Справа № 913/419/23
№ 6/183/63/26
У Х В А Л А

25 березня 2026 року м. Самар

Самарівський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Городецького Д.І.

з секретарем судового засідання Пономаренко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду подання Сіверськодонецького відділу державної виконавчої служби у Сіверськодонецькому районі Луганської області Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 у виконавчому провадженні № 76995841, -

в с т а н о в и в :

20 березня 2026 року Сіверськодонецький відділ державної виконавчої служби у Сіверськодонецькому районі Луганської області Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України через систему «Електронний суд» звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 у виконавчому провадженні № 76995841.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24 березня 2026 року у даній справі визначено головуючим суддею Городецького Д.І.

Матеріли справи передано головуючому судді 25 березня 2026 року.

Заявник в обґрунтування клопотання посилається на те, що на виконанні у Сіверськодонецькому відділі державної виконавчої служби у Сіверськодонецькому районі Луганської області Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України перебуває виконавче провадження № 76995841 з виконання судового наказу № 913/419/23, виданого 24 грудня 2024 року Господарським судом Луганської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь Управління освіти Сєвєродонецької міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області 204 000,00 грн., а з Управління освіти Сєвєродонецької міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області,одержані ним за рішенням суду 204 000,00 грн. стягнуто в дохід держави в особі Сєвєродонецької міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області.

Перевіркою майнового стану боржника встановлено відсутність майна, доходів, коштів, на які можливо звернути стягнення.

Згідно відповіді Міністерства соціальної політики України боржник як внутрішньо переміщена особа не зареєстрована.

Згідно відповіді Державної прикордонної служби України за період з 29.01.2025 року по 12.03.2026 року боржник Державний кордон не перетинав. Отже, є вірогідність, що останній може виїхати за кордон, не виконавши рішення суду.

У зв`язку із вищенаведеними обставинами, а саме: відсутністю у боржника майна, на яке можна примусово звернути стягнення, його ухиленням від виконання судового наказу, станом на сьогоднішній день обмеження у виїзді за межі України є єдиним засобом впливу на боржника для виконання судового наказу № 913/419/23, виданого 24 грудня 2024 року Господарським судом Луганської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь Управління освіти Сєвєродонецької міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області 204 000,00 грн., а з Управління освіти Сєвєродонецької міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області,одержані ним за рішенням суду 204 000,00 грн. стягнуто в дохід держави в особі Сєвєродонецької міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області.

Враховуючи наведене, посилаючись на вимоги п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження, ст. 441 ЦПК України, у поданні Сіверськодонецький відділ державної виконавчої служби у Сіверськодонецькому районі Луганської області Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України просив суд:

- тимчасово обмежити у праві виїзду за кордон громадянку України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 до виконання останньою зобов`язань у виконавчому провадженні № 76995841.

В судове засідання представник Сіверськодонецького відділу державної виконавчої служби у Сіверськодонецькому районі Луганської області Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України та боржник ОСОБА_1 , кожен окремо, не з`явилися, проте їх неявка не є перешкодою для розгляду даного подання.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи.

Розглянувши подання, дослідивши надані державним виконавцем матеріали, суд приходить до нижченаведеного.

Судом встановлено, що 24 грудня 2024 року Господарським судом Луганської області було винесено судовий наказ № 913/419/23 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Управління освіти Сєвєродонецької міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області 204 000,00 грн., а з Управління освіти Сєвєродонецької міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області,одержані ним за рішенням суду 204 000,00 грн. стягнуто в дохід держави в особі Сєвєродонецької міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області.

Виконавче провадження № 76995841 з примусового виконання судового наказу № 913/419/23, виданого 24 грудня 2024 року Господарським судом Луганської області перебуває на виконанні Сіверськодонецького відділу державної виконавчої служби у Сіверськодонецькому районі Луганської області Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України.

Згідно відповіді на запит Міністерства соціальної політики України № 321330118 від 12 березня 2026 року боржник ОСОБА_1 як внутрішньо переміщена особа не зареєстрована.

Згідно відповіді на запит Державної прикордонної служби України 321330102 від 12 березня 2026 року за період з 29.01.2025 року по 12.03.2026 року боржник ОСОБА_1 . Державний кордон не перетинала.

Так, статтею 129 Конституцією України визначено, що судові рішення є обов`язковими для виконання.

Відповідно до ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Примусове виконання рішень судів в Україні покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені у Законі України «Про виконавче провадження».

За правилами ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» - виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводиться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішення, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 19 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавець у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи чи керівника боржника юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань.

Пунктом 5 частини першої ст. 6 Закону України Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України № 3857-ХІІ у редакції від 01.10.2016 встановлено, що громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема, у випадках, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов`язань.

Розділом VI ЦПК України унормовано розгляд процесуальних питань, пов`язаних з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб).

Так, згідно до вимог ч.ч.1, 4 ст. 441 Цивільного процесуального кодексу України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення. Тобто, законодавець визначає даний вид обмеження, як один із заходів забезпечення виконання судового рішення, тому необхідність додаткових підстав для винесення даної ухвали (наявність закордонного паспорту, встановлення умислу покинути країну, наявність/відсутність достатнього майна тощо), не передбачено. Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена судом за місцем виконання відповідного рішення за поданням державного або приватного виконавця. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

Державним виконавцем надано суду докази вчинення передбачених законодавством дій, а саме - подання запитів до відповідних органів, установ або проведення перевірки інформації про майно чи доходи боржника, що міститься в базах даних і реєстрах, перевірки майнового стану боржника за місцем проживання (перебування) або його місцезнаходженням та встановлення місця проживання/перебування боржника.

