Справа № 345/1211/26
Провадження № 2/345/1354/2026
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.03.2026 м. Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі

головуючого судді Сирка Й.Й.,

з участю секретаря судового засідання Слободян Т.Я.,

розглянувши в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовною заявою ФОП ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Пігулевська Євгенія Максимівна, до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

представник ФОП Галкіна Г.О. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість в розмірі 422,97 грн. Крім того, просить стягнути з відповідача на свою користь судові витрати у розмірі 8 331,20 грн.

Ухвалою суду від 02.03.2026 відкрито провадження у справі, яка призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.

24.03.2026 через систему «Електронний суд» представник позивача подала заяву, зазначивши, що відповідач погасив заборгованість перед позивачем у повному обсязі, просила прийняти відмову від позову, закрити провадження у справі та стягнути з відповідачв 1 331,20 грн. сплаченого судового збору та 3 084,60 грн судових витрат пов`язаних із правовою допомогою.

24.03.2026 від відповідача ОСОБА_2 до суду надійшло клопотання, у якому він просить долучити до матеріалів справи № 345/1211/26 квитанцію про сплату заборгованості, стягнути з нього 50% суми судового збору, сплаченого при поданні позовної заяви позивачем, повернувши позивачу з державного бюджету 50% суми судового збору, зменшити розмір розмір понесених витрат на правову допомогу з 7 000,00 грн. до 300,00 грн., а дану справу розглянути без його участі.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що провадження у справі за позовом фізичної особи-підприємця ФОП ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості необхідно закрити та вирішити питання про розподіл судових витрат, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, представниця ФОП ОСОБА_1 - ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила стягнути з нього заборгованість в розмірі 422,97 грн. та 8 331,20 грн. судових витрат.

24.03.2026 відповідачем ОСОБА_2 подано до суду клопотання, в якому зазначено, що 19.03.2026 ним оплачено заборгованість позивачу у розмірі 422,97 грн., на підтвердження чого долучено відповідну квитанцію.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України встановлено, що суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову.

Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникнення).

Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо.

Подібного правового висновку Верховний Суд дійшов у постановах: від 10 квітня 2019 року у справі № 456/647/18 (провадження № 61-2018св19), від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19-ц (провадження № 61-1807св20), від 09 вересня 2020 року у справі № 750/1658/20 (провадження № 61-9658св20).

Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 13/51-04 (провадження № 12-67гс19), прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у випадку припинення існування предмета спору, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 456/647/18 (провадження № 61-2018св19); Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19 (провадження № 61-1807св20); Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 вересня 2020 року у справі № 750/1658/20 (провадження № 61-9658св20) зазначено, що закриття провадження у справі через відсутність предмета спору можливе лише за умови, якщо предмет спору відсутній під час пред`явлення позову.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20 (провадження № 61-3438сво21) відступив від висновку, сформульованого у зазначених постановах, конкретизувавши його таким чином: закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України можливе, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення.

З аналізу вищевикладеного вбачається, що суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і після відкриття провадження у справі, коли на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення між сторонами у зв`язку із цим не залишилося неврегульованих питань.

З матеріалів справи вбачається, що представник позивача звернувся до суду з позовом 25.02.2026.

Ухвалою Калуського міськрайонного суду від 02.03.2026 відкрито провадження у справі.

Тому саме на виконання вимог позивача, відповідач 19.03.2026 погасив заборгованість, яка була предметом позову, на загальну суму 422,97 грн. і вказані обставини відповідачем не заперечуються.

Таким чином, закриття провадження у цій справі у зв`язку з відсутністю предмета спору на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, не допускається.

Суд констатує, що право вибору процесуального способу закінчення судового спору з відповідачем, якщо для цього у позивача виникли підстави, належить саме позивачеві.

Представник позивача Пігулевська Є.М. зазначила, що позивач не підтримує позовних вимог унаслідок задоволення їх відповідачем, і просить прийняти відмову позивача від позову у зв`язку з непідтриманням своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову та відкриття провадження у справі.

Згідно з ч. 2 ст. 49 ЦПК України позивач має право відмовитися від позову на будь-якій стадії судового процесу.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом.

Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв`язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору.

Суд, перевіривши матеріали справи, дійшов висновку про задоволення заяви представника позивача, погодившись із заявленим правом сторони, оскільки відмова від позову не суперечить вимогам цивільно-процесуального законодавства.

З огляду на викладене, відмову позивача від позову необхідно прийняти та на підставі п.4 ч.1ст.255 ЦПК України провадження в справі закрити, роз`яснивши позивачу зміст ч. 2 ст. 256 ЦПК України.

За змістом ч. 2 ст. 255 ЦПК України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами витрат, повернення судового збору з державного бюджету.

Відповідно до ч. 3 ст.7 Закону України «Про судовий збір» у разі відмови позивача від позову до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Згідно з ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Відповідно до ч. 3 ст. 142 ЦПК України, у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

Як встановлено судом, сторони вирішили даний спір в добровільному порядку, зокрема, відповідач погасив заборгованість у повному обсязі, у зв`язку з чим представник позивача відмовилася від позову.

