справа № 363/1696/13-ц
головуючий у суді І інстанції Купрієнко С.І.
провадження № 22-ц/824/1217/2026
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
У Х В А Л А

04 березня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мостової Г.І.,

суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф.,

за участі секретаря судового засідання Лазоренко Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Колодія Олександра Миколайовича в інтересах особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 25 листопада 2013 року

у справі за позовом міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в Київській області в інтересах держави в особі Київського обласного управління лісового та мисливського господарства, державного підприємства «Вищедубечанське лісове господарство» до Вишгородської міської ради Київської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним рішення міської ради та державного акту на права власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору та витребування земельної ділянки, -

в с т а н о в и в :

У травні 2013 року міжрайонний прокурор з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в Київській області, в інтересах держави в особі Київського обласного управління лісового та мисливського господарства, державного підприємства «Вищедубечанське лісове господарство», звернувся до Вишгородського районного суду Київської області з указаним позовом, у якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог (а.с. 84-85 т. 1) просив суд:

визнати незаконним та скасувати пункт 97 рішення Вишгородської міської ради №31/16 від 29 грудня 2009 року в частині передачі земельної ділянки площею 0,12 га у приватну власність ОСОБА_2 для ведення садівництва у садовому товаристві «Дніпро-8»;

визнати недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,1041 га для ведення садівництва, серії ЯЛ №329870, кадастровий номер :38:095:0173, виданий на ім?я ОСОБА_2

повернути у власність держави та у користування ДП «Вищедубечанське лісове господарство» із незаконного володіння ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,1041 га, кадастровим номером :38:095:0173, ринковою вартість 371 221 грн.

повернути державі, в особі Вишгородської міської ради із незаконного володіння ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,1041 га, кадастровий номер :38:095:0173 ринковою вартістю 371 221 грн.

Позов обґрунтовано тим, що Вишгородською міською радою порушено встановлений законом порядок при видачі земельних ділянок для ведення садівництва у власність, а саме: надання Вишгородською міською радою рішенням від 29 грудня 2009 року № 31/16 пункт 97 безкоштовно у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,12 га в СТ «Дніпро - 8», яка є землею лісового фонду та знаходиться у користуванні Державного підприємства «Вищедубечанське лісове господарство». 19 жовтня 2010 року ОСОБА_2 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1041 га. Прокурор зазначає, що вказаний пункт рішення є незаконним, прийнятий з численними порушенням вимог земельного, лісового та цивільного законодавства, а тому просить визнати пункт 97 рішення Вишгородської міської ради №31/16 від 26 грудня 2009 року у частині надання у власність земельної ділянки ОСОБА_2 площею 0,12 га, для ведення садівництва та державний акт на вказану земельну ділянку - недійсними. Крім того, 26 грудня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладений договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, який посвідчено приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Голуб Л.А. за реєстром №3938 та зареєстровано управлінням Держкомзему у Вишгородському районі у поземельній книзі 13 квітня 2011 року за реєстровим №380950157:3:001. Просить визнати цей договір недійсним, повернути державі, в інтересах Державного підприємства «Вищедубечанське лісове господарство» із незаконного володіння ОСОБА_3 земельну ділянку.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 06 червня 2025 року адвокат Колодій О.М. в інтересах особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Вишгородського районного суду Київської області від 25 листопада 2013 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що у січні 2025 року ОСОБА_1 стало відомо, що її чоловік ОСОБА_3 , 26 грудня 2010 року за спільні кошти на підставі договору купівлі-продажу придбав земельну ділянку для ведення садівництва площею 0,1041 га, на території Вишгородської міської ради (кадастровий номер :38:095:0173).

З метою оформлення права спільної сумісної власності на зазначену вище земельну ділянку у січні 2025 року апелянт звернулась до Вишгородського районного суду з заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу з 01 січня 2010 року по 16 листопада 2013 року (тобто до моменту реєстрації шлюбу).

Рішенням Вишгородського районного суду від 10 березня 2025 року (законної сили набрало 11 квітня 2025 року) задоволено заяву ОСОБА_1 та встановлено факт спільного проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу з 01 січня 2010 року по 16 листопада 2013 року (тобто до моменту реєстрації шлюбу).

Наголошує, що земельна ділянка для ведення садівництва площею 0,1041 га, на території Вишгородської міської ради (кадастровий номер :38:095:0173) перебувала у спільній сумісній власності.

