Справа № 159/6894/25
Провадження № 2/159/295/26
КОВЕЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
27 березня 2026 року м. Ковель
Ковельський міськрайонний суд Волинської області у складі головуючого судді Шишиліна О.Г., за участю секретаря судового засідання Сабецької К.О., представника позивача ОСОБА_1 розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виділ частки в об`єкті нерухомого майна -
Позивач звернувся із позовом виділити в натурі в самостійну ізольовану одиницю будинок АДРЕСА_1 в особисту приватну власність такі приміщення 2-1 коридор 2,6 кв.м., 2-2 кухня 10,4 кв.м., 2-3 коридор 6,7 кв.м., 2-4 кімната 10,4 кв.м., 3-1 кухня 12,0 кв.м., 3-2 кімната 16,4 кв.м., хлів Б-1, убиральня Т, залишивши в спільному користуванні огорожу 1, хвіртку 2. Судові витрати просив стягнути з відповідача.
20.10.2025р. Ухвалою прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання.
Позивач в судові засідання не з`являвся, здійснював участь у розгляді справи через представника. Який суду повідомив, що відповідач за місцем розташування спірного будинку не проживає, де інколи навідується до будинку. Дату народження та РНОКПП відповідача йому не відомо, місце проживання також.
Для ідентифікації особи відповідача в судовому засіданні 26.03.2026р. судом було запропоновано позивачу витребувати в БТІ копію договору дарування від 09.10.2002 №1154 на підставі якого було здійснено реєстрацію права власності на будинок за відповідачем, а також в РАЦС відомості про наявність (відсутність) актового запису про смерть відповідача на що представник позивача відмовився.
Отже суд з урахуванням виключної підсудності розглянув справу із повідомленням відповідача через оголошення та поштового повідомлення на адресу розташування спірного будинку, оскільки за відомостями реєстру територіальної громади Ковельського району місце проживання його не зареєстроване. Відомості з демографічного реєстру для суду не доступні за відсутності дати народження та РНОКПП відповідача.
В призначені судові засідання у тому числі 26.03.2026р. відповідач повторно не з`явився, причин своєї неявки суду не повідомив, відзиву не надав.
У відповідності до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі наявних доказів.
Відповідно до ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Як зазначено в ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Крім того, згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 316 ЦК України передбачено що правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Частинами першою, другою статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно), тобто право спільної власності - це право власності кількох суб`єктів на один об`єкт.
Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).
Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.
У частинах першій, третій статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.
Згідно з частинами першою, другою статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.
ВП ВС від 23 квітня 2025 року у справі № 357/3145/20 зазначила, що поділ спільного майна (ст. 367 ЦК України) відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні (ст. 364 ЦК України) тим, що в разі поділу майна кожному співвласнику виділяється майно в натурі і право спільної власності припиняється. Натомість у разі виділу частки зі спільного майна право спільної часткової власності припиняється лише для того учасника, якому ця частка виділяється в натурі, а для інших співвласників режим спільної часткової власності на решту майна зберігається. За наявності лише двох співвласників майна між ними проводиться поділ, оскільки при визначенні частки одного зі співвласників у натурі частка іншого визначається також і зміні надалі не підлягає. У такому випадку суд має зазначити розмір видокремлених частин колишнього спільного майна для обох сторін та визначити конкретні окремі об`єкти нерухомого майна, що утворилися в результаті його поділу й належать позивачеві та відповідачеві.
ВС у Постанові від 04 квітня 2024 року, справа № 466/5503/17 зазначив, що визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.
Також у наведених рішеннях ВС вказується, що при вирішенні спору виділу частки або поділу будинку обов`язковим є вирішення встановлення порядку користування земельною ділянкою.
Із позовних вимог вбачається, що позивачем заявлено вимогу про виділення в натурі в самостійну одиницю будинку його частки тобто вимоги гуртуються на ст. 364 ЦК України.
Із цього приводу позивачем надані такі докази
З Договору дарування Р№2880 від 12.08.2003р. та Договору дарування №1922 від 16.07.2018р вбачається, що позивачу належить право власності із часткою 31/50 спірного будинку. Право власності зареєстровано у відповідних реєстрах.
Згідно листа БТІ №6347/01-04 від 28.11.2025р. інша 19/50 частка права власності будинку зареєстрована за ОСОБА_3 на підставі Договору дарування Р№1154 від 09.10.2002р.
Вказані відомості підтверджуються Інформаційною довідкою з ДРРП на нерухоме майно №470036571 від 26.03.2026р.
Отже судом встановлено, що спірний будинок належить двом власникам, тому вимога про виділ в натурі в самостійну ізольовану одиницю будинок АДРЕСА_2 зі складу житлового будинку, в особисту приватну власність тобто обраний позивачем спосіб захисту, через виділ його частки у будинку за ст. 364 ЦК України не відповідає правовому висновку ВП ВС від 23 квітня 2025 року у справі № 357/3145/20.
