ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 756/217/15

провадження № 61-2383св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Петрова Є. В.,

суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Литвиненко І. В., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа- Приватне підприємство «Спецзовнішкомплект»,

розглянув у порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_1 та Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2022 року в складі судді Луценка О. М. та постанову Київського апеляційного суду від 06 лютого 2024 року в складі колегії суддів Мазурик О. Ф., Желепи О. В., Немировської О. В. у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 , третя особа - Приватне підприємство «Спецзовнішкомплект», про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України»), правонаступником якого є Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - АТ «Державний ощадний банк України», банк), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Приватне підприємство «Спецзовнішкомплект» (далі - ПП «Спецзовнішкомплект»), про стягнення заборгованості за кредитними договорами.

На обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що 07 жовтня 2011 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ПП «Спецзовнішкомплект» укладено договір кредитної лінії № 5, відповідно до умов якого банк надав позичальнику на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у вигляді мультивалютної відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом кредитування 37 500 000,00 грн.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 07 жовтня 2011 року між ПАТ «Державний ощадний банк України», ПП «Спецзовнішкомплект» та ОСОБА_1 укладено договір поруки № 1, за умовами якого останній зобов`язався перед кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання позичальником зобов`язання за кредитним договором, а також додатковими договорами до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому.

04 липня 2012 року та 25 липня 2012 року між банком та позичальником укладено додаткові договори № 1 та № 2 щодо умов надання кредитних коштів у межах першого траншу (його частини) кредиту - укладення договору іпотеки майнових прав на нерухоме майно (комплекс будівель та споруд на АДРЕСА_1 ) та договору поруки з ОСОБА_1 .

Додатковим договором від 05 жовтня 2012 року № 3 сторони погодили збільшення / зменшення чинного ліміту кредитування у строки згідно з графіком: з 1 до 39 місяць - 37 500 000,00 грн; на кінець 40 місяця - 33 500 000,00 грн; на кінець 41 місяця - 29 500 000,00 грн; на кінець 42 місяця - 25 500 000,00 грн; на кінець 43 місяця - 21 500 000,00 грн; на кінець 44 місяця - 17 500 000,00 грн; на кінець 45 місяця - 13 500 000,00 грн; на кінець 46 місяця - 9 500 000,00 грн; на кінець 47 місяця - 5 500 000,00 грн; на кінець 48 місяця - 0 грн.

Згідно з додатковим договором № 4, укладеним 22 травня 2013 року, сторони погодили умови надання кредитних коштів у межах першого траншу (його частини) кредиту - укладення договору іпотеки майнових прав на нерухоме майно (комплекс будівель та споруд на АДРЕСА_1 ) та договору поруки з ОСОБА_1

28 серпня 2013 року між банком та позичальником укладено додатковий договір № 5, за умовами якого забезпечення надання кредитних коштів у межах другого траншу (його частини) кредиту у розмірі, що з попередніми траншами не перевищуватиме чинного ліміту кредитування, здійснено шляхом укладення між банком та ТОВ «Сідвелс» договору іпотеки нерухомості - комплекс будівель на АДРЕСА_2 та земельної ділянки за вказаною адресою, а також між банком та Товариством з обмеженою відповідальністю СУПП «Ай.Ті.Джі-Інвест» та між банком і ПП «Спецзовнішкомплект» - договорів застави рухомого майна (обладнання), за цією ж адресою.

05 вересня 2013 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ПП «Спецзовнішкомплект» укладено договір кредитної лінії № 4, до якого внесено зміни та доповнення додатковим договором від 22 жовтня 2013 року № 1, згідно з яким банк надав позичальнику на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у вигляді відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом кредитування 22 000 000,00 грн з кінцевим терміном повернення не пізніше 04 вересня 2014 року зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 18 % річних.

На забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, 05 вересня 2013 року між ПАТ «Державний ощадний банк України», ПП «Спецзовнішкомплект» та ОСОБА_1 укладено договір поруки № 1, за умовами якого останній зобов`язався перед кредитором відповідати солідарно у повному обсязі за своєчасне та повне виконання позичальником зобов`язання за кредитним договором, а також додатковими договорами до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому.

У зв`язку з неналежним виконанням умов договору кредитної лінії № 5 станом на 16 грудня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 1 675 728,27 грн, за договором кредитної лінії № 4 - 27 075 977,75 грн.

Збільшивши позовні вимоги, банк зазначав, що станом на 27 травня 2016 року у позичальника утворилась заборгованість, яку він просив суд стягнути з відповідача:

- за договором кредитної лінії від 07 жовтня 2011 року № 5 у розмірі 78 133 339,71 грн, з яких: 37 500 000,00 грн - прострочена заборгованість за кредитом, 11 066 272,74 грн - прострочена заборгованість за процентами, 11 229 945,21 грн - пеня за несвоєчасне повернення кредиту, 2 183 102,28 грн - пеня за несвоєчасне повернення процентів, 1 354 602,74 грн - 3 % річних за непогашення кредиту, 270 535,00 грн - 3 % річних за непогашення процентів, 12 750 000,00 грн - інфляційні втрати за несвоєчасну сплату кредиту, 1 778 881,74 грн - інфляційні втрати за несвоєчасну сплату процентів;

- за договором кредитної лінії від 05 вересня 2013 року № 4 у розмірі 23 410 712,59 грн, з яких: 1 315 466,32 грн - прострочена заборгованість за кредитом, 2 315 199,41 грн - прострочена заборгованість за процентами, 2 897 123,29 грн - пеня за несвоєчасне повернення кредиту, 1 309 831,80 грн пеня за несвоєчасне повернення процентів, 1 007 923,59 грн - 3 % річних за непогашення кредиту, 113 025,41 грн - 3 % річних за непогашення процентів, 13 415 154,66 грн - інфляційні втрати за несвоєчасну сплату кредиту, 1 036 988,11 грн - інфляційні втрати за несвоєчасну сплату процентів.

Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Оболонський районний суд міста Києва рішенням від 12 серпня 2016 року позов задовольнив частково.

Стягнув з ОСОБА_1 заборгованість за кредитними договорами у розмірі 91 917 821,84 грн та судовий збір у розмірі 3 654,00 грн.

У задоволенні іншої частини позову (3 % річних та інфляційних втрат) відмовив.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції керувався тим, що боржник належним чином не виконував умови договорів кредитної лінії, забезпечених порукою, у зв`язку з чим наявні підстави для стягнення з ОСОБА_1 як поручителя на користь банку заборгованості, яка складається з простроченої заборгованості за кредитами, простроченої заборгованості за відсотками, пені за несвоєчасне повернення кредитів та відсотків.

Вирішуючи спір у частині вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, суд першої інстанції керувався тим, що до спірних правовідносин не може бути застосована частина друга статті 625 ЦК України.