Оскаржуваним рішенням ОСОБА_1 позбавлено права власності на вказану земельну ділянку, а тому на думку апелянта, наявні правові підстави для звернення до суду з апеляційною скаргою на вказане рішення.

Вказує, що, ознайомившись з матеріалами справи, виявлено відсутність належним чином оформлених матеріалів лісовпорядкування. Наявний у матеріалах справи лист Держгеокадастру у Вишгородському районі №234 від 08 лютого 2013 року не є матеріалом лісовпорядкування у розумінні чинного законодавства

На думку скаржника, можна дійти висновку про безпідставність посилання прокурора на вказані листи з додатками до них, як на правовстановлюючі документи, оскільки останні за своїм змістом не є матеріалами лісовпорядкування згідно зі статтею 48 Лісового кодексу України та не затверджені в установленому порядку. Належні докази, які б підтверджували право постійного користування ДП «Вищедубечанський лісгосп» на спірну земельну ділянку у матеріалах справи відсутні.

Відповідно до витягу з генерального плану міста Вишгорода № 153 від 18 вересня 2013 року, наявного у матеріалах справи, оспорювана земельна ділянка відносилась до інших зелених насаджень у межах міста Вишгород.

Відповідно до додатку «Перелік ділянок підприємств Держлісгоспу, що відносяться до відповідних категорій лісів Київської області» та є додатком до наказу Державного комітету лісового господарства України №188 від 16 червня 2010 року 1-185 квартали Старосільського лісництва ДП «Вищедубечанське лісове господарство» (наявний у матеріалах справи) спірна земельна ділянка 16 червня 2010 року вперше віднесена до категорії рекреаційно-оздоровчих лісів. Тобто, до вказаної дати зазначена земельна ділянка не була віднесена до жодної категорії лісів.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що станом на дату ухвалення рішення Вишгородської міської ради №31/6 від 26 грудня 2009 року про передачу відповідачеві у власність спірної земельної ділянки остання не відносилась до земель лісогосподарського призначення.

У свою, чергу законодавство, яке було чинне на дату прийняття відповідачем зазначеного вище рішення, а саме частина 3 статті 126 Земельного кодексу України наголошувала, що право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, жодних державних актів на право постійного користування на ім`я ДП «Вищедубечанське лісове господарство» на території міста Вишгорода не виготовлялось, а тому й права останнього під час передачі у власність спірної земельної ділянки не могли бути порушені.

На переконання апелянта, матеріалами справи підтверджується, що спірна земельна ділянка не належала до земель лісогосподарського призначення станом на момент прийняття відповідачем рішення про передачу її у приватну власність ОСОБА_2 .

Вказує, що факт видачі ОСОБА_2 , тобто, першому набувачеві земельної ділянки, державного акту на право власності на земельну ділянку ще 19 жовтня 2010 року, то строк на витребування спірної земельної ділянки у відповідача, який в силу положень статті 388 ЦК України є добросовісним набувачем минув ще в жовтні 2020 року, а тому зазначений позов не підлягає задоволенню.

Додатково посилається на те, що у цій справі ДП «Вищедубечанське лісове господарство» не є органом державної влади і не є суб`єктом владних повноважень, то звернення прокурора до суду у цій справі в інтересах держави в особі ДП «Вищедубечанське лісове господарство» є безпідставним, а тому позовна заява, подана в інтересах зазначеного підприємства, підлягає залишенню без розгляду на підставі пункту 2 частини 1 статті 257 ЦПК України.

Щодо визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування та державного акта на право власності на земельну ділянку, вказує таке.

Відповідно до змісту оскаржуваного рішення, Вишгородський районний суд визнає незаконним рішення Вишгородської міської ради від 29 грудня 2009 року №31/16, оскільки земельна ділянка, яка знаходиться у власності відповідача, частково накладається на земельну ділянку позивача.

Посилається на те, що оскаржуване рішення Вишгородської міської ради від 29 грудня 2009 року № 31/16 вичерпало свою дію виконанням (на підставі рішення ради видано державний акт на право власності на земельну ділянку). Визнання цього рішення недійсним не поновить порушене право або законний інтерес позивача.

На думку скаржника, позовна вимога щодо визнання недійсним рішення Вишгородської міської ради від 29 грудня 2009 року №31/16 є неефективним способом захисту, що є самостійною підставою для відмови в позові.

