КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/1571/2026
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 753/7922/25

03 березня 2026 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Кирилюк Г.М.

- Рейнарт І.М.

при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), назва якого змінена на Київське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України, - Литвин Анжеліки Анатоліївни на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 червня 2025 року та за апеляційними скаргами представника відповідача Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), назва якого змінена на Київське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України, - Башук Юлії Олександрівни , представника відповідача Першої Київської державної нотаріальної контори - Супліченко Марини Володимирівни на додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 серпня 2025 року, ухвалені під головуванням судді Цимбал І.К., у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), назва якого змінена на Київське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України, Першої Київської державної нотаріальної контори, треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про усунення перешкод у користуванні майном,-

в с т а н о в и в:

У квітні 2025 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), назва якого змінена на Київське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України, Першої Київської державної нотаріальної контори, треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про усунення перешкод у користуванні майном.

Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що їй належить 1/3 частина будинку і земельної ділянки по АДРЕСА_1 . Іншими співвласниками будинку по 1/3 частини були ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , які померли. Після їх смерті заяви на прийняття спадщини подали діти померлих ОСОБА_4 і ОСОБА_5 . Частки між співвласниками не розділені і не виділені у натурі.

Позивач зазначала, що Перша Київська державна нотаріальна контора 25 жовтня 2004 року зареєструвала арешт на вказаний будинок за листом від 06 березня 1997 року Головного управління капітального будівництва Київської державної адміністрації».

Розпорядженням Київської міської державної адміністрації № 2524 від 26 листопада 2001 року Управління капітального будівництва Київської міської державної адміністрації ліквідоване без правонаступників.

Власники будинку не перебували у зобов`язальних відносинах із Управлінням капітального будівництва Київської міської державної адміністрації.

Позивач вказувала, що лист Управління капітального будівництва Київської міської державної адміністрації не може бути підставою накладення арешту, однак арешт зберігає силу.

Вона, ОСОБА_3 , і ОСОБА_4 звернулись до Першої Київської державної нотаріальної контори щодо скасування даного арешту, однак ніяких заходів не вжито.

Посилаючись на те, що внесення запису про арешт у відповідні реєстри створює перешкоди у здійсненні нею права власності, оскільки перешкоджає в повному обсязі здійснювати права власника майна, позивач ОСОБА_3 просила суд скасувати державну реєстрацію арешту, проведену Першою Київською державною нотаріальною конторою 25 жовтня 2004 року щодо будинку АДРЕСА_1 , 1/3 частина якого належить ОСОБА_3 на праві власності; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 19 червня 2025 року, з урахуванням виправленої описки на підставі ухвали Дарницького районного суду міста Києва від 20 серпня 2025 року, позовні вимоги ОСОБА_3 до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Першої Київської державної нотаріальної контори, треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про усунення перешкод у користуванні майном, задоволено.

Скасовано арешт,накладений Першою Київською державною нотаріальною конторою 25 жовтня 2004 року на будинок АДРЕСА_1 , 1/3 частина якого належить ОСОБА_3 .

За рахунок бюджетних асигнувань стягнуто з Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Першої Київської державної нотаріальної контори на користь ОСОБА_3 1211 грн. 20 коп.

Додатковим рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 20 серпня 2025 року заяву адвоката Стеценка Ю.В. в інтересах ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Першої Київської державної нотаріальної контори, треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про усунення перешкод у користуванні майном задоволено.

За рахунок бюджетних асигнувань стягнуто з Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 7404 грн.

За рахунок бюджетних асигнувань стягнуто з Першої Київської державної нотаріальної контори на користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 7404 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції від 19 червня 2025 року, представник відповідача Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) - Литвин Анжеліка Анатоліївна подала апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва 19 червня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позову.

В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не враховано, що належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Зазначає, що Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) не було суб`єктом, який ухвалив рішення про накладення обтяження, та згідно змісту позовної заяви ОСОБА_3 не наводить обставин, якими саме діями рішеннями чи бездіяльністю Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) порушило її права та законні інтереси.

Враховуючи те, що позивачем не наведено жодних аргументів щодо обґрунтування позовних вимог до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), не надано належних доказів, які б свідчили про виникнення спірних правовідносин між ОСОБА_3 та Центральним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Київ), Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) є неналежним відповідачем у даній справі.

Не погоджуючись із додатковим рішенням суду першої інстанції,представник відповідача Першої Київської державної нотаріальної контори - Супліченко Марина Володимирівна та представник відповідача Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) -Башук Юлія Олександрівна подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі представник відповідача Першої Київської державної нотаріальної контори - Супліченко Марина Володимирівна, посилаючись на те, що додаткове судове рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 серпня 2025 року у справі №753/7922/25 та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні заяви позивачки про стягнення судових витрат.