Апеляційний суд міста Києва рішенням від 16 листопада 2016 рокуапеляційну скаргу ПАТ «Державний ощадний банк України» задовольнив. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 серпня 2016 року у частині вирішення позовних вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат скасував та ухвалив у цій частині нове рішення. Стягнув з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» 3 % річних та інфляційні втрати у розмірі 9 626 230,50 грн.

У іншій частині рішення суду залишив без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь банку заборгованості за кредитними договорами, однак не погодився з висновком суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції у частині вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, апеляційний суд керувався тим, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд апеляційної інстанції, врахувавши, що зобов`язання боржника за кредитними договорами щодо повернення кредитів у національній валюті та сплати процентів є грошовими, а тому у разі прострочення виконання зобов`язань кредитор має право на отримання від боржника сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь банку 3 % річних та інфляційних втрат за неналежне виконання умов договорів кредитної лінії, забезпечених порукою.

Суд відхилив доводи відповідача про припинення поруки у зв`язку з тим, що згідно з умовами договору поруки від 07 жовтня 2011 року ОСОБА_1 зобов`язався відповідати перед кредитором за зобов`язання, які можуть бути укладені у майбутньому, а тому вважав, що, збільшивши у подальшому обсяг відповідальності, права поручителя не порушені й порука не припинена.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 05 липня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 серпня 2016 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 16 листопада 2016 року скасував, справу направив на новий розгляд до суду першої інстанції (провадження № 6-32606св16).

Скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій, касаційний суд керувався тим, що суди не звернули уваги, на те, що зазначення у договорі поруки про можливість зміни розміру процентів за основним зобов`язанням і строків їх виплати не звільняє сторони основного зобов`язання від узгодження цих змін із поручителем, оскільки договором (пунктом 1.1) не передбачено, що такі зміни проводяться без їх узгодження (додаткового повідомлення), а докази такого узгодження відсутні. Крім того, суди не врахували, що у пункті 4.3 договору поруки від 07 жовтня 2011 року № 1 сторони узгодили за яких обставин обсяг відповідальності поручителя не змінюється.

Верховний Суд України постановою від 13 вересня 2017 рокузаяву ПАТ «Державний ощадний банк України» задовольнив.

Ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 липня 2017 року скасував, рішення Апеляційного суду міста Києва від 16 листопада 2016 року залишив у силі (провадження № 6-1539ц17).

Скасовуючи ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 липня 2017 року, Верховний Суд України керувався тим, що умовами додаткового договору від 05 жовтня 2012 року № 3 до договору кредитної лінії від 07 жовтня 2011 року № 5 банк та позичальник змінили строки здійснення платежів, які мали бути здійснені позичальником на погашення заборгованості за кредитом. Згідно з умовами договору поруки від 07 жовтня 2011 року до договору кредитної лінії від 07 жовтня 2011 року № 5 ОСОБА_1 зобов`язався перед кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання позичальником зобов`язання за кредитним договором, а також додатковими договорами до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому.

У пункті 4.3 договору поруки банк та поручитель домовилися, що у випадку продовження строків повернення кредиту та / або у випадку будь-яких інших змін строків здійснення платежів позичальником за кредитним договором обсяг відповідальності поручителя не змінюється.

Враховуючи зазначене, Верховний Суд України погодився з висновком суду апеляційної інстанції про стягнення заборгованості з поручителя, оскільки будь-яких змін, про внесення яких кредитор був зобов`язаний повідомити та отримати згоду від поручителя, до кредитного договору не вносились, а згідно з договором поруки поручитель зобов`язався солідарно відповідати перед кредитором за виконання боржником зобов`язань, умовами якого, зокрема, передбачено що у випадку продовження строків повернення кредиту та/або у випадку будь-яких інших змін строків здійснення платежів позичальником за кредитним договором обсяг відповідальності поручителя не змінюється.

ПАТ «Державний ощадний банк України» та ПП «Спецзовнішкомплект» змін щодо збільшення розміру чинного ліміту кредитування чи процентів до договору кредитної лінії від 07 жовтня 2011 року № 5 не вносили, у зв`язку з чим відсутні підстави для припинення поруки.

Короткий зміст заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції із заявою про перегляд рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 серпня 2016 року за нововиявленими обставинами на підставі пункту 1 частини другої статті 423 ЦПК України.

Заяву мотивовано тим, що на час ухвалення рішення Оболонським районним судом міста Києва від 12 серпня 2016 року у цій справі існувало ряд судових рішень, які не були йому відомі та які мали б входити до предмету доказування у цій справі й могли вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які брали участь у справі.

Зазначав, що банк, затягуючи процес реєстрації права власності, нараховував боржнику проценти та штрафні санкції на всю суму боргу, а не на зменшену, як мав нараховувати, тобто майже 3 місяці банк протизаконно збільшував суму заборгованості, збільшуючи обсяг його відповідальності як поручителя.

Зазначав, що згідно з розрахунком Товариства з обмеженою відповідальністю Юридична компанія «Альфа Лекс Консалтінг» (далі - ТОВ ЮК «Альфа Алекс Консалтінг»), проведеним на його замовлення, станом на 09 лютого 2016 року прострочена заборгованість за договором кредитної лінії № 4 була зменшена банком до суми 3 484 410,40 грн. Зменшення заборгованості відбулося на підставі рішення Господарського суду Кіровоградської області від 26 жовтня 2015 року у справі № 912/3431/15, відповідно до якого в рахунок часткового погашення заборгованості ПП «Спецзовнішкомплект» перед ПАТ «Державний ощадний банк України» за договором кредитної лінії № 4 у розмірі 24 077 500,00 грн без податку на додану вартість (далі - ПДВ) звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором № 25 та визнано за банком права власності на комплекс будівель. Рішення набрало законної сили 19 листопада 2015 року. Однак банк зменшив суму заборгованості за договором кредитної лінії № 4 на 24 077 500,00 грн лише 08 лютого 2016 року і протягом майже трьох місяців банк здійснював нарахування відсотків та штрафних санкцій на загальну суму заборгованості.

Крім того, ТОВ Юридична компанія «Альфа Лекс Консалтінг» повідомило, що з 16 липня 2015 року до 16 лютого 2016 року банк взагалі не мав права нараховувати проценти чи штрафні санкції на проценти, оскільки у цей період відповідно до ухвали Господарського суду Кіровоградської області діяв мораторій на задоволення вимог кредиторів боржника ПП «Спецзовнішнкомплект». Однак, незважаючи на зазначену ухвалу, банк здійснював нарахування за цей період.

