крізь призму характеру «поведінки» держави.

Якщо держава вже запровадила національний засіб юридичного захисту щодо протиправних дій, тоді можна розраховувати на те, що суди інших держав відмовлятимуться від здійснення юрисдикції.

Але, якщо в державі наявна систематичність у здійсненні дій, що порушують імперативні норми про заборону їх вчинення, і немає адекватного засобу юридичного захисту, тоді беззастережну відмову в доступі до цивільних судів іншої держави можна вважати непропорційним заходом.

Так, поряд із використанням збройних сил та інших силових відомств з метою здійснення масштабних актів військової агресії на суверенній території України, послідовність та очевидність у діях вищого політичного і військового керівництва та державного апарату російської федерації, що відкрито заявляють про анексію територій та виправдовують військове вторгнення, спрямоване на порушення територіальної цілісності України, підтримка цієї терористичної діяльності, явно виходить за межі прийнятих міжнародних стандартів та належного здійснення державних повноважень, що свідчить про здійснення російською федерацією агресивної державної політики.

Э загальновідомою (презюмуэмою) обставиною, що що російська федерація відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну військову діяльність в Україні, виправдовує її, включаючи не тільки повномасштабну збройну агресію, але і будь-яку участь своїх збройних сил у військових діях в Донецькій та Луганській областях з 2014 року.

На переконання суду не має жодної розумної підстави припустити, що порушене право позивача, за захистом якого він звернувся до українського суду, могло би бути захищене шляхом подання позову до суду, в якому би російська федерація не користувалася судовим імунітетом, тобто до суду російської федерації.

Таким чином, звернення позивача до українського суду є єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало би позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права.

Суд наголошує, що у теперішній час відсутні будь-які механізми або інші міждержавні домовленості між Україною та державою - агресором російською федерацією щодо відшкодування збитків фізичним та юридичним особам, завданих внаслідок дій військової агресії російської федерації на території України.

При розгляді питання щодо застосування судового імунітету слід брати до уваги «загальні принципи, що лежать в основі прав людини та гуманітарного права та втілюють основні права, такі як право на ефективний спосіб захисту права, право на компенсацію збитків, понесених внаслідок порушень гуманітарного права, та право на захист від відмови у праві судді» (Окрема думка Судді Юсуфа до рішення Міжнародного Суду ООН (ICJ) у справі Jurisdictional Immunities of the State (ФРН проти Італії) від 03.02.2012, § 30.)

Як вказував Європейський Суд у раніше розглянутих справах, Проект статей про юрисдикційні імунітети держав та їх власності Комісії Організації Об`єднаних Націй з міжнародного права 1991 року, зараз втілений у Конвенції 2004 року, застосовується відповідно до звичайного міжнародного права, навіть якщо ця держава не ратифікувала Конвенцію, якщо не заперечила їй (див. згадану вище Постанову Великої Палати у справі Cudak v. Lithuania (скарга № 15869/02), рішення від 23.03.2010, § 55), згадану вище Постанову Великої Палати у справі (Sabeh El Leil v. France (скарга № 34869/05), рішення від 29.06.2011, § 51), і Ухвалу Європейського Суду у справі «Валлісхаузер проти Австрії», § 60).

Суд приймає до уваги, що держава - агресор російська федерація не ратифікувала її, але й не чинила опір їй, підписавши Конвенцію 01.12.2006 року.

На підставі зазначеного аналізу правових норм Національного та Міжнародного законодавства, практики Європейського суду з прав людини, суд дійшов до висновку, що звертаючись із позовом до російської федерації позивач не потребує згоди компетентних органів держави - агресора російської федерації на розгляд справи у судах України або наявності міжнародної угоди між Україною та російською федерацією з цього питання.

За правилами ч.6 ст.28 ЦПК України позови про відшкодування шкоди, заподіяної майну фізичних або юридичних осіб, можуть пред`являтися також за місцем заподіяння шкоди.

Статтею 2 Цивільного процесуального кодексу України законодавцем закріплені завдання та основні засади цивільного судочинства.

Так, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є: 1) верховенство права; 2) повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов`язковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Суд зобов`язаний поважати честь і гідність усіх учасників судового процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних та інших ознак (стаття 6 Цивільного процесуального кодексу України).

Ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи (частина перша статті 8 Цивільного процесуального кодексу України).

Статтею 496 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що іноземці, особи без громадянства, іноземні юридичні особи, іноземні держави (їх органи та посадові особи) та міжнародні організації (далі - іноземні особи) мають право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів.

Іноземні особи мають процесуальні права та обов`язки нарівні з фізичними і юридичними особами України, крім випадків, передбачених Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Таким чином, відсутність судового імунітету у держави - агресора російської федерації жодним чином не впливає на необхідність дотримання процесуальних гарантій національного процесуального законодавства щодо належного повідомлення сторони про дату, час та місце проведення розгляду справи.

Також суд звертає особливу увагу позивача на те, що 01 вересня 2023 року набула чинності Гаазька Конвенція про визнання та виконання іноземних судових рішень у цивільних або комерційних справах.

Конвенція була підписана від імені України 4 березня 2020 року на підставі Розпорядження Президента України від 03.03.2020 р. №171/2020-рп.

Конвенція була ратифікована Законом України № 2342-IX від 01.07.2022 року.

Ця Конвенція 2019 року є універсальним багатостороннім документом, що закріплює для держав, які стануть її Сторонами, загальні правила, за яких гарантується взаємне визнання і виконання судових рішень у цивільних або комерційних справах.

Конвенція застосовується до вирішення питань про взаємне визнання та виконання судових рішень у цивільних або комерційних справах у відносинах між її державами-Сторонами.

Згідно зі статтею 2 зі сфери дії Конвенції виключаються рішення у справах про статус та правоздатність фізичних осіб, про стягнення аліментів, щодо інших питань сімейного права, спадкування, неплатоспроможності і деяких інших категорій справ.

Завданням Конвенції є створення глобального механізму уніфікованих правил для визнання та виконання іноземних судових рішень.

Сторонами Конвенції є Україна та Європейський Союз, який прийняв Конвенцію у серпні 2022 року від імені всіх його членів, окрім Данії.

Відповідно до статті 7 цієї Конвенції у визнанні та виконанні судового рішення може бути відмовлено, якщо: a) документ, на підставі якого порушено провадження або еквівалентний документ, який містить виклад основних елементів позову - (i) не був вручений відповідачу завчасно та у такий спосіб, щоб надати йому можливість організувати свій захист, за винятком випадків, коли відповідач з`явився до суду та надав пояснення у справі і не оскаржив факт неналежного вручення у суді ухвалення рішення, за умови, що законодавство держави ухвалення дозволяло оскаржити вручення, або (ii) був вручений відповідачу у запитуваній Державі у спосіб, що є несумісним з основоположними принципами запитуваної Держави стосовно вручення документів; b) судове рішення було отримане внаслідок обману; c) визнання або виконання було б очевидно несумісним з публічним порядком запитуваної Держави, включаючи ситуації, коли конкретне провадження, за результатами якого ухвалене судове рішення, було несумісним з основоположними принципами процесуальної справедливості цієї Держави, та ситуації, пов`язані з порушенням безпеки або суверенітету цієї Держави; d) провадження в суді ухвалення суперечило угоді або визначенню у документі про створення трасту, згідно з якими спірні питання мали вирішуватися у суді Держави, іншої ніж Держава ухвалення; e) судове рішення є несумісним з судовим рішенням, ухваленим судом запитуваної Держави у спорі між тими самими сторонами; або f) судове рішення є несумісним з судовим рішенням, ухваленим раніше судом іншої Держави між тими самими сторонами з того самого предмету, за умови, що раніше ухвалене судове рішення відповідає умовам, необхідним для його визнання у запитуваній Державі.

Визнання чи виконання може бути відкладено або у ньому може бути відмовлено, якщо провадження між тими самими сторонами і з того самого предмету тривають у суді запитуваної Держави, коли - a) до суду запитуваної Держави позов було подано раніше, ніж до суду ухвалення; та b) існує тісний зв`язок між спором та запитуваною Державою.

Суд звертає увагу позивача, що будь-яке міжнародне та національне законодавство іноземних країн встановлює певні вимоги, за яких те чи інше рішення може бути визнане та виконане на території певної держави.

Таким чином, позивач має врахувати певне локальне та міжнародне законодавство тієї країни, в якій позивач планує подати заяву про визнання та виконання рішення національного суду, у випадку можливого задоволення позову.

Недотримання порядку належного повідомлення відповідача майже у всіх локальних законодавствах іноземних держав є правовою підставою для відмови у визнанні та виконанні рішення іноземного суду.

Натомість, слід звернути увагу, що Європейський суд з прав людини виробив принцип недопустимості відмови в застосуванні іноземного права з мотивів суперечності публічного порядку на підставі простих відмінностей у матеріальному праві іноземного та національного правопорядків (або ж на підставі відсутності відповідної правової норми у lex fori).

Зокрема, вже в 1977 році Суд пояснює: «Концепція передбачає, крім порушення публічного порядку, яке являє собою будь-яке порушення закону, реальну і досить серйозну загрозу, що зачіпає фундаментальні інтереси суспільства».

Суд вказав, що звернення до застереження про публічний порядок можливе, лише якщо таке рішення явно порушує фундаментальні принципи або права, що визнаються фундаментальними в межах публічного порядку.

Отже, підставою для відмови в застосуванні іноземного права на підставі статті про публічний порядок не може бути: той факт, що конкретний інститут іноземного права невідомий в цій правовій системі; ситуація, в якій застосування іноземного права буде менш сприятливим для громадянина, ніж застосування національного закону; суб`єктивне переконання судді в несправедливості іноземної правової системи.