Зазначає що, виходячи з норм Закону України «Про нотаріат», у нотаріуса немає спільних чи однорідних прав та обов`язків стосовно позивача. Нотаріус вчиняє нотаріальні дії від імені держави тому в нього не можуть бути спільні чи однорідні права і обов`язки з особами, які звернулися до нього, або з особами, які вирішили, що їх права порушені нотаріальними діями.

У постанові від 7 липня 2021 року у справі № 369/14294/17 Верховний Суд вказав, що державний реєстратор, зокрема і нотаріус, не є належним відповідачем у справі про скасування рішення про державну реєстрацію права на нерухоме майно.

Вказує, що у 2004 році реєстрація заборон відчуження нерухомого майна, а також накладених на майно арештів, здійснювалась відповідно до Положення про Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, що затверджено Наказом Міністерства юстиції України 09.06.1999 року N 31/5 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 10.06.1999 рщку за N 364/3657 (далі - Положення).

Отже, Перша київська державна нотаріальна контора була реєстратором заборон та арештів об`єктів нерухомого майна, а не обтяжувачем.

На даний час державна реєстрація накладення та зняття обтяжень (арештів) проводиться на підставах,визначених в ст.ст. 26, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон) документів.

Для зняття арешту, власнику майна або його представнику необхідно надати документ від компетентних органів про зняття арешту.

Згідно абз. 4 ч. 5 ст. 3 Закону державна реєстрація прав проводиться за заявами у сфері державної реєстрації прав будь-яким державним реєстратором з урахуванням вимог, встановлених абзацами першим - третім цієї частини, крім випадку, передбаченого статтею 31-2 цього Закону, та автоматичної державної реєстрації прав у випадках, передбачених цим Законом.

В поданих позивачем документах була відсутня підстава для зняття арешту, а тому зняти його не вбачалось за можливе.

При цьому, позивач не оскаржував реєстрацію накладеного Головним управлінням капітального будівництва Київської державної адміністрації арешту на нерухоме майно на підставі листа 046-202 від 06.03.1997 року та безпідставність його накладення (як зазначає позивач у заяві про ухвалення додаткового рішення). Також судом першої інстанції не встановлено неправомірність дій Першої київської державної нотаріальної контори, як реєстратора, щодо повідомлення заявника (позивача) про те, що для зняття арешту з нерухомого майна необхідно надати документи, що є підставою для таких дій відповідно до ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Отже, на переконання сторони відповідача, право власності позивача порушене не Першою Київською державною нотаріальною конторою.

Враховуючи те, що уданій справі Першу київську державну нотаріальну контору було притягнуто до участі у процесі як відповідача без належних правових підстав, тому воно не є стороною, чия поведінка спричинила понесення позивачкою судових витрати Відтак, покладення на Першу київську державну нотаріальну контору фінансового тягаря у вигляді компенсації витрат позивачки на правничу допомогу є безпідставним і суперечить вимогам статті 141 ЦПК України.

Таким чином, суд першої інстанції, ухвалюючи додаткове рішення, порушив норми процесуального закону та не здійснив належної перевірки співмірності заявлених витрат, не врахував відсутність належних доказів обсягу та доцільності виконаних адвокатом робіт, а також той факт, що Перша київська державна нотаріальна контора була залучена до справи, як неналежний відповідач, що виключає можливість покладення на неї обов`язку компенсувати витратита призвело до неправомірного покладення на Першу київську державну нотаріальну контору надмірного фінансового тягаря.

В апеляційній скарзі на додаткове судове рішення представник відповідача Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) - Башук Юлія Олександрівна просить скасувати додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 серпня 2025 року у справі №753/7922/25 та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні заяви позивача про відшкодування судових витрат.

В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване додаткове рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону та принципам справедливості, що є підставою для його скасування.

Апеляційна скарга мотивована тим, що покладення на особу, яка фактично не є належним відповідачем у даній справі, обов`язку компенсувати позивачу витрати на правничу допомогу суперечить принципам цивільного процесу та справедливості. Верховний Суд неодноразово наголошував, що витрати можуть бути стягнуті лише з тієї сторони, яка реально несе відповідальність у спорі та чия поведінка зумовила виникнення таких витрат.

Отже, покладення судом першої інстанції відшкодування понесених позивачкою витрат на Управління порушує фундаментальні засади процесуального права - змагальності, добросовісності та справедливості (стаття 12 ЦПК України).

Зазначає, що у даній справі Управління було притягнуто до участі у процесі як відповідач без належних правових підстав, тому воно не є стороною, чия поведінка спричинила витрати. Відтак, покладення на нього фінансового тягаря у вигляді компенсації витрат на правничу допомогу є безпідставним і суперечить вимогам статті 141 ЦПК України.

Вважає, що суд першої інстанції при ухваленні додаткового рішення не врахував відсутність належних доказів обсягу та доцільності виконаних адвокатом робіт, а також той факт, що Управління було залучене до справи як неналежний відповідач, що виключає можливість покладення на нього обов`язку компенсувати понесені позивачкою витрати у справі.