Також посилався на те, що на відміну від перегляду судового рішення у порядку апеляційного та касаційного оскарження підставою такого перегляду є не недоліки розгляду справи судом, а те, що на час ухвалення рішення суд не мав можливості врахувати істотну обставину, яка могла суттєво вплинути на вирішення справи, оскільки учасники розгляду не знали про неї та, відповідно, не могли надати суду необхідних даних.

Звертав увагу, що зазначені у заяві обставини мають значення для вирішення справи і є істотними для постановлення правильного по суті рішення у справі, оскільки на їх підставі можна зробити висновок про значно менший розмір заборгованості за договорами кредитних ліній № 5 та № 4, а надані банком розрахунки не відповідають дійсності та спрямовані на штучне збільшення заборгованості без законних на те підстав.

Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій за нововиявленими обставинами

Оболонський районний суд міста Києва ухвалою від 22 липня 2020 року відкрив загальне позовне провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про перегляд рішення за нововиявленими обставинами у цій справі.

Оболонський районний суд міста Києва ухвалою від 09 листопада 2020 року заяву ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення у цій справі задовольнив.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 серпня 2016 року скасував, призначив справу в порядку загального позовного провадження до розгляду.

Київський апеляційний суд ухвалою від 18 листопада 2020 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 17 лютого 2021 року, апеляційну скаргу АТ «Державний ощадний банк України» на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 09 листопада 2020 року повернув скаржнику у зв`язку з тим, що оскаржувана ухвала не підлягає оскарженню, оскільки відсутня у переліку ухвал, на які можуть бути подані апеляційні скарги, відповідно до частини першої статті 353 ЦПК України.

Рішенням від 04 жовтня 2022 року Оболонський районний суд міста Києвапозов ПАТ «Державний ощадний банк України» задовольнив.

Стягнув з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість у розмірі 91 917 821,84 грн, 3 % річних та інфляційні втрати у розмірі 9 626 230,50 грн, а також витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 3 654,00 грн.

Розглядаючи заяву ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 серпня 2016 року, надаючи оцінку доводам заяви, суд першої інстанції ухвалив рішення від 04 жовтня 2022 року.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції у мотивувальній частині рішення від 04 жовтня 2022 року зазначив, що, постановляючи ухвалу від 09 листопада 2020 року, Оболонський районний суд міста Києва скасував рішення того ж суду від 12 серпня 2016 року, однак нове рішення за наслідками розгляду заяви про перегляд за нововиявленими обставинами не ухвалив у зв`язку з великим обсягом матеріалів справи та складністю справи.

Даючи оцінку доводам відповідача ОСОБА_1 , які зазначені у заяві про перегляд рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 серпня 2016 року, суд першої інстанції в рішенні від 04 жовтня 2022 року дійшов висновку про те, що посилання ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Кіровоградської області від 16 липня 2016 року у справі № 912/2487/15 про банкрутство ПП «Спецзовнішкомплект» як на нововиявлену обставину є безпідставним та недоведеним.

Суд першої інстанції зазначив, що не є нововиявленими обставинами посилання ОСОБА_1 у заяві на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 10 травня 2016 року у справі № 912/1543/16 та рішення Господарського суду Кіровоградської області від 29 червня 2016 року у справі № 912/1542/16 року, оскільки вказані рішення були наявні в матеріалах справи № 756/217/15 та суд надавав їм оцінку.

Задовольняючи позов, суд керувався тим, що ПП «Спецзовнішкомплект» свої зобов`язання за кредитними договорами належним чином не виконало, і позивач довів, що станом на 27 травня 2016 року існувала заборгованість у розмірі 91 917 821,84 грн, з яких: заборгованість за договором кредитної лінії від 07 жовтня 2011 року № 5 становить: прострочена заборгованість за кредитом - 37 500 000,00 грн; прострочена заборгованість за процентами - 11 066 272,74 грн; пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 11 229 945,21 грн; пеня за несвоєчасне повернення процентів - 2 183 102,28 грн. Заборгованість за договором кредитної лінії від 05 вересня 2013 року № 4 становить: прострочена заборгованість за кредитом - 1 315 466,32 грн; прострочена заборгованість за процентами - 2 315 199,41 грн; пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 2 897 123,29 грн; пеня за несвоєчасне повернення процентів - 1 309 831,80 грн.

Також суд вважав доведеними позовні вимоги у частині стягнення 3 % річних та інфляційних втрат у розмірі 9 626 230,50 грн.

Київський апеляційний суд постановою від 28 лютого 2023 року апеляційну скаргу АТ «Державний ощадний банк України» задовольнив. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково.

Ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 09 листопада 2020 року та рішення Оболонського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2022 року скасував та ухвалив нове судове рішення.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 серпня 2016 року відмовив.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 серпня 2016 року залишив у силі.

Стягнув з ОСОБА_1 на користь АТ «Державний ощадний банк України» судові витрати у розмірі 5 481,00 грн.

Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції від 09 листопада 2020 року, рішення суду першої інстанції від 04 жовтня 2022 року та приймаючи своє рішення, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про те, що обставини, на які посилається ОСОБА_1 у заяві про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 серпня 2016 року, не є нововиявленими у розумінні пункту 1 частини другої статті 423 ЦПК України.

Суд першої інстанції фактично розглянув заяву ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 серпня 2016 року та дійшов правильного висновку про відсутність підстав для її задоволення, однак у непередбачений статтею 429 ЦПК України порядок скасував ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 09 листопада 2020 року рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 серпня 2016 року та ухвалив нове судове рішення.

Тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що рішення Оболонського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2022 року та ухвала Оболонського районного суду міста Києва від 09 листопада 2020 року підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 серпня 2016 року за нововиявленими обставинами. Отже, рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 серпня 2016 року підлягає залишенню в силі.

Верховний Суд постановою від 04 жовтня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив.

Постанову Київського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року скасував, справу направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи постанову апеляційного суду, Верховний Суд керувався тим, що апеляційний суд не мав повноважень скасовувати рішення суду першої інстанції і постановляти нове судове рішення щодо розгляду заяви про перегляд у зв`язку з нововиявленими обставинами рішення суду, відмовляти у її задоволенні (залишати без задоволення), тобто розглядати таку заяву по суті, оскільки це належить до компетенції суду, судове рішення якого переглядається.