Цивільне судочинство в судах провадиться державною мовою. Суди забезпечують рівність прав учасників судового процесу за мовною ознакою. Суди використовують державну мову в процесі судочинства та гарантують право учасникам судового процесу на використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють. Учасники судового процесу, які не володіють або недостатньо володіють державною мовою, мають право робити заяви, надавати пояснення, виступати в суді і заявляти клопотання рідною мовою або мовою, якою вони володіють, користуючись при цьому послугами перекладача, в порядку, встановленому цим Кодексом (стаття 9 Цивільного процесуального кодексу України). Перекладачем може бути особа, яка вільно володіє мовою, якою здійснюється цивільне судочинство, та іншою мовою, знання якої необхідне для усного чи письмового перекладу з однієї мови на іншу, а також особа, яка володіє технікою спілкування з глухими, німими чи глухонімими. Перекладач допускається ухвалою суду за заявою учасника справи або призначається з ініціативи суду (частина перша, друга, статті 75 Цивільного процесуального кодексу України).

Положення частини другої, третьої статті 22 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятій резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї 02.12.2004 передбачають, що вручення документів про судовий спір, вважається здійсненим, при отриманні таких документів. Ці документи супроводжуються, при необхідності, перекладом на офіційну мову чи одну з офіційних мов відповідної держави.

Таким чином, позивач має здійснити відповідні переклади всіх процесуальних документів судової справи, позову та доданих до нього матеріалів на мову відповідача - іноземного елементу, в тому числі шляхом/але не виключно залучення перекладача до участі у справі.

Положення статей 175, 177 Цивільного процесуального кодексу України не зобов`язують позивача подати оригінали чи завірені копії доданих до позову документів.

Закон вимагає подання їх копій.

Проте, вищенаведене міжнародне законодавство вказує на суворе дотримання вручення відповідачу не тільки завірених копій документів, а і у перекладі на відповідну мову (належним чином засвідчений уповноваженим перекладачем або нотаріальний переклад позовної заяви та доданих до неї документів).

Згідно з принципом диспозитивності, закріпленим у ст. 13 ЦПК України, позивач має право самостійно визначати відповідача, виходячи зі свого суб`єктивного уявлення про особу, яка порушила, не визнала чи оспорила його права (ст. 4 ЦПК України).

Відповідно до ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Позивач вказав відповідачем Посольство держави Російська Федерація в Україні, . Відповідно до відповідей №№ 2532363, 2532330 від 30.03.2026, з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за параметрами запиту «Посольство держави Російська Федерація в Україні», «Код ЄДРПОУ або РНОКПП: 00022306» інформацію не знайдено.

У постанові Верховного Суду від 19.01.2022 у справі № 359/861/19 підкреслено, що « з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє в задоволенні позову.»

Аналогічно, у постанові від 07.10.2020 у справі № 705/3876/18 Верховний Суд указав, що «Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).»

Також, в порушення вимог п.2 ч.3 ст. 175 ЦПК України заява не містить відомості про наявність або відсутність електронного кабінету у сторін. Приписи ст. 175 ЦПК України в цій частині є імперативними, тобто обов`язковими до виконання. Зокрема, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету є відкритими та загальнодоступними, а тому позивач зобов`язаний зазначити саме про «наявність» або «відсутність» електронного кабінету.

Таким чином, суддя приходить до висновку про необхідність залишення позовної заяви без руху та надати позивачеві строк для усунення зазначених недоліків.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони чи обмеження, зміст яких є не допустити судовий процес у безладний рух; право на суд не є абсолютним та воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави, що відображено у п. 37 рішення у справі «Мушта проти України», заява № 8863/06, п.38 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, п.230 рішення у справі «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria), заява №36760/06, п.53 рішення у справі «Круз проти Польщі», (Kreuz v. Poland), заява № 28249/95, п.44 рішення у справі («Осман проти Сполученого Королівства» («Osman v. theUnitedKingdom»), заява №23452/94, п.85 рішення у справі «Луордо проти Італії» («LUORDO v. ITALY»), заява № 32190/96).

Згідно з частинами 1, 2 ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху, у якій зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

З огляду на вищевикладене, оскільки позовна заява не відповідає вимогам, встановленим ст. 175 ЦПК України, вважаю за необхідне на підставі ч. 1 ст. 185 ЦПК України залишити її без руху, запропонувавши позивачу протягом п`яти днів з дня отримання копії ухвали усунути вищезазначені недоліки та привести позовну заяву у відповідність до чинного законодавства.

Частиною 3 ст. 185 ЦПК України передбачено, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Керуючись ст. 175-177, 185, 258-261, 353 ЦПК України, суддя

УХВАЛИВ:

Позовну заяву залишити без руху, надавши позивачу п`ятиденний строк з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху для усунення вказаних недоліків.

Роз`яснити позивачу, що у випадку виконання вимог ухвали у встановлений судом строк, позовна заява буде вважатись поданою в день первісного її подання до суду. Інакше, позовна заява буде вважатися неподаною і повернута позивачу.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання суддею і оскарженню не підлягає.

Суддя С.О. Бабій