Зазначає, що визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку не вирішить спір про право, так само не вирішить і питання про захист прав та інтересів позивача.

А тому, позовні вимоги про визнання недійсними державного акта на право власності на земельну ділянку є неефективними, не приведуть до відновлення порушених прав та інтересів позивача, а тому задоволенню не підлягають.

Прокурор просить визнати недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яким передано відповідачу у власність земельну ділянку площею 0,12 га.

Згідно з рішенням Вишгородської міської ради від 29 грудня 2009 року № 31/16 відповідачу передано у власність земельну ділянку площею 0,12 га. В подальшому на підставі договору купівлі - продажу від 26 грудня 2011 року відповідач придбав оспорювану земельну ділянку, тобто став її добросовісним набувачем.

Водночас, як зазначає прокурор лише частина земельної ділянки, яка належить відповідачу частково накладається на землі лісогосподарського призначення. До таких же висновків можна дійти з тексту листа Держгеокадастру у Вишгородському районі № 234 від 08 лютого 2013 року та додатку до нього у вигляді схеми накладення земельних ділянок.

Тобто, з точки зору прокурора, площа земельної ділянки, яка накладається на землі лісогосподарського призначення, менша загальної площі земельної ділянки, яку відповідач придбав за договором купівлі - продажу від 26 грудня 2011 року.

У цій справі позивач заявляє вимогу про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яким ОСОБА_2 передано у власність земельну ділянку площею 0,12 га, - тобто намагається скасувати правовий титул (визнати недійсним відповідне рішення щодо всієї земельної ділянки, а не тільки тієї її частини, що накладається на смугу відведення залізниці).

Вказує, що в рамках цієї справи та заявлених позовних вимог належним (правомірним) способом захисту може бути позов речово-правового характеру, зокрема віндикаційний позов про витребування тієї частини земельної ділянки, що належить на праві постійного користування ДП «Вищедубечанське лісове господарство».

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 06 червня 2025 року справу призначено судді-доповідачу ОСОБА_4 , у складі колегії: Таргоній Д.О., ОСОБА_5 .

Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 серпня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 25 листопада 2025 року звільнено ОСОБА_4 з посади судді Київського апеляційного суду у зв`язку із поданням заяви про відставку.

У зв`язку із настанням обставин, які унеможливлюють участь судді-доповідача ОСОБА_4 у розгляді цієї справи, відповідно до пункту 2.3.43 Положення про автоматизовану систему документообігу суду та підпункту 5.4 пункту 5 розділу ІІ Засад використання автоматизованої системи документообігу Київського апеляційного суду, призначено повторний автоматизований розподіл цивільної справи.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 02 грудня 2025 року для розгляду вказаної справи визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Мостова Г.І., судді: Березовенко Р.В., Лапчевська О.Ф.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 29 грудня 2025 року прийнято до свого провадження вказану справу та справу призначено до розгляду у судовому засіданні.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Швець А.О. у судовому засіданні підтримала вимоги апеляційної скарги та просила їх задовольнити.

Прокурор Федоренко О.П. у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Інші учасники справи, повідомлені належним чином про розгляд справи у суді апеляційної інстанції, не скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направили, у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Виходячи з положень статті 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т. ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні, а з огляду на положення статті 372 ЦПК України явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Зважаючи на вимоги частини 9 статті 128, частини 5 статті 130, частини 2 статті 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, дійшла висновку про таке.

Судом встановлено, що 26 грудня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер :38:095:0173 площею 0,1041 га, посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Голуб Л.А., зареєстрований в реєстрі № 3938 (а.с. 36-37 т. 1).

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 25 листопада 2013 року частково задоволено позов міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в Київській області в інтересах держави в особі Київського обласного управління лісового та мисливського господарства, ДП «Вищедубечанське лісове господарство».

Визнано незаконним рішення тридцять першої сесії 5 скликання Вишгородської міської ради Київської області від 29 грудня 2009 року № 31/16 в частині надання у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,12 га для ведення садівництва, що розташована в садовому товаристві «Дніпро-8».

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1041 га для ведення садівництва, серії ЯЛ №329870, кадастровий номер :38:095:0173, виданий на ім`я ОСОБА_2 .

У задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та в задоволенні позовних вимог про повернення земельної ділянки - відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 18 серпня 2014 року апеляційну скаргу заступника прокурора Київській області задоволено частково.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 25 листопада 2013 року в частині відмови у позові скасовано та ухвалено нове рішення у цій частині.

Позов міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в Київській області в інтересах держави в особі Київського обласного управління лісового та мисливського господарства, державного підприємства «Вищедубечанське лісове господарство» до Вишгородської міської ради Київської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та повернення майна із чужого незаконного володіння - задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1041 га, укладений 26 грудня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Голуб Л.А. та зареєстрований в реєстрі за №3938.

Повернуто у власність держави земельну ділянку площею 0,1041 га з цільовим призначенням для ведення садівництва, кадастровий номер :38:095:0173, розташовану на території Вишгородської міської ради Київської області, яка перебуває у володінні ОСОБА_3 .

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Рішення апеляційного суду Київської області від 18 серпня 2014 року у касаційному порядку не оскаржувалося.

Рішення апеляційного суду Київської області від 18 серпня 2014 року виконано та повернуто у власність держави земельну ділянку з кадастровим номером :38:095:0173, яка перебувала у володінні ОСОБА_3

26 грудня 2017 року до державного реєстратора речових прав на нерухоме майно Вишгородської районної державної адміністрації з заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень звернувся заступник начальника відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Кривошея С.В.

У зазначеній заяві прокурор просив державного реєстратора припинити право приватної власності ОСОБА_3 на земельну ділянку з кадастровим номером 32218101.00:38:095:0173.

За результатами розгляду зазначеної вище заяви, державним реєстратором речових прав на нерухоме майно Вишгородської районної державної адміністрації Князевою І.В. було прийняте рішення №38961083 від 26 грудня 2017 року про проведення державної реєстрації припинення права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :38:095:0173 (реєстраційний номер: 218).

Зазначені відомості про припинення права власності за ОСОБА_3 щодо земельної ділянки з кадастровим номером :38:095:0173 було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 26 грудня 2017 року о 14:22:04 державним реєстратором речових прав на нерухоме майно Вишгородської районної державної адміністрації Князевою І.В.

Таким чином, починаючи з 26 грудня 2017 року відповідач у справі - ОСОБА_3 перестав бути власником земельної ділянки з кадастровим номером :38:095:0173 (а.с. 29-31 т. 3).

06 червня 2025 року після закінчення апеляційного розгляду справи, ОСОБА_1 звернулася до Київського апеляційного судуз апеляційною скаргою на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 25 листопада 2013 року та посилалася на те, що оскаржуваним рішенням суду її позбавлено права власності на спірну земельну ділянку, оскільки вона була набута ОСОБА_3 26 грудня 2010 року за спільні кошти під час їх проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а тому перебувала у спільній сумісній власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Порядок розгляду апеляційної скарги, що надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи, встановлений статтею 370 ЦПК України.

Відповідно до частини 1 статті 370 ЦПК України, якщо апеляційна скарга надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи, і особа, яка подала скаргу, не була присутня під час апеляційного розгляду справи, суд розглядає відповідну скаргу за правилами цієї глави.

З аналізу вказаного положення закону слідує, що особа, яка подала апеляційну скаргу після закінчення апеляційного розгляду справи, не була присутня під час апеляційного розгляду справи, то тільки в такому випадку скарга цієї особи підлягає розгляду за правилами глави 1 «Апеляційне провадження» розділу V цього Кодексу.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 не була присутня під час апеляційного розгляду справи за апеляційною скаргою заступника прокурора Київській області на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 25 листопада 2013 року, то апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає розгляду за правилами глави 1 «Апеляційне провадження» розділу V цього Кодексу.

Зі змісту частини 1 статті 352 ЦПК України особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції.

Отже, необхідною умовою для набуття особою, яка не брала участі у справі, права на апеляційне оскарження судового рішення є вирішення цим судовим актом питання щодо її прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків.

Питання про те, чи вирішено судовим рішенням питання щодо прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків особи, яка не брала участі у справі, має вирішуватись виходячи з конкретних обставин справи та з урахуванням змісту судового рішення.

Рішенням Вишгородського районногосудуКиївської області 10 березня 2025 року у справі № 363/318/25 встановлено факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період часу з 01 січня 2010 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 142-144 т. 2).