Під час нового розгляду Київський апеляційний суд постановою від 06 лютого 2024 року апеляційні скарги АТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Оболонського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2022 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з доводами апеляційних скарг щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права під час розгляду заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами. Разом з тим, суд дійшов висновку, що у цій конкретній справі з тих підстав, на які посилаються сторони як на порушення норм процесуального права, не може бути скасоване оскаржуване судове рішення. Суд визнав, що судове рішення ухвалено у спосіб не передбачений нормами процесуального права і це фактично призвело до того, що зі скасуванням рішення суду першої інстанції не можна вважати чинним рішення суду апеляційної інстанції. Також зазначав, що нормами процесуального права не передбачено ухвалення двох судових рішень за наслідками розгляду заяви за нововиявленими обставинами, а саме ухвали суду та окремо рішення суду і це свідчить про суддівську помилку. Однак за обставин, коли ухвалу суду про скасування рішення суду за наслідками розгляду заяви за нововиявленими обставинами переглянули суди апеляційної та касаційної інстанцій і залишили без змін, усунути суддівську помилку у цій справі можливо лише шляхом перегляду ухваленого остаточного рішення у цій справі. Суд вважав, що у цій справі не можливо підходити з надмірним формалізмом до трактування норм процесуального права, а треба вже підійти до розгляду питання дотримання судом застосування норм матеріального права під час вирішення судом справи, що переглядається.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції, що обставини, на які посилається ОСОБА_1 у заяві про перегляд рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 серпня 2016 року за нововиявленими обставинами, не є нововиявленими у розумінні пункту 1 частини другої статті 423 ЦПК України.

Однак, оскільки суд першої інстанції фактично розглянув заяву ОСОБА_1 про перегляд рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 серпня 2016 року за нововиявленими обставинами та дійшов висновку про відсутність підстав для її задоволення, однак у непередбачений статтею 429 ЦПК України порядок, а саме ухвалою від 09 листопада 2020 року скасував рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 серпня 2016 року та 04 жовтня 2022 року ухвалив нове судове рішення, резолютивна частина якого відповідає остаточному рішенню у цій справі, з урахуванням судового рішення апеляційної інстанції, ухваленого у цій справі і яке скасовано, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Оболонського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2022 року, як результат виправлення суддівської помилки, підлягає залишенню без змін.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги ОСОБА_1

19 лютого 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Оболонського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 лютого 2024 року, направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає:

- неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права;

- суд апеляційної інстанції застосував норму права (частину першу статті 1048 ЦК України) без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року в справі № 910/4518/16, від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12, від 04 лютого 2020 року в справі № 912/1120/16;

- суд апеляційної інстанції застосував норму права (статтю 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом») без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 10 вересня 2020 року в справі № 904/4700/19, від 26 лютого 2019 року в справі № 911/3719/16;

- суд апеляційної інстанції у всупереч нормам частини першої статті 417 ЦПК України не виконав вказівки Верховного Суду у цій справі, викладені у постанові від 04 жовтня 2024 року, та не переглянув рішення суду по суті вирішення позовних вимог;

- суд не дослідив зібрані у справі докази, не встановив фактичні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення справи;

- суди безпідставно відхилили висновок експерта від 03 вересня 2020 року № 03/09-20 за результатом проведення економічної експертизи від 03 вересня 2020 року;

- суд першої інстанції не вирішив питання про долучення доказів, а суд апеляційної інстанції не звернув уваги на вказані доводи.

Зазначає, що у цій справі суди стягнули заборгованість за кредитними договорами у розмірі, який наведений банком у заяві про збільшення позовних вимог, тобто станом на 02 червня 2016 року. Однак суди не врахували, що проценти за користування кредитами нараховані банком після пред`явлення вимоги про дострокове повернення кредитів. Тому, на думку відповідача, проценти за користування кредитом за договором кредитної лінії № 5 після 09 лютого 2015 року у сумі 7 904 961,37 грн є безпідставним та незаконним. Аналогічна ситуація і за договором кредитної лінії № 4, а саме банк незаконно нарахував проценти за користування кредитом після 04 вересня 2014 року в сумі 5 708 165,73 грн, з яких 3 450 082,19 грн були погашені.

Крім цього, банк безпідставно нарахував пеню за прострочені проценти у сумі 3 492 934,08 грн.

Також банк незаконно нарахував інфляційні втрати, 3 % річних, пеню за період з 16 липня 2015 року до 16 лютого 2016 року під час дії мораторію.

Банк вимагає стягнення заборгованості за договором кредитної лінії № 5 з поручителя, не враховуючи те, що порука припинилась 05 жовтня 2012 року. Банк набув право власності на предмет іпотеки (комплекс будівель) вартістю 29 000 000,00 грн, а списав заборгованість на 24 000 000,00 грн. Крім того, банк, набувши право власності на комплекс будівель, не зареєстрував це право протягом трьох місяців. За ці три місяці банк не зменшив суму заборгованості за кредитом на вартість набутих будівель і продовжував нараховувати проценти, пеню, інфляційні втрати та 3 % річних на повну суму заборгованості, штучно її збільшуючи.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги АТ «Державний ощадний банк України»

20 лютого 2024 року АТ «Державний ощадний банк України» звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Оболонського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 лютого 2024 року, ухвалити нове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про перегляд рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 серпня 2016 року за нововиявленими обставинами залишити без розгляду, як таку, що подана із порушенням статей 425, 429 ЦПК України. Також касаційна скарга містить заперечення на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 09 листопада 2020 року.

Крім того, касаційна скарга містить клопотання про передання справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, посилаючись на те, що справа містить виключну правову проблему і таке передання необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає:

- неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

На обґрунтування доводів касаційної скарги банк посилався на те, що ухвала Оболонського районного суду міста Києва від 09 листопада 2020 року, якою було скасовано законне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 серпня 2016 року, прийнята з порушенням норм процесуального права (статті 425 ЦПК України) та, як наслідок, призвела до ухвалення незаконного рішення суду першої інстанції, яке залишено без змін постановою апеляційного суду.

Зазначає, що суд першої інстанції не мав повноважень приймати та розглядати заяву відповідача про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, оскільки такий суд не приймав остаточне рішення. Суд апеляційної інстанції зазначеного порушення судом першої інстанції норм процесуального права не врахував та помилково залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Крім того, зазначає, що суд першої інстанції вийшов за межі вимог заяви ОСОБА_1 , оскільки останній не просив скасувати рішення і прийняти нове або змінити рішення. Тому, скасовуючи рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 серпня 2016 року, суд першої інстанції у всупереч частині третій статті 429 ЦПК України не ухвалив нове рішення, а призначив справу в порядку загального позовного провадження у підготовче судове засідання.

Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу

У березні 2024 року АТ «Державний ощадний банк України» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить суд залишити його касаційну скаргу без задоволення, посилаючись на безпідставність доводів, на які посилається відповідач.

У квітні 2024 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу банку, в якому вказує на те, що доводи касаційної скарги є безпідставними, просить касаційну скаргу АТ «Державний ощадний банк України» залишити без задоволення.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою від 28 лютого 2024 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 та витребував її матеріали із Оболонського районного суду міста Києва.

Ухвалою від 29 лютого 2024 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою АТ «Державний ощадний банк України».