За таких обставин суд вважає, що необхідно позивачу повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, що становить 665,60 грн., сплаченого при поданні позову згідно з платіжною інструкцією № 1090 від 09.02.2026, та з відповідача на користь позивача стягнути іншу частину понесених витрат зі сплати 50 % судового збору в розмірі 665,60 грн.

Крім того, звертаючись до суду із позовом, ФОП ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача на його користь витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7 000,00 грн. А при зверненні із заявою про закриття провадження по справі зменшив витрати на професійну правничу допомогу до 3 084,60 грн.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу долучив копії Договору про надання професійної правничої допомоги № 14/01 від 14.07.2025, укладений між Адвокатським бюро «Юлії Біжко» та ФОП ОСОБА_1 , Додатку № 1 до Договору про надання професійної правничої допомоги № 14/01 від 14.07.2025, Додатку № 2 до Договору про надання професійної правничої допомоги № 14/01 від 14.07.2025, копію Акту № 484 здачі-приймання від 23.03.2026 до Договору про надання професійної правничої допомоги № 14/01 від 14.07.2025.

Відповідно до ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судовихвитрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, потрібних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини четверта - шоста статті 137 ЦПК України).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Такий же правовий висновок зробила Велика Палата ВС у справі № 755/9215/15-ц (постанова від 19.02.2020).

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи (частина третя статті 141 ЦПК України).

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).

У розумінні умов частин четвертої - шостої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе винятково на підставі клопотання іншої сторони у разі доведення нею недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21.

Водночас у частині третій статті 141 ЦПК України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила під час вирішення питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. У такому випадку суд повинен конкретно визначити, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести обґрунтування такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору.

У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну потребу судових витрат для конкретної справи.

Близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21.

У постановах від 19 лютого 2022 року № 755/9215/15-ц та від 05 липня 2023 року у справі №911/3312/21 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та потрібності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

Отже, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною третьою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково.

Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовують з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.

У своїй постанові Велика Палата Верховного Суду від 26 червня 2024 року (див справу № 686/5757/23) врахувала, що сторона по справі не подавала клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, доводів щодо неспівмірності витрат не заявляла. При цьому Велика Палата Верховного Суду дійшла до переконання, про необхідність зменшення судових витрат. Велика Палата Верховного Суду наголосила, що подання доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом таких витрат у зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критеріям реальності адвокатських витрат (їхньої дійсності й потрібності) та розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи.

Розглянувши матеріали даної справи, суд доходить до висновку, що заявником надано належні, допустимі, достатні та достовірні докази щодо підтвердження понесених витрат на правничу допомогу.

Згідно із п.2 Додатку №2 від 14.07.2025 до Договору у разі прийняття рішення про задоволення позовних вимог, замовник додатково сплачує, винагороду у формі гонорару успіху, яка визначається у розмірі 20% від ціни позову.

Проте у даному випадку, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (див. зокрема, постанову Верховного Суду від 19 березня 2025 року у справі №757/59959/18-ц (провадження № 61-15847св24).

Суд звертає увагу, що справи про стягнення заборгованості не є особливо складними, справа розглядалася у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, відповідач добровільно оплатив борг. З огляду на наведене, суд вважає, що сума судових витрат, яку просить стягнути позивач, не є співмірною із складністю справи та іншими істотними обставинами, зокрема загальна вартість 3 084,60 грн. складається із вартості аналізу наданих замовником документів щодо правовідносин замовника та відповідача, складання позовної заяви.

Суд вважає, що вартість такої послуги, а саме 3 084,60 гривень в даному випадку є необґрунтованою та явно завищеною, яка не відповідає критерію розумності їхнього розміру з огляду на ціну позову.

Одними із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч.1 ст. 3 ЦК України.

Оскільки позивачем подане клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката , враховуючи ціну позову, що становила 422,97 та добровільне відшкодування заборгованості в повному обсязі.

Таким чином, суд дійшов до висновку про необхідність зменшення розміру витрат на правову допомогу до 500,00 грн.

На підставі наведеного та керуючись ст.142, 206,ч.2 ст.247, п.4 ч.1 ст.255,ст.260, 261, 353 ЦПК України,-

П О С Т А Н О В И В:

провадження в справі за позовом ФОП ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Пігулевська Євгенія Максимівна до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості закрити на підставі п.4 ч.1 ст.255 ЦПК України в зв`язку з відмовою позивача від позову та прийняттям цієї відмови судом.

Повернути з рахунку отримувача коштів Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області з державного бюджету (Отримувач: ГУК в Iв.-Фр.об./ТГ м.Калуш/22030101, код отримувача (ЄДРПОУ): 37951998, банк отримувача: Казначейство України (ел.адм.подат.), номер рахунку (IBAN): 0009614) фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 50 відсотків судового збору у розмірі 665,60 грн., який сплачено на підставі платіжної інструкції № 1090 від 09.02.2026.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого АДРЕСА_2 на користь фізичної особи-підприємця ФОП ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) 50 відсотків судового збору у розмірі 665,60 грн. та 500,00 грн. витрат за надання правничої допомоги.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Івано-Франківського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її постановлення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали суду.

Суддя