Як зазначено в Постанові ВП ВС у справі № 925/642/19 Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.
На підтвердження технічної можливості виділу своєї частки, позивач посилається на Висновок ТОВ «Бюро інвентаризації Ковель» №3/24 від 31.03.2025р., щодо технічної можливості виділу частки з об`єкта нерухомого майна складений інженером ОСОБА_4 та технічний паспорт.
У висновку зазначено, що Садибний будинок складається з житлового будинку А-1, а1, а2-2 загальною площею 123,9 м.кв., житловою площею 65,4 м.кв., господарські будівлі: сарай Б-1, сарай В-1, убиральня Т, огорожа 1, хвіртка 2.
Об`єкт після поділу:
ОСОБА_2 у житловому будинку приміщення 2-1 коридор 2,6 кв.м., 2-2 кухня 10,4 кв.м., 2-3 коридор 6,7 кв.м., 2-4 кімната 10,4 кв.м., 3-1 кухня 12,0 кв.м., 3-2 кімната 16,4 кв.м., загальною площею 58,5 м.кв., господарські будівлі та споруди: хлів Б-1, убиральня Т.
ОСОБА_3 у житловому будинку приміщення 1-1 коридор 7,9 м.кв., 1-2 кімната 17,0 м.кв., 1-3 кухня 8,0 м.кв., 1-4 ванна 4,8 м.кв., 1-5 коридор 6,1 м.кв., 1-6 кімната 12,2 м.кв., 1-7 кімната 9,4 м.кв., загальною площею 65,4 м.кв., господарські будівлі та споруди: хлів В-1
В спільному користуванні: огорожа «1», хвіртка «2»
Питання щодо користування земельною ділянкою не вирішувалося. Також не визначено ідеальні частки після розподілу і можливого відступу із відповідною грошовою компенсацією, інженером у висновку не зазначається.
Вартість будинку складає 226000,00 грн., а 31/50 частки складає 140120,00 грн. згідно висновку оцінювача від 30.06.2025р.
Доказів правового визначення користування земельною ділянкою на якій розташовано спірний будинок суду не надано.
Слід також звернути увагу, що у висновку щодо можливого виділу частки вказано, що він складений відповідно до порядку КМУ №488 від 12.05.2023р.
В пункті 150 порядку КМУ №488 від 12.05.2023р. вказано, що визначення технічної можливості поділу, об`єднання або виділу щодо об`єкта нерухомого майна, що перебуває у спільній сумісній або спільній частковій власності, проводиться за згодою всіх співвласників.
Натомість висновок не містить відомостей про згоду відповідача на проведення такого розподілу та враховано усталене між власниками використання будинку.
В п.152 порядку КМУ №488 від 12.05.2023р. вказано, що житлові будинки садибного типу, садові, дачні будинки можуть бути поділені, якщо вони складаються з двох або більше окремих будинків, які матимуть окремий вихід на вулицю. При цьому повинні утворитися самостійні об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять цілісні будинки з допоміжними господарськими будівлями. Кожен об`єкт нерухомого майна, який в результаті поділу утворює самостійний об`єкт, повинен повністю належати на праві власності одному або декільком власникам.
Натомість у висновку вказано, що огорожа 1, хвіртка залишається в спільному користуванні, тобто не врахована в предмет поділу між власниками.
Для усунення наявних сумнівів представнику позивача в судовому засіданні 26.03.2026р. було запропоновано провести відповідну експертизу, на що він відмовився.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ч.1 ст. 5 ЦПК Укрїни здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч.1, 3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Отже суд дійшов висновку, що будь-яке порушення, невизнання або оспорювання права з боку відповідача, за обраним позивачем способом захистом відсутні.
Аналогічного висновку дійшов ВС у Постанові від 28 липня 2021 року, справа №310/7011/17, що стало підставою відмови у позові.
Інші докази надані суду правового значення для встановлених судом обставин не мають та не змінюють висновків суду.
Відповідно до ч.1 чт. 141 ЦПК України витрати по оплаті судового збору суд залишає за позивачем.
Керуючись ст. ст.4,5,12,13,81,89,141,259,263-265,268 ЦПК України, суд, -
В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виділ в натурі в самостійну ізольовану одиницю будинок АДРЕСА_1 в особисту приватну власність такі приміщення 2-1 коридор 2,6 кв.м., 2-2 кухня 10,4 кв.м., 2-3 коридор 6,7 кв.м., 2-4 кімната 10,4 кв.м., 3-1 кухня 12,0 кв.м., 3-2 кімната 16,4 кв.м., хлів Б-1, убиральня Т, залишивши в спільному користуванні огорожу 1, хвіртку 2. відмовити повністю.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його складання.
Відповідач, якому повне заочне рішення суду не було вручене в день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення рішення може бути оскаржене відповідачем до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Рішення суду може бути оскаржене позивачем безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 27.03.2026р.

Головуючий:О. Г. ШИШИЛІН