У березні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою від 06 лютого 2025 року Верховний Суд зупинив касаційне провадження у цій справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду справи № 361/161/13 (провадження № 61-17437сво23).

Ухвалою від 17 лютого 2026 року Верховний Суд поновив провадження у цій справі.

Ухвалою від 17 лютого 2026 року Верховний Суд призначив справу до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, з`ясовані судами

Суди встановили, що 07 жовтня 2011 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ПП «Спецзовнішкомплект» укладено договір кредитної лінії № 5, відповідно до умов якого банк надав позичальнику на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у вигляді мультивалютної відновлювальної кредитної лінії (окремими частинами - траншами) з максимальним лімітом кредитування 37 500 000,00 грн з кінцевим терміном повернення не пізніше 06 жовтня 2015 року, за процентною ставкою: за частиною заборгованості в євро - 12 % річних; за частиною заборгованості в гривнях - 17 % річних (т. 1, а. с. 9-17).

Відповідно до пункту 7.1.1 кредитного договору встановлено, що за порушення взятих на себе зобов`язань з повернення суми кредиту, комісійних винагород та своєчасної сплати процентів за користування кредитом позичальник зобов`язується сплатити на користь банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на період, за який сплачується пеня, від суми платежу за кожний день прострочення.

Надалі до цього кредитного договору між сторонами укладено додатковий договір від 04 липня 2012 року № 1, додатковий договір від 25 липня 2012 року № 2, додатковий договір від 05 жовтня 2012 року № 3, додатковий договір від 22 травня 2013 року № 4 та додатковий договір від 28 серпня 2013 року № 5 (т. 1, а. с. 19-24).

У пункті 2.3.5 додаткового договору від 05 жовтня 2012 року № 3 до договору кредитної лінії від 07 жовтня 2011 року № 5 сторони погодили збільшення / зменшення чинного ліміту кредитування у строки згідно з таким графіком: з 1 до 39 місяця - 37 500 000,00 грн; на кінець 40 місяця - 33 500 000,00 грн; на кінець 41 місяця - 29 500 000,00 грн; на кінець 42 місяця - 25 500 000,00 грн; на кінець 43 місяця - 21 500 000,00 грн; на кінець 44 місяця - 17 500 000,00 грн; на кінець 45 місяця - 13 500 000,00 грн; на кінець 46 місяця - 9 500 000,00 грн; на кінець 47 місяця - 5 500 000,00 грн; на кінець 48 місяця - 0 грн (т. 1, а. с. 21).

На забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 07 жовтня 2011 року між ПАТ «Державний ощадний банк України», ПП «Спецзовнішкомплект» та ОСОБА_1 укладено договір поруки № 1, за умовами якого останній зобов`язався перед кредитором відповідати солідарно у повному обсязі за своєчасне та повне виконання позичальником зобов`язання за кредитним договором, а також додатковими договорами до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому (т. 1, а. с. 25, 26).

У пункті 4.3 договору поруки банк та поручитель домовились, що у випадку продовження строків повернення кредиту та / або у випадку будь-яких інших змін строків здійснення платежів позичальником за кредитним договором обсяг відповідальності поручителя не змінюється.

05 вересня 2013 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ПП «Спецзовнішкомплект» укладено договір кредитної лінії № 4, до якого внесено зміни та доповнення додатковим договором від 22 жовтня 2013 року № 1, згідно з яким банк надав позичальнику на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у вигляді відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом кредитування 22 000 000,00 грн, кредит надавався у вигляді відновлювальної кредитної лінії окремими частинами (траншами) з остаточним терміном повернення не пізніше 04 вересня 2014 року. Проценти за користування кредитом розраховуються банком на основі процентної ставки у розмірі 18 % річних (т. 1, а. с. 27-34).

У пункті 7.2.1 цього кредитного договору передбачено, що за невиконання або неналежне виконання взятих на себе зобов`язань банк має право застосовувати до позичальника штрафні санкції, зокрема пеню на користь банку в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу з повернення суми кредиту та / або від суми несвоєчасно сплачених комісійних винагород та / або процентів за користування кредитом за кожен день прострочення.

На забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 05 вересня 2013 року між ПАТ «Державний ощадний банк України», ПП «Спецзовнішкомплект» та ОСОБА_1 укладено договір поруки № 1, за умовами якого останній зобов`язався перед кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання позичальником зобов`язання за кредитним договором, а також додатковими договорами до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому (т. 1, а. с. 35, 36).

ПП «Спецзовнішкомплект» не виконало взяті на себе зобов`язання за договором кредитної лінії від 07 жовтня 2011 року № 5, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка відповідно до наданих позивачем розрахунків станом на 27 травня 2016 року становила 78 133 339,71 грн, з яких: 37 500 000,00 грн - прострочена заборгованість за кредитом, 11 066 272,74 грн - прострочена заборгованість за процентами, 11 229 945,21 грн - пеня за несвоєчасне повернення кредиту, 2 183 102,28 грн - пеня за несвоєчасне повернення процентів, 1 354 602,74 грн - 3 % річних за непогашення кредиту, 270 535,00 грн - 3 % річних за непогашення процентів, 12 750 000,00 грн - інфляційні втрати за несвоєчасну сплату кредиту, 1 778 881,74 грн - інфляційні втрати за несвоєчасну сплату процентів (т. 2, а. с. 139-143).

Також ПП «Спецзовнішкомплект» не виконало взяті на себе зобов`язання за договором кредитної лінії від 05 вересня 2013 року № 4, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка відповідно до наданих позивачем розрахунків станом на 27 травня 2016 року становить 23 410 712,59 грн, з яких: 1 315 466,32 грн - прострочена заборгованість за кредитом, 2 315 199,41 грн - прострочена заборгованість за процентами, 2 897 123,29 грн - пеня за несвоєчасне повернення кредиту, 1 309 831,80 грн - пеня за несвоєчасне повернення процентів, 1 007 923,59 грн - 3 % річних за непогашення кредиту, 113 025,41 грн - 3 % річних за непогашення процентів, 13 415 154,66 грн - інфляційні втрати за несвоєчасну сплату кредиту, 1 036 988,11 грн - інфляційні втрати за несвоєчасну сплату процентів (т. 2, а. с. 144-148).

У зв`язку з неналежним виконанням ПП «Спецзовнішкомплект» своїх зобов`язань за кредитними договорами № 5 та № 4 ПАТ «Державний ощадний банк України» зверталося до суду з позовами.

Рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 10 травня 2016 року в справі № 912/1543/16 та рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 29 червня 2016 року в справі № 912/1542/16 стягнено з ПП «Спецзовнішкомплект» заборгованість за договором кредитної лінії від 07 жовтня 2011 року № 5 та договором кредитної лінії від 05 вересня 2013 року № 4 (т. 2, а. с. 174-191).

Відповідно до заяви АТ «Державний ощадний банк України» від 02 червня 2016 року № 55/2-08/851 про збільшення розміру позовних вимог, а саме згідно з наданим банком розрахунком заборгованості за кредитним договором від 05 вересня 2013 року № 4 станом на 27 травня 2016 року, були зараховані та розподілені 24 077 500,00 грн таким чином: 3 392 966,32 грн - на погашення заборгованості за простроченими процентами; 20 684 533,68 грн - на погашення основної суми заборгованості, що підтверджується випискою з рахунку ПП «Спецзовнішкомплект» за період з 01 січня 2015 року до 01 червня 2016 року.

У додатках до заяви АТ «Державний ощадний банк України» від 02 червня 2016 року № 55/2-08/851 про збільшення розміру позовних вимог, міститься виписка з рахунку ПП «Спецзовнішкомплект» за кредитним договором від 05 вересня 2013 року № 4 станом на 27 травня 2016 року, в якій є інформація про рух коштів, дату надходження коштів. У зазначеній виписці містяться відомості про зарахування 24 077 500,00 грн у рахунок погашення частини кредитної заборгованості за вказаним кредитним договором.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційних скарг, врахувавши відзиви на касаційні скарги, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 та задоволення касаційної скарги АТ «Державний ощадний банк України» з огляду на таке.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У частині першій статті 3 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд під час розгляду справи керується принципом верховенства права (частина перша статті 10 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції суд має бути «встановлений законом», що відзеркалює принцип верховенства права, який є невід`ємною складовою системи захисту, встановленої Конвенцією та протоколами до неї (рішення ЄСПЛ від 12 липня 2007 року у справі «Jоrgic проти Німеччини», № 74613/01, § 64).

ЄСПЛ у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (Sokurenko and Strygun v. Ukraine) вказав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. ЄСПЛ наголосив, що суд, який без жодних пояснень перевищує звичайні межі повноважень своєї юрисдикції, що є умисним порушенням закону, не є «судом, встановленим на законних підставах» у провадженнях, що розглядаються судом (пункти 27, 28).

Аналіз практики ЄСПЛ щодо застосування пункту 1 статті 6 Конвенції дає підстави виокремити, серед інших, таку складову поняття «суд, встановлений законом», як компетенційна, яка, зокрема, стосується не лише правильного застосування правил юрисдикції, а і використання судом під час розгляду та вирішення справ виключно повноважень, передбачених процесуальним законодавством.

Процесуальні правила призначені для забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності, а також для того, щоб учасники судового провадження мали право розраховувати на те, що ці правила застосовуватимуться. Цей принцип застосовується до всіх - не лише до сторін провадження, а й до національних судів (рішення ЄСПЛ від 21 жовтня 2010 року у справі «Дія-97» проти України», пункт 47).

У вузькому значенні право на справедливий судовий розгляд називається правом на належну судову процедуру. Поцесуальний закон надає учасникам судового процесу відповідні процесуальні гарантії, які забезпечують їм реалізацію права на справедливий судовий розгляд, яке закріплене у статті 6 Конвенції.

У рішенні ЄСПЛ від 09 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України» (пункт 143) ЄСПЛ констатував, що процесуальні норми створюються для забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності та, що сторони провадження повинні мати право очікувати застосування зазначених вище норм.

Таким чином, суд, який не дотримується норм процесуального закону, не може у розумінні прецедентної практики ЄСПЛ вважатися «судом, заснованим на законних підставах», що означатиме порушення права на справедливий суд.

Перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами передбачено у статтях 423-429 глави 3 розділу V «Перегляд судових рішень» ЦПК України.

Передбачений главою 3 розділу V ЦПК України перегляд судових рішень, що набрали законної сили, у зв`язку з нововиявленими або виключними обставинами є самостійною стадією цивільного процесу, в якому суд перевіряє наявність чи відсутність правових підстав для цього - юридичних фактів, які існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, хоча їх подання до суду могло зумовити ухвалення іншого за змістом судового рішення.

Процедура перегляду остаточного судового рішення за нововиявленими обставинами не є тотожною новому розгляду справи та не передбачає повторної оцінки всіх доводів сторін. Суд має переглянути раніше ухвалене рішення лише в межах нововиявлених обставин. Підставою такого перегляду є не недоліки розгляду справи судом (незаконність та (або) необґрунтованість судового рішення, постанови чи ухвали, неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права), а те, що на час ухвалення рішення суд не мав можливості врахувати істотну обставину, яка могла суттєво вплинути на вирішення справи, оскільки її учасники не знали про цю обставину та, відповідно, не могли підтвердити її в суді. Тобто перегляд справи у зв`язку з нововиявленими обставинами спрямований не на усунення судових помилок, а на перегляд судового рішення у вже розглянутій справі з урахуванням обставини, про існування якої стало відомо після ухвалення такого рішення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19), пункти 7.4, 7.5).

Згідно з частиною першою статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Відповідно до частини другої статті 423 ЦПК України підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є:

- істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи;

- встановлений вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, факт надання завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що призвели до ухвалення незаконного рішення у справі;

- скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 423 ЦПК України нововиявленими є обставини, які: а) входять до предмета доказування у відповідній справі; б) обґрунтовують вимоги або заперечення сторін; можуть вплинути на висновки суду про права й обов`язки її учасників або мають інше істотне значення для правильного вирішення спору; в) існували на час розгляду справи, рішення в якій переглядається; г) спростовують фактичні дані, покладені в основу такого рішення; не були встановлені, коли суд ухвалював це рішення; д) не були та не могли бути відомі на час розгляду справи особі, яка звертається із заявою про перегляд рішення; стали відомими тільки після його ухвалення (постанова Великої Палати Верховного Суду у справі № 127/10129/17 від 22 січня 2019 року (пункт 26)).

Таким чином, нововиявленими обставинами є юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи, існували на час її розгляду, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.

Питання про те, які обставини вважати істотними, є оціночним. Суд вирішує його у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи ці обставини могли спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення так, що якби вказана обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим.

Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення.

Суд має право скасувати судове рішення за нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Визначена чинним ЦПК України процедура перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами передбачає процесуальні обмеження, які полягають у тому, що суд переглядає раніше прийняте рішення в межах, в яких нововиявлені обставини впливають на його суть; суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову (частина п`ята статті 423 ЦПК України).

У частині четвертій статті 423 ЦПК України визначено перелік підстав, які виключають можливість перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами, зокрема передбачено, що не є підставою для перегляду: 1) переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; 2) докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом.

Не є нововиявленою обставина, яка ґрунтується на переоцінці доказів, які вже оцінив суд у процесі розгляду справи.

Процесуальні недоліки розгляду справи (зокрема, неповне встановлення фактичних обставин справи, порушення порядку дослідження доказів) не вважаються нововиявленими обставинами, проте можуть бути підставою для перегляду судового рішення в апеляційному або касаційному порядку.

Обставини, на які посилалася особа, яка брала участь у справі, у своїх поясненнях, в апеляційній чи касаційній скарзі або які могли бути встановлені при всебічному і повному з`ясуванні судом обставин справи, не є нововиявленими обставинами.

Неподання стороною або особою, яка бере учать у справі, доказу, про який їй було відомо та який підтверджує відповідні обставини, а також відмова суду у прийнятті доказів не є підставами для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Під час вирішення питання про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами суд має керуватися визначеними частиною другою статті 423 ЦПК України підставами, перелік яких є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає, та дотримання заявником умов, що містяться у статтях 424, 426 ЦПК України.

Таким чином, судове рішення не може переглядатись за нововиявленими обставинами у разі, якщо обставини, передбачені частиною другою статті 423 ЦПК України, відсутні, а є підстави для перегляду судового рішення в апеляційному чи касаційному порядку, а також якщо обставини, визначені частиною другою статті 423 ЦПК України, були або могли бути відомі заявникові на час розгляду справи.

Необхідними умовами нововиявлених обставин є те, що підстави повинні виникнути після ухвалення рішення у справі (істотні обставини стали відомі стороні після ухвалення рішення, скасовано рішення, яке стало підставою для ухвалення іншого рішення, встановлені факти завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів після ухвалення незаконного рішення тощо).

Такі ж висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14.

Відповідно до частини тринадцятої статті 33 ЦПК України розгляд заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами здійснюється тим самим складом суду, який ухвалив рішення, що переглядається, якщо справа розглядалася суддею одноособово або у складі колегії суддів. Якщо такий склад суду сформувати неможливо, суддя або колегія суддів для розгляду заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами визначається в порядку, встановленому частиною першою цієї статті.

Згідно зі статтею 34 ЦПК України перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами здійснюється судом у такому самому кількісному складі, в якому ці рішення були ухвалені (одноособово або колегіально).

Відповідно до статті 425 ЦПК України заява про перегляд судового рішення суду першої інстанції з підстав, визначених частиною другою, пунктами 1, 3 частини третьої статті 423 цього Кодексу, подається до суду, який ухвалив судове рішення. Заява про перегляд судових рішень судів апеляційної і касаційної інстанцій з підстав, зазначених у частині першій цієї статті, якими змінено або скасовано судове рішення, подається до суду тієї інстанції, яким змінено або ухвалено нове судове рішення.

Таке законодавче регулювання обґрунтовується тим, що перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами вважається видом перегляду, в якому немає помилки суду при первісному розгляді справи, а нововиявлені обставини мають об`єктивний характер, саме тому й повноваження щодо перегляду належать не суду вищої інстанції, як це матиме місце при апеляційному та касаційному видах перегляду, а суду, який ухвалив рішення по суті справи.

Суд, що ухвалив рішення, має можливість на підставі ЦПК України визначити помилковість чи правильність свого судового рішення у результаті оцінки впливу нововиявлених обставин.

Відповідно до частини третьої статті 429 ЦПК України за результатами перегляду судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд може:

1) відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі;

2) задовольнити заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, скасувати відповідне судове рішення та ухвалити нове рішення чи змінити рішення;

3) скасувати судове рішення і закрити провадження у справі або залишити позов без розгляду (абзац перший).

За результатами перегляду судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами Верховний Суд може також скасувати судове рішення (судові рішення) повністю або частково і передати справу на новий розгляд до суду першої чи апеляційної інстанції (абзац другий).

У разі відмови у задоволенні заяви про перегляд рішення, ухвали, постанови за нововиявленими або виключними обставинами суд постановляє ухвалу. У разі задоволення заяви про перегляд судового рішення з підстав, визначених частиною другою, пунктами 1, 3 частини третьої статті 423 цього Кодексу, та скасування судового рішення, що переглядається, суд: 1) ухвалює рішення - якщо переглядалося рішення суду; 2) постановляє ухвалу - якщо переглядалася ухвала суду; 3) приймає постанову - якщо переглядалася постанова (частина четверта статті 429 ЦПК України).

З набранням законної сили новим судовим рішенням втрачають законну силу судові рішення інших судів у цій справі.

Судове рішення, ухвалене за результатами перегляду судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, може бути переглянуте на загальних підставах (частина сьома статті 429 ЦПК України).

Таким чином, цивільне процесуальне законодавство містить у відповідній главі процесуального кодексу «Перегляд судових рішень за нововиявленими або виключними обставинами» положення, яке окремо регламентує та прямо передбачає право на оскарження судового рішення, ухваленого за результатами перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами, встановлюючи, що таке судове рішення (рішення, ухвала, постанова) може бути переглянуте на загальних підставах, тобто через процедури апеляційного (касаційного) оскарження.

За наслідком розгляду судом першої інстанції заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами з огляду на встановлення судом наявності / відсутності таких обставин предметом апеляційного та касаційного перегляду виступатимуть, зокрема: ухвала, якою відмовлено в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами (або відмовлено у відкритті провадження за нововиявленими обставинами); судове рішення, ухвалене за результатом перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами (про скасування попереднього судового рішення за нововиявленими обставинами з ухваленням нового рішення).

Як відомо з матеріалів справи, Оболонський районний суд міста Києва рішенням від 12 серпня 2016 року позов ПАТ «Державний ощадний банк України» задовольнив частково. Стягнув з ОСОБА_1 заборгованість за кредитними договорами у розмірі 91 917 821,84 грн та судовий збір у розмірі 3 654,00 грн. У задоволенні іншої частини позову (3 % річних та інфляційних втрат) відмовив.

Апеляційний суд міста Києва рішенням від 16 листопада 2016 року рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 серпня 2016 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат скасував та ухвалив нове рішення у цій частині позовних вимог. Стягнув з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» 3 % річних та інфляційні втрати у сумі 9 626 230,50 грн. У іншій частині рішення суду залишив без змін.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 05 липня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив. Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 серпня 2016 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 16 листопада 2016 року скасував, справу направив на новий розгляд до суду першої інстанції (провадження № 6-32606св16).

Верховний Суд України постановою від 13 вересня 2017 року заяву ПАТ «Державний ощадний банк України» задовольнив. Ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 липня 2017 року скасував, рішення Апеляційного суду міста Києва від 16 листопада 2016 року залишив у силі (провадження № 6-1539ц17).

Наведені судові рішення свідчать про те, що остаточне рішення у цій справі за результатом розгляду позову ПАТ «Державний ощадний банк України» про стягнення заборгованості ухвалив суд апеляційної інстанції, який змінив рішення суду першої інстанції.

У зв`язку з чим заява про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами повинна була бути подана до Апеляційного суду міста Києва (нині - Київський апеляційний суд).

Однак, як вбачається з матеріалів справи, у липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Оболонського районного суду міста Києва з заявою про перегляд рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 серпня 2016 року за нововиявленими обставинами на підставі пункту 1 частини другої статті 423 ЦПК України.

Оболонський районний суд міста Києва ухвалою від 22 липня 2020 року відкрив провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про перегляд рішення за нововиявленими обставинами у цій справі.

Ухвалою від 09 листопада 2020 року Оболонський районний суд міста Києва заяву ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення у цій справі задовольнив. Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 серпня 2016 року скасував, призначив справу в порядку загального позовного провадження до розгляду.

Рішенням від 04 жовтня 2022 року Оболонський районний суд міста Києва позов ПАТ «Державний ощадний банк України» задовольнив. Стягнув з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість у розмірі 91 917 821,84 грн, 3 % річних та інфляційні втрати у розмірі 9 626 230,50 грн, а також витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 3 654,00 грн.

Враховуючи норми статті 425 ЦПК України, а також те, що рішення суду першої інстанції змінено судом апеляційної інстанції, то суд першої інстанції не був наділений процесуальними повноваженнями розглядати заяву ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами. У зв`язку з чим суд першої інстанції, розглядаючи заяву ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення суду першої інстанції, порушив норми процесуального права.

Таким чином, приймаючи заяву ОСОБА_1 до розгляду та в подальшому задовольняючи заяву, скасовуючи рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 серпня 2016 року і призначаючи справу в порядку загального позовного провадження до розгляду, розглянувши її по суті, суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, оскільки він не ухвалював остаточне рішення у цій справі, а таке рішення ухвалив суд апеляційної інстанції. Тому суд першої інстанції у такому випадку не є «судом встановленим законом» у розумінні статті 6 Конвенції та прецедентної практики ЄСПЛ.

Крім того, чинним цивільним процесуальним законом встановлена певна процедура подання, прийняття до розгляду та вирішення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами.

Ключовими в цьому аспекті є приписи частин другої, четвертої статті 427 та частини другої статті 429 ЦПК України, які в імперативному порядку встановлюють, що розгляд справи за заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами та її вирішення по суті можливе лише після відкриття провадження за нововиявленими обставинами у призначеному суддею (суддею-доповідачем) судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Формалізм у процесі є допустимим явищем, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процедури розгляду справи та є процесуальним засобом реалізації прав учасника справи.

З огляду на викладене, оскільки суд першої інстанції вирішив справу за заявою ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами з грубими порушеннями вимог статей 425, 427, 429 ЦПК України, ухвалив судові рішення у спосіб, який не передбачений нормами процесуального права, то такі судові рішення не можуть вважатися законними та обґрунтованими.

За обставин конкретно цієї справи, з урахуванням усіх судових рішень, ухвалених за результатом розгляду заяви ОСОБА_1 про перегляд рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 серпня 2016 року за нововиявленими обставинами, Верховний Суд під час перегляду цієї справи керується таким.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 січня 2026 року у справі № 361/161/13-ц виснувала, що суд касаційної інстанції під час касаційного перегляду ухвалених судами судових рішень щодо задоволення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами може надавати оцінку наявності / відсутності цих обставин та відповідно постановити нове судове рішення щодо розгляду заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами й відмовити у її задоволенні.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків, викладених у раніше ухвалених касаційним судом постановах, про відсутність повноважень у судів вищих інстанцій під час перегляду судового рішення, ухваленого за нововиявленими обставинами, скасовувати таке судове рішення і постановляти процесуальний документ щодо заяви про перегляд за нововиявленими обставинами, відмовляти у її задоволенні.

Тому, враховуючи зазначений правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, конкретні обставини цієї справи, а також те, що ОСОБА_1 подав заяву за нововиявленими обставинами до суду, який не ухвалював остаточне рішення у цій справі, та порушення судом першої інстанції норм процесуального права під час її прийняття та розгляду, для усунення суддівської помилки під час розгляду заяви ОСОБА_1 . Верховний Суд дійшов висновку про скасування ухвали Оболонського районного суду міста Києва від 09 листопада 2020 року, рішення Оболонського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2022 року та постанови Київського апеляційного суду від 06 лютого 2024 року та залишення заяви ОСОБА_1 про перегляд рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 серпня 2016 року за нововиявленими обставинами без розгляду.

Отже, доводи касаційної скарги АТ «Державний ощадний банк України» про порушення судом першої інстанції норм процесуального права підтвердилися.

У зв`язку з порушенням судом першої інстанції норм процесуального права під час розгляду заяви ОСОБА_1 за нововиявленими обставинами, що є самостійною підставою для скасування судових рішень, то Верховний Суд не перевіряє інші доводи ОСОБА_1 та банку по суті вирішення спору за результатом розгляду заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Доводи касаційних скарг дають підстави вважати про порушення судами норм процесуального права, на які посилаються заявники у касаційних скаргах.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій у відповідній частині і закрити провадження у справі чи залишити позов без розгляду у відповідній частині.

У частині першій статті 414 ЦПК України передбачено, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що внаслідок порушення норм процесуального права суд першої інстанції розглянув по суті заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, колегія суддів дійшла висновку про необхідність скасування оскаржуваних судових рішень та залишення без розгляду заяви ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 серпня 2016 року.

Щодо клопотання про передання справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

У своїй касаційній скарзі АТ «Державний ощадний банк України» просить суд передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки справа, на його думку, містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

У частині п`ятій статті 403 ЦПК України встановлено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі.

Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовної практики та забезпечення розвитку права.

Враховуючи те, що питання наявності / відсутності повноважень у суду вищої інстанції скасовувати рішення суду попередньої інстанції і постановляти нове судове рішення за результатами розгляду заяви про перегляд за нововиявленими обставинами відповідного судового рішення, відмовляти в її задоволенні, тобто розглядати таку заяву по суті було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду, за наслідками чого ухвалено постанову від 14 січня 2026 року у справі № 361/161/13-ц (провадження № 14-35цс25), відсутні підстави для висновку про наявність у цій справі виключної правової проблеми та її передання на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 414, 419, 423, 425, 427, 429 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про передання справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити.

Ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 09 листопада 2020 року, рішення Оболонського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 лютого 2024 року скасувати.

Заяву ОСОБА_1 про перегляд рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 серпня 2016 року за нововиявленими обставинами залишити без розгляду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Є. В. Петров

Судді А. І. Грушицький

А. А. Калараш

І. В. Литвиненко

В. В. Пророк