Справа №402/1191/25
РІШЕННЯ

іменем України

"24" березня 2026 р. м. Благовіщенське

Благовіщенський районний суд Кіровоградської області у складі:

головуючого - судді Бондаренка А.А.,

секретар судового засідання Хименко О.А.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, у відкритому судовому засіданні в місті Благовіщенське Кіровоградської області цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

встановив

У вересні 2025 року позивач Товариство з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр" (далі ТОВ «Споживчий центр») звернулося до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідачки ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 13.03.2025 року № 31.03.2025-100000455 у розмірі 15932,70 грн.

В обґрунтування позову вказує, що між ТОВ «Споживчий центр» (Кредитодавець) та ОСОБА_1 (Позичальниця) 13.03.2025 року укладено кредитний договір № 31.03.2025-100000455 (далі Кредитний договір). Відповідно до умов Кредитного договору Позичальниці надано кредит у розмірі 6000,00 грн. строком на 217 днів. Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачці можливість розпоряджатись кредитними коштами, а відповідачка зобов`язання за вказаним договором не виконала, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 15932,70 грн., що складається з заборгованості по тілу кредиту у розмірі 6000,00 грн., процентів у розмірі 6720,00 грн., комісії у розмірі 212,70 грн. та неустойки у розмірі 2400,00 грн. Зауважує, що 14 серпня 2024 року відповідачкою була проведена часткова сплата на виконання Кредитного договору у сумі 3000,00 грн., яка врахована при здійсненні розрахунку заборгованості. Оскільки відповідачка добровільно взятих на себе зобов`язань не виконує, позивач звернувся до суду з позовом у даній справі.

Ухвалою від 29.09.2025 року судом відкрито спрощене провадження у справі та призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження.

Представником відповідачки направлено до суду відзив, у якому він просить суд відмовити у задоволенні позову через йоо безпідставність та необґрунтованість, яку обґрунтовує таким:

-не доведення позивачем факту укладення кредитного договору № 31.03.2025-100000455 від 13.03.2025 року між позивачем та відповідачкою;

-нарахування позивачем неустойки відповідачці всупереч вимог пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України;

-нарахування позивачем комісії всупереч вимог частини першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» ;

-у матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження отримання відповідачкою кредитних коштів.

Повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими такі обставини та відповідні їм правовідносини.

З наданої позивачем копії довідки-розрахунку про стан заборгованості за кредитним договором № 31.03.2025-100000455 від 13.03.2025 вбачається, що заборгованість ОСОБА_1 складає 6000,00 грн. основний борг; 6720,00 проценти; 212,70 грн. комісія за надання, 3000,00 грн. неустойка. Разом 15932,70 грн. Проценти по кредиту нараховані за період з 31.03.2025 по 17.08.2025.

З копії договору від 04.01.2024 року між ТОВ "Споживчий центр" та ТОВ "Універсальні платіжні рішення" встановлено факт укладення договору про надання послуг з переказу коштів.

З копії пропозиції (оферти) на укладення такого кредитного договору ТОВ "Споживчий центр" та копії заявки на укладення кредитного договору вбачається, що ТОВ "Споживчий центр" (далі Товариство) та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 31.03.2025-100000455 (далі договір), шляхом пропозиції (оферти) на укладення такого кредитного договору Товариством та в подальшому 13.03.2025 акцептування ОСОБА_1 пропозиції Товариства (оферти).

Відповідно до п. 3.1-3.3.8 договору кредитодавець обов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти, комісію. Кредит надається на придбання для товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника; кредитодавець надає позичальнику кредит на наступних умовах: дата надання/видачі кредиту: встановлюється у заявці, яка є невід`ємною частиною даної оферти; сума кредиту: встановлюється у заявці, яка є невід`ємною частиною даної оферти; тип кредиту: кредитна лінія; строк, на який надається Кредит: встановлюється у заявці, яка є невід`ємною частиною даної оферти; дата повернення (виплати) кредиту: встановлюється у заявці, яка є невід`ємною частиною даної оферти; проценти за користування кредитом (проценти): встановлюється у заявці, яка є невід`ємною частиною даної оферти; графік платежів: встановлюється у заявці, яка є невід`ємною частиною кредитного договору.

Згідно з п. 2-9 заявки від 13.03.2025 сума кредиту: 6000,00 грн. Строк, на який надається кредит - 217 днів з дати його надання. Дата повернення (виплати) кредиту 02.09.2025; процентна ставка - фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1 % за 1 (один) день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит. Комісія, пов`язана з наданням кредиту (надалі - "комісія") -9 % від суми кредиту та дорівнює 540,00 грн. Неустойка: 90,00 грн. за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання (п. 17). Розмір процентів відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України становить 547,5 % річних (п.18).

Згідно з відповіддю позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) реквізити належного позичальнику електронного платіжного засобу для перерахування коштів позичальнику за даним та наступними договорами: 4441-11ХХ-ХХХХ-2297.

З листа ТОВ "Універсальні платіжні рішення" вбачається підтвердження платежу ТОВ "Споживчий центр" перерахування суми у розмірі 6 000,00 грн. 31.03.2025 на картку 5068-74ХХ-ХХХХ-6318.

Суд виснує, що до визначених судом правовідносин сторін підлягають застосуванню такі правові норми:

Статтею 205 ЦК України встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

За нормою статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).

Відповідно до статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини 1, 3, 4, 7 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (частина 12 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.

Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (пункт 6 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами. (стаття 629 ЦК України)

Частиною 1 статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін)(частина 1 статті 530 ЦК України).

Відповідно до статті 525, частини 1 статті 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. (частина 1 статті 1048 ЦК України)

За змістом статті 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (частина 1 статті 625 ЦК України).

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Вирішуючи спір щодо вимог про стягнення тіла кредиту та комісії за надання кредиту суд дійшов такого висновку:

Виходячи з аналізу наведених норм права та матеріалів справи, між сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов кредитного договору, який оформлений сторонами в електронній формі з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 успішно ідентифікована ТОВ «Споживчий центр», одноразовим ідентифікатором , який було надіслано у СМС повідомленні нам ер вказаний як фінансовий 067ХХХ69.

Положення статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Відтак, суд дійшов висновку, що вказаний кредитний договір укладений між сторонами. Доказів на спростування наведеного до суду не надано. Факт укладення кредитного договору відповідачкою не заперечується.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідачка отримала кредит в сумі 6000,00 грн., які зобов`язана була повернути до 02.09.2025. Також відповідачка була зобов`язана сплатити позивачу комісію за надання кредиту в розмірі 540,00 грн., яка нараховується Кредитором та обліковується в день видачі кредиту, сплачується згідно Графіку платежів (п.11 Договору).

Проте вказаних зобов`язань відповідачка не виконала, у зв`язку з чим за нею утворилась заборгованість по сплаті 6000,00 грн. основного боргу з повернення кредиту та 212,70 грн. боргу по сплаті комісії за надання кредиту.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» (далі Закон) загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Відповідно до частини другої статті 8 Закону до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Таким чином, Законом безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за надання кредиту.

На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит,- щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).

Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за надання кредиту.

Умови договору щодо розміру комісії та порядку її сплати були доведені до відома відповідача належним чином. З такими умовами відповідач погодився, а тому взяв на себе зобов`язання їх виконувати.

Враховуючи розмір кредиту 6 000,00 грн., умови про сплату одноразової комісії в сумі 540,00 грн (9 % від суми кредиту) не є такими, що не відповідають принципу справедливості, добросовісності та розумності в розумінні Закону України «Про споживче кредитування».

Щодо вимог про стягнення процентів суд керується такими мотивами:

Стаття 8 Закону України «Про споживче кредитування» (далі Закон) в доповнений частинами четвертою-п`ятою згідно із Законом № 3498-IX від 22.11.2023.

Відповідно до ч.ч. 4, 5 Закону денна процентна ставка розраховується у процентах за формулою: ДПС = (ЗВСК/ЗРК)/tЧ100%, де ДПС - денна процентна ставка; ЗВСК - загальні витрати за споживчим кредитом; ЗРК - загальний розмір кредиту; t - строк кредитування у днях.

Максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %.

Закон України від 22.11.2023 року № 3498-ХІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» набрав чинності 24.12.2023, а кредитний договір було укладено 20.01.2025, тобто після набрання чинності цим Законом, тому нарахування процентної ставки слід розраховувати у відповідності до вимог частини 4 статті 8 Закону. При максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати 1% (частина 5 статті 8 Закону).

За умовами договору встановлена процентна ставка - фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1 % за 1 (один) день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит. Розмір процентної ставки не перевищує розмір, визначений у частині 5 статті 8 Закону.

Заявлена до стягнення сума процентів, яку відповідачка мала сплачувати на користь позивача, з урахуванням вимоги частини 5 статті 8 Закону, становить 6720,00 грн. та нарахована в межах строку кредитування (139 днів).

За таких обставин, суд визнає обґрунтованими позовні вимоги в частині основного боргу, процентів за користування кредитом та комісії (узгоджені сторонами договору у п. 29 заявки).

Щодо вимоги про стягнення неустойки суд дійшов таких висновків:

Суд установив, що позивач заявив до стягнення з відповідачки, крім тіла кредиту, процентів та комісій, також неустойку, сплата якої передбачена пунктом 17 кредитного договору, у розмірі 3000,00 грн.

Позивач щодо нарахування неустойки вказав, що відповідно до Закону України № 3498-IX від 22.11.2023 "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг" пункт 6.1. Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про споживче кредитування", яким було передбачена заборона нарахування неустойки виключено і відповідно на підставі змін. За договорами укладеними з 24.01.2024, кредиторам дозволено здійснювати нарахування неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, передбачених договором про споживчий кредит за прострочення виконання зобов`язань. Вказані доводи позивача суд відхиляє з огляду на таке.

Відповідно до статті 4 ЦК України основу цивільного законодавства України становить Конституція України. Основним актом цивільного законодавства є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу (далі закон).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що якщо ЦК України та інший нормативно-правовий акт, який має юридичну силу закону України, містять однопредметні приписи різного змісту, то пріоритетними є приписи ЦК України (постанови від 22 червня 2021 року у справі №334/3161/17 (пункт 17), від 18 січня 2022 року у справі №910/17048/17 (пункт 78), від 29 червня 2022року у справі №477/874/19 (пункт 69).

Згідно з пунктом 18 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установивши, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Суд враховує, що положеннями цивільного законодавства (ЦК України основний акт цивільного законодавства) передбачено звільнення боржника від сплати неустойки, а у разі її нарахування підлягає списанню. Указана норма є імперативною і підлягає безпосередньому застосуванню.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого відповідним законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, на всій території України введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, дія якого триває по теперішній час.

Верховний Суд у постанові від 12.02.2025 у справі № 758/5318/23 зробив висновок, що тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: (1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; (2) в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; (3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною другою статті 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Отже, оскільки неустойка за кредитним договором нарахована у період дії воєнного стану, то відповідачка звільняється від обов`язку її сплати на користь ТОВ "Споживчий центр" і суд вважає за можливе безпосередньо застосувати пункт 18 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України, оскільки саме вказаним положенням урегульовані спірні правовідносини.

Положення Закону України від 22 листопада 2023 року № 3498-ІХ "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг" пункту 6 розділу ІV Закону №1734-VIII у новій редакції не змінює визначене ЦК України правове регулювання щодо звільнення позичальників від сплати на користь кредитодавців неустойки (штрафу, пені) за прострочення виконання зобов`язання за кредитним договором у період воєнного стану, а норми ЦК України застосовуються безпосередньо до спірних правовідносин.

Отже, суд відхиляє посилання позивача на правомірність нарахування та заявлення до стягнення неустойки, а тому позовні вимоги в частині стягнення неустойки у розмірі 3000,00 грн. не підлягають задоволенню.

За результатами розгляду справи суд робить такі висновки:

Позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. З відповідача на користь позивача підлягають стягненню 6000,00 грн. заборгованості за основним боргом, 6720,00 грн. заборгованості по сплаті процентів, 212,70 грн. боргу по сплаті комісії, а всього 12932,70 грн., у задоволенні решти позовних вимог в частині стягнення неустойки суд відмовляє.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд дійшов таких висновків:

Відповідно до положень частини 1 статті 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача слід стягнути судовий збір пропорційно задоволеним вимогам в сумі 1496,56 грн. (15932,7/100 = 159,33; 9843/159,33 = 61,78; 2422,40/100 х 61,78= 1496,56).

Вирішуючи питання про розподіл витрат на правничу допомогу, суд керується такими міркуваннями:

Позивачем заявлено про понесені ним витрати на професійну правничу допомогу у сумі 6000, 00 грн.

При вирішенні питання про розподіл витрат на правничу допомогу, суд керується такими норами цивільного процесуального законодавства:

Відповідно до частини 2 статті 15 Цивільного процесуального кодексу України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до пункту 2) частини 2 статті 137 ЦПК України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Дослідивши вимоги заяви та заперечення на неї, вивчивши матеріали справи, суд встановив таке:

У заяві позивачем не надано доказів понесення позивачем витрат на оплату послуг адвоката, необхідних для надання правничої допомоги. Тому суд не може вважати доведеним факт здійснення відповідних витрат позивачем і відповідно не може винести рішення про їх стягнення з відповідача.

На підставі статей 207, 526, 530, 610, 612, 626, 638, 1047, 1048, 1049, 1054 Цивільного кодексу України, Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», Закону України «Про електронну комерцію», керуючись статтями 12, 13, 76, 81, 89, 141, 247, 258, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ухвалив:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр" (10032, м. Київ, вул. Саксаганського, 133-А, , МФО 305299, р/р НОМЕР_2 ) заборгованість за кредитним договором № 31.01.2025-100000455 від 31.03.2025 у розмірі 12932 (дванадцять тисяч дев`ятсот тридцять дві) грн. 70 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр" (10032, м. Київ, вул. Саксаганського, 133-А, , МФО 305299, р/р НОМЕР_2 ) судовий збір пропорційно задоволеним вимогам в сумі 1496 (одна тисяча чотириста дев`яносто шість) грн.56 коп.

Рішення суду може бути оскаржене до Кропивницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги у тридцятиденний строк з дня проголошення рішення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр",

Адреса: 10032, м. Київ, вул. Саксаганського, 133-А,

;

Відповідач: ОСОБА_1 ,

Адреса: АДРЕСА_1 ,

РНОКПП: НОМЕР_1 .

Суддя: А. А. Бондаренко