В той же час, заявником не надано суду жодного доказу на підтвердження обізнаності боржника ОСОБА_1 про відкриття виконавчого провадження, про отримання останньою викликів державного виконавця, попереджень чи про відмову від їх отримання.

Суд враховує, що відповідно до ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1 - 4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження.

Документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.

Аналіз наведеної норми прямої дії свідчить про те, що перед тим, як застосовувати засоби і способи примусу, державний виконавець повинен пересвідчитися, чи отримав боржник копію постанови про відкриття виконавчого провадження, яка має бути направлена на зазначену у виконавчому документі адресу боржника та встановити факт отримання боржником копії цієї постанови.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 07 травня 2018 року №916/1605/15-г та від 31 липня 2019 року № 554/13475/15-ц.

З матеріалів клопотання не вбачається, що боржнику було належним чином (а саме, рекомендованим листом про вручення) направлено постанову про відкриття виконавчого провадження та виклики державного виконавця, зокрема доказів повернення за зворотною адресою із зазначенням причини неотримання.

Між тим, заявник, звертаючись до суду з поданням в порядку ст. 441 ЦПК України, посилається на те, що будь-яких дій, спрямованих на виконання судового наказу боржник ОСОБА_1 не здійснює, у останньої відсутнє майно, на яке можна було примусово звернути стягнення, у зв`язку з чим вважає встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України боржника є необхідним та доцільним.

Так, приписами ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом

Згідно зі ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються ст. 313 ЦК України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом. Це право віднесено в ЦК України до особистих немайнових прав фізичної особи, а саме, до особистих немайнових прав, що забезпечують природне існування фізичної особи.

Відповідно до ч. 3 ст. 269 ЦК України, особисті немайнові права тісно пов`язані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав.

У справі «Гочев проти Болгарії» («Gochev v. Bulgaria») від 26.11.2009 року Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч.3 ст.2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто, бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994

Положеннями п. 5 ч. 1 та ч. 2 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» встановлено, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням,до виконання зобов`язань.

Відповідно до п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи чи керівника боржника юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), означає з об`єктивної сторони будь-які свідомі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним зазначених обов`язків у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від боржника об`єктивні обставини, у зв`язку з чим і здійснюється примусове виконання. На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

У розумінні положень ст. 12 ЦПК України, наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб`єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови «доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання». Відтак, обов`язок доказування факту ухилення боржника від виконання зобов`язань, відповідно до ст.ст. 12,81 ЦПК України, покладається в даному випаду на приватного виконавця, який звертається до суду із поданням та ініціює встановлення тимчасового обмеження боржника у виїзді за межі України. Тим паче, що особа, стосовно обмеження права якої внесено подання, фактично позбавлена можливості довести суду, що нею було вжито усіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання, адже подання розглядається без виклику сторін виконавчого провадження.

Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що суд може встановити щодо боржника тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених рішенням суду чи іншого органу (посадової особи). Про ухилення боржника від виконання покладених на нього обов`язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження».

Чинне законодавство України не містить визначення поняття «ухилення», практика Конституційного Суду України щодо його офіційного тлумачення відсутня. У сучасній українській мові слово «ухилення» тлумачиться так: 1) відступати, відхилятися, вивертатися; 2) намагатися не робити чого-небудь, не брати участі в чомусь; уникати; 3) навмисно не давати відповіді на запитання або говорити про щось інше.

Отже, з погляду значення словосполучення «ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які не залежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо). Відтак, сама по собі наявність у особи невиконаних зобов`язань, покладених на неї судовим рішенням, не є підставою для обмеження її у праві виїзду за межі України.

Заявником на підтвердження обставин зазначених у поданні додано ряд документів на виконання вимог виконавчого документу.

Так, надані заявником матеріали подання містять фактичні дані щодо перебігу вчинених дій, спрямованих на примусове виконання судового наказу, проте із долучених до подання матеріалів неможливо встановити, чи отримувала боржник копію постанови про відкриття виконавчого провадження (до подання не долучено доказів, що відповідна постанова була направлена за адресою реєстрації/перебування боржника та отримана саме ним), оскільки повідомлення про вручення боржнику копії постанови, викликів до виконавця відсутні, як і докази повернення поштових відправлень у зв`язку з неврученням боржнику, що унеможливлює встановлення обставин обізнаності боржника з наявністю виконавчого провадження. З огляду на викладене, відсутні підстави стверджувати, що боржник умисно ухиляється від виконання виконавчого судового наказу.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим наказом, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження, однак, за обсягом наданих заявником доказів, суд вважає даний факт недоведеним. Заявник, посилаючись на ухилення боржника від виконання судового наказу, не надав необхідних і достатніх доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_1 має можливість виконати своє зобов`язання, при цьому ухиляється від його виконання, а обмеження у праві виїзду за кордон надасть можливість стягнути суму боргових зобов`язань, що в даному випадку не дає суду достатніх підстав для обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що клопотання необґрунтоване та не підлягає задоволенню.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 1, 18, 28, 36 Закону України «Про виконавче провадження, ст. 441 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

У задоволенні подання Сіверськодонецького відділу державної виконавчої служби у Сіверськодонецькому районі Луганської області Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 у виконавчому провадженні № 76995841 - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та можу бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом 15 днів.

Ухвала суду складена і підписана 25 березня 2026 року.

Суддя Д.І. Городецький