ОСНОВ`ЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ХАРКОВА
Справа № 646/8844/25
№ провадження 2/646/1271/2026
ЗАОЧНЕ Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 березня 2026 року місто Харків
Основ`янський районний суд міста Харкова у складі
головуючої судді Іщенко О. В.,
секретар судового засідання Петренко А. О.,
учасники справи:
відповідач Харківська міська рада,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Основ`янського районного суду міста Харкова за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням,
Стислий виклад позиції позивача; заяви, клопотання учасників справи; інші процесуальні дії у справі
До Основ`янського районного суду міста Харкова надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Харківської міської ради з вимогою визнати за нею, як членом родини ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , право користування житловим приміщенням, а саме, квартирою АДРЕСА_1 .
В обгрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що на підставі рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 13 червня 2005 року за її чоловіком ОСОБА_2 було визнано право на житлову площу в однокімнатній квартирі АДРЕСА_2 , житловою площею 12,5 кв. м, загальною площею 25,4 кв. м.
Між позивачкою та ОСОБА_2 24 червня 2008 року було укладено шлюб, зареєстрований Безлюдівською сулищною радою Харківського району Харківської області за актовим записом № 18.
Після укладення шлюбу у червні 2008 року позивачка, за згодою чоловіка, постійно проживала разом із ним у квартирі АДРЕСА_3 . Подружжя вело спільне господарство, працювало у місті Харкові та спільно проживало у зазначеній квартирі, де позивачка мешкає і донині. Вони разом здійснювали поточні ремонти, сплачували комунальні послуги, а на сьогодні всі витрати позивачка несе самостійно.
13 листопада 2023 року чоловік позивачки ОСОБА_2 , який був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , та який проживав разом з нею за вказаною адресою, помер.
Позивачка зазначає, що вона здійснювала догляд за своїм чоловіком, оскільки він був інвалідом 1 групи, здійснила його поховання. Після його смерті продовжує проживати у квартирі, утримувати житло, сплачувати комунальні послуги.
Також, зазначила, що вона працює у місті Харкові, а саме у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Техніком»; зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 , де наразі відбуваються активні бойові дії, будинок зруйнований.
19 вересня 2024 року позивачка звернулась до Департаменту житлово-комунального господарства Харківської міської ради з проханням визнати її наймачем квартири АДРЕСА_1 .
У своїй відповіді № Д-9-799/0/88-25.08-31-3486/0/129-25 від 16 квітня 2025 року Департамент житлово-комунального господарства Харківської міської ради запропонував позивачці звернутись за захистом своїх інтересів до суду, оскільки за адресою: АДРЕСА_4 , зареєстрований лише її померлий чоловік ОСОБА_2 , вона не має реєстрації за цією адресою.
Квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_4 , на теперішній час не приватизована.
Ураховуючи викладене вище, керуючись статтями 63, 64 та 65 Житлового кодексу України, позивачка просила визнати за нею, як членом родини ОСОБА_2 , право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .
Ухвалою Основ`янського районного суду міста Харкова відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін у відкритому судовому засіданні.
У судовому засіданні 03 березня 2026 року позивачка підтримала вимоги позовної заяви та просила її задовольнити. Окрім того, зазначила, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі.
Представник Харківської міської ради у судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання був повідомлений належним, заяв/клопотань на адресу суду не надав. Відзив на позовну заяву не надходив.
За загальним правилом частини першої статті 223 Цивільного процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
При цьому відповідно до частини четвертої статті 223 Цивільного процесуального кодексу України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Частиною першою статті 280 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Суд, у зв`язку із неодноразовою неявкою відповідача у судові засідання та не повідомлення ним про причини такої неявки, не подання відзиву на позовну заяву та ураховуючи згоду позивачки на ухвалення заочного рішення по справі постановив розглядати справу у порядку заочного розгляду за наявними у справі матеріалами.
Інших процесуальних дій у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову тощо) не вчинялось.
Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини
Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 13 червня 2005 року «признано за ОСОБА_2 право на жилую площадь в однокомнатной квартире АДРЕСА_6 ».

24 червня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено шлюб, який зареєстровано Безлюдівською селищною радою Харківського району Харківської області за актовим записом № 16, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим 24 червня 2008 року Безлюдівською селищною радою Харківського району Харківської області.

ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим 13 листопада 2023 року Безлюдівською селищною радою Харківського району.

Після смерті ОСОБА_2 02 травня 2024 року приватним нотаріусом Губською В. А. було заведено спадкову справу № 72387810, що підтверджується витягом із Спадкового реєстру № 76835234 від 02 травня 2024 року.

З довідки № 024017 встановлено, що ОСОБА_2 був особою з інвалідністю першої групи.

Згідно із інформацією, наданою 01 жовтня 2024 року Безлюдівською селищною радою Харківського району Харківської області у відповіді № 1588, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , дійсно був похований у селищі Безлюдівка Харківського району Харківської області ІНФОРМАЦІЯ_3 . Померлий був інвалідом І групи, його дружина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , здійснювала постійний догляд та поховала за власні кошти.

З відповіді № Д-9-799/0/88-25.08-31-3486/0/129-25, наданої позивачці 16 квітня 2025 року Департаментом житлово-комунального господарства виконавчого комітету Харківської міської ради, встановлено, що Департаментом житлово-комунального господарства виконавчого комітету Харківської міської ради не встановлено законних підстав для визнання ОСОБА_1 членом сім`ї наймача.

Відмова обгрунтована тим, що станом на дату надання відповіді за адресою: АДРЕСА_7 , зареєстрований ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а позивачка не має реєстрації місця проживання за вказаною адресою.

Як убачається з довідки № 6333- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 04 квітня 2024 року, ОСОБА_1 фактично проживає за адресою: АДРЕСА_4 .

Позивачка є співробітником Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОКОМ» з 08 жовтня 2008 року, займає посаду дозувальника, що підтверджується довідкою № 25, виданою 19 серпня 2025 року уповноваженою особою Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОКОМ».

У якості доказів, що підтверджують сплату позивачкою житлово-комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_7 , остання надала платіжні інструкції, які датовано квітнем - червнем 2025 року.

Мотивована оцінка щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову; норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування

Відповідно до положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із частиною першою статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються учасниками цивільної справи.

Відповідно до статті 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно із положеннями статті 77 Цивільного процесуального кодексу України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 80 Цивільного процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною другою статті 95 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Як убачається з матеріалів справи, рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 13 червня 2005 року «признано за ОСОБА_2 право на жилую площадь в однокомнатной квартире АДРЕСА_6 ».

Зі змісту вказаного вище судового рішення встановлено, що в квартире АДРЕСА_1 , проживал и постоянно зарегистрирован ОСОБА_4 с 12.09.1997г. по день смерти ІНФОРМАЦІЯ_5 ».

Окрім того, встановлено, що «истец ОСОБА_2 вселился в квартиру к брату - ОСОБА_4 , проживал с ним одной семьей, вел с ним общее хозяйство, имели единый бюджет».

Відповідно до статті 61 Житлового кодексу України, у редакції чинній на момент набуття ОСОБА_2 права користування житловим приміщенням, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Згідно із статтею 62 Житлового кодексу України до відносин, що випливають з договору найму жилого приміщення, у відповідних випадках застосовуються також правила цивільного законодавства Союзу РСР і Української РСР.

Відповідно до статті 63 Житлового кодексу України предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.

За змістом статті 64 Житлового кодексу України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до статті 65 Житлового кодексу України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Отже, чоловік позивачки, ОСОБА_2 , відповідно до рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 13 червня 2005 року, набув право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_4 , як член сім`ї наймача - ОСОБА_5 .

Зі свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого 13 листопада 2023 року Безлюдівською селищною радою Харківського району, встановлено, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер.

Відповідно до статті 9 Житлового кодексу України, у редакції чинній на момент смерті ОСОБА_2 , ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно із статтею 61 Житлового кодексу України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до статті 64 Житлового кодексу України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Як зазначено у статті 65 Житлового кодексу України, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Частиною першою статті 106 Житлового кодексу України передбачено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс-12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 Житлового кодексу України). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 Житлового кодексу України).

При цьому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 Житлового кодексу України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем.

Як зазначено у постанові Верховного Суду № 682/933/16-ц, провадження № 61-3248св18, для визнання наймачем на підставі статті 106 Житлового кодексу України іншого члена сім`ї необхідно щоб попередній член сім`ї мав правовий статус "наймача".

Статтею 107 Житлового кодексу України визначено, що наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім`ї в будь-який час розірвати договір найму.

У разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Як встановлено з наявних у матеріалах справи доказів, позивачка є дружиною ОСОБА_2 , який за рішенням суду, як член сім`ї наймача - брата, набув право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_4 .

Разом із тим, матеріали справи не містять доказів того, що наймач у порядку, встановленому Житловим кодексом України, надавав згоду на вселення позивачки.

Окрім того, матеріали справи не містять і доказів того, що ОСОБА_2 у порядку, встановленому законодавством, був визнаний наймачем житлового приміщення, право користування яким позивачка просить за нею визнати.

Отже, наявні у матеріалах справи докази підтверджують лише факт набуття чоловіком позивачки, як членом сім`ї наймача, права користування житловим приміщенням.

Окрім того, встановлено, що позивачка на момент смерті її чоловіка ОСОБА_2 не була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_7 .

Станом на момент звернення до суду зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 є: АДРЕСА_5 .

Довідка № 6333- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, згідно із якою фактичним місцем проживання ОСОБА_1 є адреса: АДРЕСА_8 , була видана 04 квітня 2024 року, тобто, вже після смерті її чоловіка.

Позивачкою також не надано належних доказів утримання спірного житла, зокрема, сплати комунальних послуг - долучені до матеріалів справи платіжні квитанції датовані квітнем - червнем 2025 року.

Відповідно до частин першої та другої статті 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, ураховуючи наведене вище, оцінивши надані позивачкою докази та встановлені відповідно ним обставини справи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд не убачає підстав для задоволення позовної заяви.

Відповідно до частин першої та другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Ураховуючи те, що позовна заява задоволенню не підлягає, сплачений позивачкою судовий збір залишається за нею.

Керуючись статтями 2, 76, 89, 141, 259, 263-265, 280, 282, 289, 352, 354 та 355 Цивільного процесуального кодексу України, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визнання за позивачкою як членом родини ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 , права користування житловим приміщенням: квартирою АДРЕСА_1 - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені в день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст заочного рішення складено 13 березня 2026 року.

Учасники справи:

Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_7 ; номер телефона: НОМЕР_4 ;

Відповідач: Харківська міська рада, , місцезнаходження: майдан Конституції, будинок 7, місто Харків Харківської області; номер телефона: +35, email: .

Суддя О. В. Іщенко