Колегія апеляційного суду встановила, що при ухваленні Вишгородським районним судом Київської області рішення від 10 березня 2025 року у справі № 363/318/25 про встановлення факту спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, - питання набуття ОСОБА_1 та ОСОБА_3 земельної ділянки з кадастровим номером :38:095:0173 за спільні кошти подружжя не вирішувалося.

Оскаржуваним рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 25 листопада 2013 року у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянкивід 26 грудня 2011 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та в задоволенні позовних вимог про повернення земельної ділянки - відмовлено.

Як вбачається з оспорюваного договору купівлі-продажу від 26 грудня 2011 року, то він укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , отже апелянт ОСОБА_1 не стороною оспорюваного договору.

Як зазначив Верховний Суд у постановах від 20 січня 2020 року у справі № 2-1426/08 та від 30 січня 2020 року у справі № 646/6461/17 особи, які не брали участі у справі мають право оскаржити в апеляційному порядку ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють, обмежують або припиняють права або обов`язки цих осіб. Судове рішення слід вважати таким, яким вирішено питання про права та обов`язки осіб, яких не було залучено до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки або судження суду про права та обов`язки цих осіб або в резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки них осіб.

Враховуючи викладене, колегія апеляційного суду встановила, що оскаржуваним судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки апелянта ОСОБА_1 не вирішувалося, мотивувальна частина оскаржуваного рішення не містить висновків або судження суду про права та обов`язки апелянта ОСОБА_1 , в резолютивній частині - суд першої інстанції не вказує про права та обов`язки апелянта ОСОБА_1 .

Відповідно до пункту 3 частини 1 стаття 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Вказані норми процесуального закону встановлюють порядок та спосіб апеляційного оскарження судового рішення, який можливий у тому разі, коли суд вирішив питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не брали участі у справі.

На стадії апеляційного провадження, під час якої вирішується питання про можливість прийняття апеляційної скарги особи, що не брала участі у справі, та яка вважає, що ухваленим рішенням порушені її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, суд апеляційної інстанції установлює, чи дійсно мало місце порушення таких прав, свобод, інтересів та обов`язків у зв`язку із ухваленим рішенням, та в залежності від установленого вчиняє відповідні процесуальні дії.

Будь-який правовий зв`язок між апелянтом та сторонами спору, як-то факт спільного проживання апелянта ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , відповідача у справі та сторони оспорюваного договору купівлі-продажу від 26 грудня 2011 року, однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 01 січня 2010 року по 16 листопада 2013 року, не є підставою для висновку апеляційного суду про вирішення судом першої інстанції питань про права та обов`язки ОСОБА_1 .

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Желтяков проти України» від 09 червня 2001 року, зазначено, що право на справедливий розгляд судом, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися в контексті Преамбули Конвенції, яка, серед іншого, проголошує верховенство права як частину спільного спадку Договірних Держав. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, inter alia, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів (див. рішення суду у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania), №28342/95, п. 61, ECHR1999-VII).

Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру (див. рішення у справі «Рябих проти росії» (Ryabykh v. russia), № 52854/99, п. 52, ECHR 2003-Х).

Виходячи з вищенаведеної практики ЄСПЛ, скасування рішення Вишгородського районного суду Київської області від 25 листопада 2013 року, що набрало законної сили 18 серпня 2014 року та виконано шляхом припинення права власності за ОСОБА_3 щодо земельної ділянки 26 грудня 2017 року, за відсутності вирішення судом першої інстанції питань про права та обов`язки ОСОБА_1 , з мотивів неправильного застосування судом норм матеріального та/або процесуального права буде порушенням принципу юридичної визначеності, тобто пункту 1 статті 6 Конвенції, а також статті 1 Першого протоколу до неї.

При цьому, якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю.

Аналогічний правовий висновок висловлений Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13ц, провадження № 61-41547сво18.

Отже, колегія апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційне провадження, відкрите за апеляційною скаргою ОСОБА_1 є таким, що підлягає закриттю на підставі пункту 3 частини 1 статті 362 ЦПК України.

Про закриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в касаційному порядку (частина 2 статті 362 ЦПК України).

Керуючись статтею 362 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

Закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Колодія Олександра Миколайовича в інтересах особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 25 листопада 2013 року.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 25березня 2026 року.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська