Справа № 550/47/26
Провадження № 2/550/200/26
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2026 року селище Чутове

Чутівський районний суд Полтавської області у складі головуючого судді Литвин В.В.,

розглянувши в залі суду в селищі Чутове за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу

за позовом заступника керівника Диканської окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі Національної служби здоров`я України та Чутівської селищної ради,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Комунальне некомерційне підприємство «Чутівська центральна лікарня»,

до ОСОБА_1

про стягнення коштів, витрачених на лікування потерпілого від кримінального правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Диканської окружної прокуратури Полтавської області звернувся до Чутівського районного суду Полтавської області з позовом в інтересах держави в особі Національної служби здоров`я України та Чутівської селищної ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Комунальне некомерційне підприємство «Чутівська центральна лікарня», до ОСОБА_1 про відшкодування витрат на лікування особи, потерпілої від кримінального правопорушення.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ухвалою Чутівського районного суду Полтавської області від 08.10.2025 у справі № 550/736/25 ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, на підставі ст. 46 КК України у зв`язку з примиренням винного з потерпілим, а кримінальне провадження щодо нього закрито. Ухвала набрала законної сили 16.10.2025.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 14.09.2024, близько 18.30 години, ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «ГАЗ-САЗ 3507» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по автодорозі сполученням «Київ-ХарківДовжанський» та на 376 км + 600 м вказаної автодороги в порушення вимог п. 10.1., 10.4. Правил дорожнього руху України неправильно оцінив дорожню обстановку та, не переконавшись у безпеці своїх дій, почав виконувати маневр розвороту у дозволеному для цього місці з виїздом на зустрічну смугу руху автодороги сполученням «Київ ХарківДовжанський» у напрямку м. Харків, по якій в цей час рухався автомобіль «MITSUBISHI LANCER 1.6» реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 , внаслідок чого, на правій смузі автодороги відбулося перехресне зіткнення вищевказаних транспортних засобів.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_2 отримав тілесні ушкодження, які кваліфікуються як ушкодження середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я, що встановлено висновком експерта № 1058 від 11.11.2024.

Згідно з висновком експерта № СЕ-19/117-25/5329-ІТ за результатами проведення судової інженерно-транспортної експертизи причиною дорожньо-транспортної пригоди та наслідків, що настали, є порушення вимог п.п. 10.1., 10.4. ПДР України водієм ОСОБА_1 .

У зв`язку з отриманням тілесних ушкоджень потерпілий ОСОБА_2 перебував на стаціонарному лікуванні в КНП «Чутівська центральна лікарня» з 14.09.2024 по 08.10.2024, загалом 24 ліжко-дні. Загальна сума витрат КНП «Чутівська центральна лікарня» склала 37 746,26 грн.

На момент звернення з даним позовом до суду кошти, витрачені на стаціонарне лікування ОСОБА_2 , не відшкодовано.

Закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, від кримінальної відповідальності (п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України) є нереабілітуючою підставою, а тому така особа не звільняється від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду.

Оскільки на лікування потерпілого від кримінального правопорушення було витрачено державні (бюджетні) кошти на підставі договорів про медичне обслуговування населення за програмою медичних гарантій, а розпорядниками таких коштів не здійснено жодних дій щодо відшкодування таких витрат за рахунок винної особи, прокурор звернувся до суду з даним позовом в інтересах держави та просить стягнути з відповідача на користь позивачів витрачені на лікування потерпілого від кримінального правопорушення кошти, а також стягнути з відповідача судові витрати.

Ухвалою судді від 11.02.2026 було відкрито провадження у даній справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, визначено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи.

Відповідач у визначений судом строк відзив на позов не подав, правом подати свої заперечення проти позовних вимог не скористався, про розгляд судом даної справи повідомлений належним чином.

Від прокурора, позивачів і третьої особи жодних заяв чи клопотань не надійшло.

Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні за участю учасників справи ніхто з учасників справи суду не заявляв.

З огляду на викладене, розгляд справи по суті здійснюється судом за наявними в ній матеріалами.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним у справі доказам, керуючись своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно з матеріалами досудового розслідування 14.09.2024, близько 18.30 години, відповідач ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «ГАЗ-САЗ 3507» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по автодорозі сполученням «Київ-ХарківДовжанський» та на 376 км + 600 м вказаної автодороги, в порушення вимог п. 10.1., 10.4. Правил дорожнього руху України, неправильно оцінив дорожню обстановку та, не переконавшись у безпеці своїх дій, почав виконувати маневр розвороту у дозволеному для цього місці з виїздом на зустрічну смугу руху автодороги сполученням «Київ ХарківДовжанський» у напрямку м. Харків, по якій в цей час рухався автомобіль «MITSUBISHI LANCER 1.6» реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 , внаслідок чого, на правій смузі автодороги відбулося перехресне зіткнення вищевказаних транспортних засобів.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_2 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому середньої третини правого стегна, перелому кісток правої кисті, закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, забійних ран та саден шкіри тулубу, кінцівок, які кваліфікуються як ушкодження середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я, що підтверджується висновком експерта № 1058 від 11.11.2024 (а.с. 11-13).

У зв`язку з отриманням тілесних ушкоджень потерпілий ОСОБА_2 згідно з довідкою від 28.11.2025 № 998 перебував на стаціонарному лікуванні в КНП «Чутівська центральна лікарня» з 14.09.2024 по 08.10.2024, загалом 24 ліжко-дні. Загальна сума витрат КНП «Чутівська центральна лікарня» склала 37 746,26 грн.

На підтвердження розміру витрат, понесених у зв`язку з лікуванням потерпілого, прокурором надано розрахунок вартості лікування хворого, проведений КНП «Чутівська центральна лікарня», лист виконавчого комітету Чутівської селищної ради від 22.12.2025 № 02.1-ш/2510, лист Національної служби здоров`я України від 08.01.2026 № 567/2-17-26 та договори № 0880-Е124-Р000 і № 3679-Е124-Р000 про медичне обслуговування населення за програмою медичних гарантій, укладені між НСЗУ і КНП «Чутівська центральна лікарня», які не містять дати їх укладання.

Суд зауважує, що жодних первинних документів, що підтверджували б реальність таких витрат та правильність проведеного розрахунку (виписка чи витяг з медичної карти стаціонарного хворого (форма № 003/о), матеріали та документи (бухгалтерського обліку, фінансової звітності), в яких зафіксовано вихідні дані, що покладені в основу розрахунку, тощо), до позовної заяви не додано.

На даний час кошти витрачені на стаціонарне лікування ОСОБА_2 не відшкодовано.

Згідно із ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 3 ст. 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами.

Згідно з ч. 4 ст. 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Невідшкодування витрат, здійснених КНП «Чутівська центральна лікарня» за рахунок державного бюджету на стаціонарне лікування потерпілого від кримінального правопорушення, негативно впливає на фінансування інших хворих, внаслідок чого порушуються інтереси держави у сфері дотримання прав і свобод людини і громадянина в галузі охорони здоров`я, забезпечення пов`язаних з ними державних гарантій, що і є підставою звернення прокурора в межах своєї компетенції до суду на захист державних інтересів.

Підставою представництва прокурором інтересів держави у суді відповідно до абзацу першого ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» є нездійснення або неналежним чином здійснення захисту інтересів держави органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження.

Вказані приписи абзацу першого частини третьої статті 23 в тім, що вони надають прокуророві можливість здійснювати представництво інтересів держави в суді у зв`язку з нездійсненням або неналежним здійсненням захисту цих інтересів органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду № 6-р(II)/2025 від 03.12.2025. Згідно з вказаним Рішенням Конституційного Суду визнані неконституційними зазначені приписи втрачають чинність із 1 січня 2027 року.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 № 912/2385/18 (п. 43)).

На підтвердження такої бездіяльності компетентних органів прокурором надано листи-звернення прокурора до Чутівської селищної ради та Національної служби здоров`я України від 12.12.2025 та їхні відповіді відповідно від 22.12.2025 і від 08.01.2026, що містять інформацію про невжиття останніми заходів претензійно-позовного характеру щодо стягнення з винної особи витрат на лікування потерпілого.

З урахуванням наведеного, суд доходить висновку про наявність законних підстав для звернення прокурора до суду з даним позовом.

Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування шкоди.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до ч. 2 ст. 1191 ЦПК України держава, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, юридичні особи мають право зворотної вимоги до фізичної особи, винної у вчиненні кримінального правопорушення, у розмірі коштів, витрачених на лікування особи, яка потерпіла від кримінального правопорушення.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 1206 ЦК України особа, яка вчинила кримінальне правопорушення, зобов`язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього кримінального правопорушення. Якщо лікування проводилося закладом охорони здоров`я, що є у державній власності, у власності Автономної Республіки Крим або територіальної громади, спільній власності територіальних громад, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету, за рахунок якого таке лікування фінансувалося. Якщо лікування проводилося закладом охорони здоров`я, який за відповідні надані медичні послуги отримує кошти згідно з договором про медичне обслуговування населення за програмою медичних гарантій, такі кошти зараховуються до Державного бюджету України.

Разом з тим, суд зауважує, що заявлена у даній справі до відшкодування шкода заподіяна під час дорожньо-транспортної пригоди за участю транспортних засобів учасників ДТП (відповідача та потерпілого), що згідно з положеннями Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є страховим випадком.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1187 ЦКУкраїни діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, є джерелом підвищеної небезпеки. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

За змістом ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (відшкодуванням).

Відповідно до ч. 1 ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування).

Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентовані, зокрема, положеннями Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV від 01.07.2004 (далі також Закон№ 1961-IV), чинного на момент ДТП, та Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 3720-ІХ від 21.05.2024 (далі також Закон № 3720-ІХ), чинного на момент розгляду даної справи.

Згідно з п.п. 21.1., 21.3. ст. 21 Закону № 1961-IV на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України. При використанні транспортного засобу в дорожньому русі особа, яка керує ним, зобов`язана мати при собі страховий поліс (сертифікат).

Відповідно до ст. 7 Закону № 3720-ІХ («Обов`язковість страхування цивільно-правової відповідальності») на території України дозволяється використання виключно забезпечених транспортних засобів. Транспортний засіб має бути забезпеченим до початку його використання у дорожньому русі на вулично-дорожній мережі загального користування на території України.

За змістом ст. 22 Закону № 1961-IV (кореспондує зі ст. 19 Закону № 3720-ІХ) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. У випадках та порядку, встановлених цим Законом (у тому числіу разі заподіяння шкоди транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність), обов`язок з відшкодування шкоди покладається на Моторне (транспортне) страхове бюро України (МТСБУ).

Згідно зі ст. 23 Закону № 1961-IV (ст. 20 Закону № 3720-ІХ) шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема, шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого.

Пунктом 24.1. ст. 24 цього Закону (ст. 21 Закону № 3720-ІХ) встановлено, що у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів. Зазначені в цьому пункті витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я.

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово звертала увагу на те, що у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик (постанова від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) (пункт 59), постанова від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18)).

Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Як вже зазначалося, вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно, якщо такої різниці немає та шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою, в такому випадку відсутні підстави для покладення відповідальності на страхувальника.

Велика Палата Верховного Суду, відступивши від висновку Верховного Суду України про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована, констатувала помилковістьвисновку про альтернативне право потерпілого обирати особу, до якої можна звернутись із вимогою про виплату відшкодування (постанова від 14.12.2021 у справі № 147/66/17 (провадження 14-95цс20)).

У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду виснувала, що у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим замість завдавача шкоди в передбаченому Законом порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням.

Отже, підсумовуючи викладене, у деліктних правовідносинах шкода, заподіяна особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована (підлягає обов`язковому страхуванню), підлягає відшкодуванню страховиком (страховою компанією) в межах суми страхового відшкодування. Це означає, що відповідальність страхувальника (заподіювача шкоди) носить субсидіарний (додатковий) характер.

Тобто, правовідносини страхування не передбачають можливості особи, якій заподіяно шкоду (особи, яка має право на відшкодування), звернутися з вимогою про відшкодування на власний розсуд (вибір) до страховика чи до страхувальника. Закон визначає чітку послідовність: спочатку вимога має бути пред`явлена до страховика (МТСБУ) і лише за умови непокриття такої шкоди страховою (регламентною) виплатою- до страхувальника.

Положеннями частин першої і третьої статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (ст. 48 ЦПК України).

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (ст. 51 ЦПК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав позову є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язок суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Отже, установивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, в позові до такого відповідача належить відмовити.

Якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі як співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (постанова Верховного Суду від 26.01.2022 у справі № 457/726/17 (провадження № 61-43201св18)).

Таким чином, пред`явлення позову до неналежного відповідача або неналежного складу відповідачів є самостійною підставою для відмови в позові.

З урахуванням наведеного вище, а також зважаючи на те, що неможливо вирішити питання про обов`язки (обсяг відповідальності) відповідача як особи, цивільно-правова відповідальність якої підлягає обов`язковому страхуванню, одночасно не вирішивши питання про обов`язки іншої зобов`язаної особи у деліктних правовідносинах (страховика, МТСБУ), не залученої до участі у справі як співвідповідача або належного відповідача, суд доходить висновку про відмову в задоволенні позовну в повному обсязі.

Суд зауважує, що така підстава є самостійною підставою для відмови в позові. Відмова в позові із наведеної підстави не потребує надання судом оцінки іншим обставинам (їх обґрунтованості та доведеності), на яких ґрунтуються відповідні позовні вимоги.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, пов`язаних з розглядом даної справи, суд виходить з того, що згідно з п. 6 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивачі у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення, звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.

Тому, враховуючи положення ч.ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом даної справи, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи викладене та керуючись положеннями ст.ст. 16, 1166, 1191, 1194, 1206 ЦК України, ст.ст. 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 274-279, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

В позові заступника керівника Диканської окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі Національної служби здоров`я України та Чутівської селищної ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Комунальне некомерційне підприємство «Чутівська центральна лікарня», до ОСОБА_1 про відшкодування витрат на лікування особи, потерпілої від кримінального правопорушення, відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи.

Позивач: Національна служба здоров`я України, адреса місцезнаходження: просп. Степана Бандери, 19, м. Київ, .

Позивач: Чутівська селищна рада, адреса місцезнаходження: вул. Набережна, 9, селище Чутове, Полтавський район, Полтавська область, .

Третя особа: Комунальне некомерційне підприємство «Чутівська центральна лікарня», адреса місцезнаходження: вул. Полтавський Шлях, буд. 23, селище Чутове, Полтавський район, Полтавська область, .

Відповідач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Суддя В.В. Литвин