У письмових поясненнях представник позивача ОСОБА_3 адвокат Стеценко Юрій Володимирович просить залишити апеляційні скарги ЦМУ і Першої Київської державної нотаріальної контори без задоволення, а судові рішення без змін.

Зазначає, що зміст апеляційної скарги Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - ЦМУ) на рішення суду першої інстанції від 19.06.2025 року зводиться до того, що ЦМУ не є належним відповідачем. Ніяких інших доводів апеляційна скарга не містить, зокрема, щодо того, які були підстави проведення державної реєстрації арешту щодо будинку АДРЕСА_1 .

При цьому, ЦМУ не заперечує, що державну реєстрацію арешту будинку проведено Першою Київською державною нотаріальною конторою за відсутності будь-яких підстав.

Сторона позивача вважає, що ЦМУ могло висловити свою позицію, чи є Перша Київська державна нотаріальна контора належним відповідачем за позовною вимогою про скасування державної реєстрації арешту будинку, але такої позиції ЦМУ не висловлює.

Водночас, необхідність у залученні ЦМУ співвідповідачем у справі виникла після надходження до суду листа від Першої Київської державної нотаріальної контори, у якому зазначено, що нотаріус не може бути відповідачем у даній справі (а.с. 1 а.с. 28). Хто має відповідати за дії цієї нотаріальної контори щодо державної реєстрації арешту, у листі нічого не написано, а тому сторона позивача заявила клопотання про залучення співвідповідачем у справі ЦМУ (т. 1 а.с. 32), яке суд першої інстанції задовольнив.

На сьогодні існує стала та послідовна судова практика Великої Палати Верховного Суду щодо права позивача визначати відповідача (відповідачів), предмет та підстави позову (постанови від 17.04.2018 р. у справі №523/9076/16-ц, від 20.06.2018 р. у справі №308/3162/15-ц, від 21.11.2018 р. у справі №127/93/17-ц, від 12.12.2018 р. у справі №372/51/16-ц, від 12.12.2018 р. у справі №570/3439/16-ц, від 30.01.2019 р. у справі №552/6381/17, від 13.03.2019 р. у справі №757/39920/15-ц, від 27.03.2019 р. у справі №520/17304/15-ц).

Сторона позивача звертає увагу суду на те, що із 25.10.2004 року ЦМУ могло перевірити правильність внесення запису Першою Київською державною нотаріальною конторою до Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна про арешт будинку АДРЕСА_1 , підстави такого запису, видати наказ нотаріальній конторі скасувати арешт. Але ЦМУ цього не зробило. Отже, ЦМУ відносилось недобросовісно до своїх завдань.

Тому, на думку сторони позивача,слід оцінити критично і відхилити посилання ЦМУ на те, що управління не може відповідати за існування у Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна безпідставного запису про арешт будинку АДРЕСА_1 .

Також слід критично оцінити апеляційну скаргу ЦМУ на додаткове рішення суду першої інстанції, оскільки, по-перше, до суду першої інстанції представник ЦМУ Литвин А.А. направила через Електронний суд заперечення на заяву представника позивача про ухвалення додаткового рішення (т.1 а.с. 113-116), до яких не надано доказів їх надсилання іншим учасникам справи. Це є порушенням ч. 7 ст. 43 ЦПК України. Суд першої інстанції міг навіть не брати до уваги зміст таких заперечень ЦМУ. По-друге, ці заперечення не містили аргументів про завищений розмір гонорару адвоката або про його неспіврозмірність з ринковими цінами адвокатських послуг, про завищений час на виконання адвокатом робіт, про невідповідність робіт і послуг, указаних у акті приймання-передачі наданих послуг і виконаних робіт від 23.06.2025 року (т. 1 а.с. 151), реальним, про завищену кількість судових засідань, тощо. Також ці заперечення не містили клопотання про зменшення розміру витрат, які підлягають стягнення із відповідача на користь позивача.

Посилання ЦМУ на неможливість прийняття адвокатом оплати гонорару на рахунок, відкритий для ФОП, спростовується численною практикою Верховного Суду про визнання за належні докази розрахункових документів про оплату учасником справи гонорару адвокату на його рахунок ФОПа, зокрема, додаткова постанова Верховного Суду від 18.02.2025 року у справі № 922/2830/23).

Твердження відповідача ЦМУ у доводах апеляційної скарги і такий же аргумент викладено у апеляційній скарзі Першої Київської державної нотаріальної контори про те, що подані стороною позивачки документи про понесені нею витрати на правничу допомогу «містять лише загальну суму оплати, без деталізації витраченого часу, конкретних дій адвоката та їх вартості» спростовується актом приймання- передачі наданих послуг і виконаних робіт від 23.06.2025 року (т. 1 а.с. 151), у якому перераховані усі послуги адвоката і робота у справі, вказаний витрачений на них час і вартість кожної послуги.

Інші доводи апеляційної скарги Першої Київської державної нотаріальної контори на додаткове рішення суду першої інстанції зводяться до того, що нотаріальна контора не є належним відповідачем. Ця підстава оскарження додаткового рішення суду не має ніякого значення, оскільки самого рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19червня 2025 року нотаріальна контора не оскаржила, отже, визнала його за законне і обгрунтоване.

Відповідно до статті 134 ЦПК України сторона позивача повідомила про попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи у Київському апеляційному суді: 1) витрати на професійну правничу допомогу (орієнтовний розмір 12 500,00 грн.), 2) витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України повідомляє, що протягом п`яти днів після ухвалення постанови сторона позивача подасть докази судових витрат.

Під час судового розгляду справи в суді апеляційної інстанції представник відповідача Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Башук Юлія Олександрівна повідомила суд про те, що Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) перейменовано на Київське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України, що підтверджується постановою Кабінету Міністрів України від 06 травня 2025 року № 517 «Деякі питання міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції».

Зміна найменування юридичної особи не впливає на правоздатність цієї особи, оскільки це та ж сама юридична особа, з тим же ідентифікаційним кодом, незалежно від найменування.

У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник відповідача Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (до зміни назви Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) - Башук Юлія Олександрівна підтримала доводи апеляційних скарг та просила скарги задовольнити.

Позивач ОСОБА_3 та її представник адвокат Стеценко Юрій Володимирович просили апеляційні скарги відповідачів залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції (основне та додаткове) - без змін.

Представник відповідача Першої Київської державної нотаріальної контори та треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в судове засідання не з?явились. Про день та час слухання справи судом апеляційної інстанції повідомлялись у встановленому законом порядку.

Відповідно до вимог статті 128, 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у відсутності представника відповідача Першої Київської державної нотаріальної контори та третіх осіб: ОСОБА_4, ОСОБА_5 .

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення позивача та її представника, представника відповідача Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, обговоривши доводи апеляційних скарг та заперечення сторони позивача на апеляційні скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 є власником 1/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право спадщину за законом від 21.10.1981 року та земельної ділянки по АДРЕСА_1 (а.с. 4-6 том 1).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно на будинок АДРЕСА_1 Першою київською державною нотаріальною конторою 25 жовтня 2004 року зареєстровано арешт(архівний запис), реєстраційний номер 1408853, підстава обтяження лист 046-202 від 06 березня 1997 року Головного управління капітального будівництва Київської держадміністрації (а.с. 12 том 1).

Згідно відповіді КП з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ», 26 листопада 2001 року розпорядженням КМДА №2524 Головне управління капітального будівництва Київської держадміністрації ліквідовано з 01 січня 2002 року без правонаступника (а.с.11 том 1).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3 до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), назва якого змінена на Київське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України, Першої Київської державної нотаріальної контори, треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про усунення перешкод у користуванні майном, суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно п.п.5.1 п.5 глави 15 Наказу Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5 «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595, нотаріус знімає заборону відчуження майна, зокрема, за рішенням суду.

Установивши, що на час звернення ОСОБА_3 до суду із вказаним позовом наявність арешту майна позивачки порушує її право власності, вонапозбавлена змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому дійшов висновку, щопозовні вимоги є законними, обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Додатковим рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 20 серпня 2025 року задоволено заяву адвоката Стеценко Ю.В., подану в інтересах ОСОБА_3 , про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат, які складаються з витрат позивачки на правову допомогу в розмірі 7 404 грн з кожного з відповідачів. За рахунок бюджетних асигнувань стягнуто з Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 7404 грн; за рахунок бюджетних асигнувань стягнуто з Першої Київської державної нотаріальної контори на користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 7404 грн.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погодитися не може, виходячи з наступного.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд, відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи, може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

У справі, яка переглядається, встановлені судом фактичні обставини свідчать про те, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 жовтня 1981 року ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище ОСОБА_8 ), ОСОБА_6 та їх рідний брат ОСОБА_7 набули у власність у рівних частинах будинок АДРЕСА_1 (а. с. 4, 10 зворот том 1).

У 2005 році позивачу було передано у власність земельну ділянку площею 1/3 від 0,1000 га за вищевказаною адресою для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а. с. 6 том 1).

Обгрунтування позову, що не заперечувалось позивачем ОСОБА_3 під час судового розгляду справи, вказує на те, що інші співвласники будинку ОСОБА_6 і ОСОБА_7 померли. Після їх смерті заяви про прийняття спадщини подали діти спадкодавців -ОСОБА_4 і ОСОБА_5 . Частки між співвласниками не виділені у натурі.

Із наданих пояснень позивача ОСОБА_3 під час судового розгляду справи в суді апеляційної інстанції, що підтверджується і обставинами, встановленими у рішеннях суду в адміністративних справах № 2а-7/10, № 2а-8764/11/2670, що набрали законної сили, інформація про які міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень, яка є загальнодоступною, вбачається, що розпорядженням Представника Президента України № 1429 від 18 листопада 1992 року «Про відселення громадян з будинків, що належать їм на праві особистої власності та підлягають знесенню для будівництва 3 мікрорайону житлового АДРЕСА_2 » у відповідності до ст.142 ЦК Української РСР для здійснення інженерної підготовки території під будівництво 3 мікрорайону ж/м Позняки у Харківському районі Квартирному управлінню Київської міської державної адміністрації забезпечити житловими приміщеннями та провести відселення громадян з будинків… - будинку АДРЕСА_3 . Після відселення громадян дозволити будинки знести.

Розпорядженням Київської міської державної адміністрації № 2180 від 01.12.2004 року «Про надання жилих приміщень громадянам, відселюваним з будинків, що підлягають знесенню, непридатних для проживання та передаються до комунальної власності територіальної громади міста» були надані жилі приміщення ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , як особам, які підлягають відселенню з будинку АДРЕСА_3 .

Розпорядженням Київської міської державної адміністрації № 821 від 17.07.2009 року «Про внесення змін до розпорядження Київської міської державної адміністрації від 01.12.2004 року № 2180» визнані такими, що втратили чинність підпункти 1.29,1.30,1.31, 1.32.

Ордери ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 так і не були видані.

У лютому 2007 року ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 звернулись до Дарницького районного суду м. Києва з адміністративним позовом до Київської міської державної адміністрації, в якому просили суд визнати частково нечинними пункти Розпорядження Київської міської державної адміністрації «Про надання жилих приміщень громадянам, відселюваним з будинків, що підлягають знесенню, непридатних для проживання та передаються до комунальної власності територіальної громади міста`від 01.12.2004 року № 2180 (справа № 2а-7/10).

Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 03.06.2011 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного від 17 жовтня 2012 року, адміністративний позов задоволено частково.

Визнано нечинним і скасовано пункт 1 розпорядження Представника Президента України у м. Києві «Про відселення громадян з будинків, що належать їм на праві особистої власності та підлягають знесенню для будівництва 3 мікрорайону житлового масиву Позняки, Харківського району м. Києва`від 18 листопада 1992 року № 1249» в частині зазначення будинку АДРЕСА_3 як такого, що підлягає відселенню.

У червні 2011 року ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_3 звернулись до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Київської міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Комунального підприємства з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ», про визнання протиправним та скасування рішення Київської міської ради №667/4105 від 29.04.2010 року у частині надання КП «Житлоінвестбуд-УКБ» у постійне користування земельної ділянки площею 140,19 кв. м. (кадастровий номер :9014704). Під час розгляду справи позивачі уточнили свої вимоги та просили також визнати протиправним і скасувати рішення міськради від 27.12.2007 року та від 29.10.2009 року, якими також приймались рішення щодо надання спірної земельної ділянки у користування підприємству.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 вересня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 26листопада 2013 року, в задоволенні позову відмовлено (справа № 2а-8764/11/2670).

У справі, яка переглядається, звертаючись до суду з позовом ОСОБА_3 просила суд скасувати державну реєстрацію арешту, проведену Першою Київською державною нотаріальною конторою 25 жовтня 2004 року, щодо будинку АДРЕСА_1 , 1/3 частина якого належить ОСОБА_3 на праві власності.

В обґрунтування позову зазначала, що лист Управління капітального будівництва Київської міської державної адміністрації не може бути підставою накладення арешту. Однак, арешт зберігає силу та створює перешкоди у здійсненні права власності.

В матеріалах справи наявна інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13 лютого 2019 року, з якої вбачається, що 25 жовтня 2004 року за № 1408853 реєстратором - Перша київська державна нотаріальна контора зареєстровано обтяження (заборона відчуження нерухомого майна), об?єкт обтяження: приватний будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Тип обтяження: арешт (архівний запис), реєстраційний номер: 1408853. Підстава обтяження: лист 046-202 від 06.03.1997 Головного управлінням капітального будівництва Київської державної адміністрації. Додаткові дані: архівний номер 1004229 KIEVI, архівна дата 11.03.1997, дата виникнення 11.03.1997, № реєстра 8718-22, внутр. №2201162С24ЕЕ2С344723, коментарій вх.933 (а.с. 12 том 1).

У лютому 2025 року позивач ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулась до Першої київської державної нотаріальної контори та до директора КП «Житлоінвестбуд-УКБ» з заявами про зняття арешту з будинку АДРЕСА_1 (а.с. 9, 10 том 1).

Із відповіді КП «Житлоінвестбуд-УКБ» від 25 лютого 2025 року слідує, що арешт на приватний будинок АДРЕСА_1 підприємством не накладався і до повноважень КП «Житлоінвестбуд-УКБ» не відноситься питання зняття арешту з об?єктів, що знаходиться під арештом, накладеним іншою юридичною особою створеною та ліквідованою до прийняття рішення Київської міської ради від 27 грудня 2001 року №211/1645 «Про створення Комунального підприємства з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ» (а.с. 11 том 1).

Листом від 06 березня 2025 року Перша київська державна нотаріальна контора повідомила ОСОБА_4 про те, що державна нотаріальна контора до 2013 року була реєстратором заборон та арештів об`єктів нерухомого майна, а не обтяжувачем. На даний час державна реєстрація накладення та зняття обтяжень (арештів) проводиться на підставі зазначених в ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» документів.Із поданих документів відсутня підстава для зняття обтяження, тому зняти обтяження не має можливості. Для зняття арешту, власнику майна або його представнику необхідно надати документ від компетентних органів про зняття арешту. У разі неможливості надання такого документу рекомендовано заявнику звернутися з відповідною заяву про скасування арешту до суду (а.с. 31 том 1).

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

У справі, яка переглядається, судом апеляційної інстанцій встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 жовтня 1981 року ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище ОСОБА_8 ), ОСОБА_6 та їх рідний брат ОСОБА_7 набули у власність у рівних частинах будинок АДРЕСА_1 .

Розпорядженням Представника Президента України № 1429 від 18 листопада 1992 року «Про відселення громадян з будинків, що належать їм на праві особистої власності та підлягають знесенню для будівництва 3 мікрорайону житлового АДРЕСА_2 » у відповідності до ст. 142 ЦК Української РСР для здійснення інженерної підготовки території під будівництво 3 мікрорайону ж/м Позняки у Харківському районі Квартирному управлінню Київської міської державної адміністрації забезпечити житловими приміщеннями та провести відселення громадян з будинків.

Відповідно до типового положення про управління капітального будівництва обласної, Київської та Севастопольської міської державної адміністрації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 6 листопада 1995 року N 895, Управління капітального будівництва обласної, Київської та Севастопольської міської державної адміністрації здійснює керівництво у галузі будівництва об`єктів житлово-цивільного і комунального призначення у межах своєї компетенції та виконує функції замовника будівництва цих об`єктів.

Управління, відповідно до покладених на нього завдань, зокрема: забезпечує переселення громадян, які проживають у будинках, що підлягають знесенню, перенесенню або реконструкції; відшкодовує громадянам, у разі знесення, вартість житлових будинків, господарських будівель, що перебувають у власності

громадян, а також вартість вилучених плодово-ягідних насаджень та посівів.

Управління капітального будівництва обласної, Київської та Севастопольської міської державної адміністрації є місцевим органом державної виконавчої влади, що створюється головою обласної, Київської та Севастопольської міської державної адміністрації і підпорядковується голові цієї адміністрації.

Згідно довідки від 13 лютого 2019 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містить відомості про державну реєстрацію обтяжень (арешт) щодо об?єкту - приватного будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Підставою обтяження зазначено лист 046-202 від 06.03.1997 Головного управлінням капітального будівництва Київської міської державної адміністрації, тобто, органу державної влади (організаційно-правова форма), що фукціонував як структурний підрозділ виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

За типом обтяження: арешт (архівний запис), реєстраційний номер: 1408853. Додаткові дані: архівний номер 1004229 KIEVI, архівна дата 11.03.1997, дата виникнення 11.03.1997, № реєстра 8718-22, внутр. №2201162С24ЕЕ2С344723, коментарій вх.933.

Обтяження до Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна зареєстровано Першою київською державною нотаріальною конторою 25 жовтня 2004 року за № 1408853.

Відповідно до Положення про Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, що затверджено Наказом Міністерства юстиції України 09.06.1999 N 31/5 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 10.06.1999 р. за N 364/3657 (в редакції чинній, на час внесення відомостей до реєстру заборон), реєстраторами Реєстру заборон є: державні нотаріальні контори, державні нотаріальні архіви, приватні нотаріуси, які уклали відповідні договори з Адміністратором і мають повний доступ до Реєстру заборон через комп`ютерну мережу; реєстратори приймають заяви про реєстрацію обтяження об`єкта нерухомого майна від державних нотаріальних контор та приватних нотаріусів, які не є Реєстраторами, посадових осіб виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад, судів та слідчих органів та постанови про арешт майна боржника органів державної виконавчої служби та інших осіб, визначених цим Положенням; уносять та вилучають записи до (з) Реєстру заборон про заборони, арешти щодо нерухомого майна; отримують (видають) витяги з Реєстру заборон (пункт 1.5. розділу 1 Положення).

Отже, Перша київська державна нотаріальна контора, здійснюючи внесення до реєстру заборон відомостей про накладення арешту на об?єкт нерухомого майна - приватний будинок за адресою: АДРЕСА_1 , виконувала повноваження реєстратора Реєстру заборон.

Предмет спору за заявленою позивачем вимогою є скасування державної реєстрації - арешту, проведену Першою Київською державною нотаріальною конторою 25 жовтня 2004 року, щодо будинку АДРЕСА_1 , 1/3 частина якого належить ОСОБА_3 на праві власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 643/3614/17 (провадження № 14-479цс19) дійшла висновку про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції (пункт 37).

Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний податковий орган, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм права міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року (провадження № 11-680апп19).

У справі, яка переглядається, ОСОБА_3 позов про скасування державної реєстрації - арешту щодо будинку АДРЕСА_1 , 1/3 частина якого належить їй на праві власності, пред?явлено до Першої Київської державної нотаріальної контори та до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), назва якого змінена на Київське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18) зазначено, що належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано.

А відтак, вимога ОСОБА_3 про скасування державної реєстрації - арешту щодо будинку АДРЕСА_1 , 1/3 частина якого належить їй на праві власності, не може бути звернена як до реєстратора реєстру заборон - Першої Київської державної нотаріальної контори, так і до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), назва якого змінена на Київське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України, як до органу, який міг перевірити правильність внесення запису Першою Київською державною нотаріальною конторою до Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна про арешт будинку, яких позивачка визначила співвідповідачами.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15 (пункт 49), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17 (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63), від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 71)).

За змістом статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач, якими можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Згідно зі статтею 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Відповідно до пунктів 2 і 4 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог.

Системний аналіз статей 51, 175 ЦПК України свідчить про те, що саме на позивача покладено обов`язок визначити належний склад відповідачів у справі. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Вирішуючи спір, суд має враховувати склад осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів.

Належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом. Тобто, відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2021 року у справі № 303/6418/19 зазначив, що неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин, суд відмовляє у задоволенні позову.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зазначила, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та ухвалює рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19 зауважив, що визначення у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи, як співвідповідача, за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті, є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Враховуючи предмет спору та заявлені позивачем позовні вимоги, залучення належного відповідача до участі у справі має принципове значення, оскільки це пов`язано також і з обранням належних та ефективних способів захисту прав, на захист яких заявлено позовні вимоги. Обраний спосіб захисту прав особи, яка наполягає на застосуванні судового захисту її цивільного права та інтересу, має відповідати характеру та природі спірних правовідносин.

Подібні правові висновки зазначені у постанові Верховного Суду від 20 травня 2024 року у справі № 564/1774/22 (провадження № 61-9198св23).

З матеріалів справи вбачається, що позивач визначила відповідачем за своїм позовом Першу Київську державну нотаріальну контору та Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ), назва якого змінена на Київське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України, які не є ні боржниками, ані особою, в інтересах якої накладено арешт.

При цьому, матеріали справи не містять жодних клопотань, поданих позивачем до закінчення підготовчого провадження, щодо заміни первісно визначеного неналежного відповідача (ів) на належного, а саме особу, в інтересах якої накладено арешт.

Правовий аналіз наведених норм законодавства та встановлених судом фактичних обставини у своїй сукупності дозволяють колегії суддів апеляційного суду зробити висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові незалежно від доводів учасників справи, стадії її розгляду або залучення такої особи (осіб) до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2024 року у справі № 932/163/21 (провадження № 61-6730св23)).

З огляду на те, що позивач пред`явила позов до неналежного відповідача, то в позові про скасування державної реєстрації - арешту, накладеного на будинок АДРЕСА_1 , 1/3 частина якого належить їй, слід відмовити саме з цих підстав.

Вирішуючи спір у справі, яка переглядається, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки обставинам, якими обґрунтовувалися вимоги, іншим фактичним даним, які випливають із встановлених обставин, та зробив помилковий висновок про вирішення по суті позовних вимог ОСОБА_3 про скасування державної реєстрації - арешту щодо будинку АДРЕСА_1 , 1/3 частина якого належить їй, пред`явлених до неналежного складу відповідачів.

Судом першої інстанції не враховано, що невірно визначений позивачем суб`єктний склад учасників справи унеможливлює правильне встановлення фактичних обставин та вирішення спору по суті. Саме у межах розгляду справи за участі належного відповідача (належного складу відповідачів)суд вирішує спір по суті, надає оцінку правовим позиціям сторін спору.

Подібна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 27 липня 2022 року у справі № 205/3695/18 (провадження № 61-12477св21), від 29 березня 2023 року у справі № 462/8376/20 (провадження № 61-513св22).

Колегія суддів апеляційного суду не вдається до оцінки й аналізу доводів апеляційної скарги відповідача та заперечень сторони позивача щодо доводів апеляційної скарги, які стосуються суті спору, оскільки позивач не позбавлена права на звернення до суду з позовом до належного відповідача з правильно визначеним суб`єктним складом учасників справи відповідно до сформульованих позовних вимог та довести ті обставини, на які вона, зокрема, посилалася у позовній заяві.

В постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 362/2179/17 (провадження № 51-3635км19) вказано, що ухвала про внесення виправлень у судове рішення чи відмову у внесенні виправлень має особливу правову природу, обумовлену її похідним характером, оскільки вона не вирішує будь-яких питань по суті, окрім як щодо виправлення допущених у судовому рішенні відповідного суду описок і очевидних арифметичних помилок або відмови у внесенні таких виправлень. Зміст ухвали про внесення виправлень у судове рішення завжди підпорядкований змісту судового рішення, до якого вносяться зміни.

Тобто, ухвала про внесення виправлень у судове рішення є невід`ємною частиною судового рішення, у яке вноситься виправлення описки.

Доводи апеляційної скарги представника відповідача Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), назва якого змінена на Київське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України, - Литвин Анжеліки Анатоліївни , з урахуванням установлених колегією суддів апеляційного суду обставин справи, дають підстави вважати, що оскаржуване судове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 червня 2025 року, з формулюванням резолютивної частини рішення в тій редакції, яку воно отримало у зв`язку з постановленням ухвали від від 20 серпня 2025 року про виправлення описки у судовому рішенні, ухвалено без дотримання норм матеріального й процесуального права, а це, відповідно до статті 376 ЦПК України, є підставою для скасування судового рішення, ухваленого у цій справі, та прийняття нового судового рішення по заявлених вимогах позивача ОСОБА_3 , які з установлених колегією суддів апеляційного суду обставин справи та наведних мотивів в редакції даної постанови підлягають залишенню без задоволення з підстав невірно визначеного суб`єктного складу учасників справи.

Перевіряючи доводи відповідачів, викладені в апеляційних скаргах щодо оскарження додаткового судового рішення суду першої інстанції від 20 серпня 2025 року, яким здійснено розподіл судових витрат позивача, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, між сторонами за результатами розгляду справи, колегія суддів апеляційного суду виходить з такого.

Додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення може бути оскаржено.

У пункті 20 постанови Пленум Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 4 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Тобто, додаткове рішення суду, ухвалене у порядку статті 270 ЦПК України, є невід`ємною частиною основного рішення у справі по суті спору.

Верховний Суд у постанові від 29 серпня 2024 року у справі № 905/830/21 зазначив, що додаткове судове рішення є похідним від первісного судового акта, є його невід`ємною складовою та ухвалюється у тому самому складі та порядку, що й судове рішення; додаткове судове рішення є засобом усунення неповноти судового рішення, внаслідок якої, зокрема, залишилося невирішеним питання про судові витрати. Таким чином, скасування первісного судового рішення за результатом розгляду касаційної скарги є самостійною підставою для скасування додаткового судового рішення до нього (подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 31 травня 2021 року у справі № 911/132/14, від 06 грудня 2023 року у справі № 910/10294/22).

Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 червня 2025 року, з урахуванням виправлення описки на підставі ухвали Дарницького районного суду міста Києва від 20 серпня 2025 року, то додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 серпня 2025 року також слід скасувати з підстав, передбачених статтею 376 ЦПК України, оскільки воно не може існувати окремо від основного рішення у справі по суті спору.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача;у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог - частина 2 статті 141 ЦПК України.

Оскільки позовні вимоги позивача ОСОБА_3 залишені без задоволення, тому судові витрати не відшкодовується та покладається на особу, яка подалапозов до суду.

З урахуванням висновку щодо суті апеляційної скарги Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), назва якого змінена на Київське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України, на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 червня 2025 року, скасування оскаржуваного судового рішення та прийняття нового судового рішення про відмову в задоволенні позову, вказаному відповідачу мають бути відшкодовані позивачем ОСОБА_3 судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1816,80 грн.

Додаткове судове рішення, яким вирішено питання розподілу судових витрат, не є об`єктом справляння судового збору, а відтак, підстави щодо розподілу судових витрат між сторонами за поданняпредставником відповідача Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), назва якого змінена на Київське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України, - Башук Юлії Олександрівни та представником відповідача Першої Київської державної нотаріальної контори - Супліченко Марини Володимирівни апеляційних скарг на додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 серпня 2025 року відсутні.

Керуючись ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст. 2, 5, 19, 37, 48, 51, 141, 175, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги представника відповідача Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), назва якого змінена на Київське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України, - Литвин Анжеліки Анатоліївни, представника відповідача Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), назва якого змінена на Київське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України, - Башук Юлії Олександрівни та представника відповідача Першої Київської державної нотаріальної контори - Супліченко Марини Володимирівни задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 червня 2025 року, з урахуванням виправлення описки на підставі ухвали Дарницького районного суду міста Києва від 20 серпня 2025 року, та додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 серпня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_3 до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), назва якого змінена на Київське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України, Першої Київської державної нотаріальної контори, треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про усунення перешкод у користуванні майном залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користьЦентрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), назва якого змінена на Київське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України, () судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, у розмірі 1816,80 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді: