справа № 278/4463/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2026 року м. Житомир

Житомирський районний суд Житомирської області в складі головуючого судді Віктора Мокрецького, за участю секретаря Анастасії Юзюк, розглянув цивільну справу за заявою Приватного акціонерного товариства «ІННОВАЦІЙНИЙ СТРАХОВИЙ КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП,

В С Т А Н О В И В :

І. СУТЬ СПРАВИ

Приватне акціонерне товариство «ІННОВАЦІЙНИЙ СТРАХОВИЙ ЦЕНТР» (далі ПАТ «ІННОВАЦІЙНИЙ СТРАХОВИЙ ЦЕНТР») звернулося з позовом до ОСОБА_1 та просило стягнути з останнього шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в сумі 9 473,64 грн.

У обґрунтування заявленого ПАТ «ІННОВАЦІЙНИЙ СТРАХОВИЙ ЦЕНТР» повідомило, що 13 серпня 2024 року об 18 годині 45 хвилин по проспекту Миру, 5а, в м. Житомирі сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів марки «Reno Logan» д.н.з. НОМЕР_1 , що належить Приватному акціонерному товариству «ВФ Україна» (далі ПАТ «ВФ Україна») та «Skoda Octavia» д.н.з. НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_1 .

Внаслідок цієї дорожньо-транспортної пригоди автомобіль «Reno Logan», страховиком якого є позивач, отримало ряд механічних пошкоджень, а винним у вчиненні зазначеного ДТП відповідною постановою суду визнано ОСОБА_1 .

У подальшому, позивач, виконуючи своє зобов`язання за відповідним договором страхування, виплатило ПАТ «ВФ Україна» страхове відшкодування в сумі 22 593 грн та звернулося з відповідною заявою до страховика ОСОБА_1 - Приватного акціонерного товариства «КНЯЖА ВІЄНА ІНШУРАНС ГРУП», яке відшкодувало заявникові лише 13 119,36 грн.

Водночас, оскільки отримана ПАТ «ІННОВАЦІЙНИЙ СТРАХОВИЙ ЦЕНТР» сума страховгго відшкодування (13 119,36 грн) є значно меншою, аніж сума страхового відшкодування, яка виплачена позивачем ПАТ «ВФ Україна» (22 593 грн), то позивач вимушений звернутися з цим позовом до ОСОБА_1 в порядку ст. 1194 ЦК України.

ІІ. ПРОЦЕДУРА ТА КОРОТКІ ПОЗИЦІЇ СТОРІН

Ухвалою суду від 17 вересня 2025 року в цій справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

15 жовтня 2025 року від відповідача ОСОБА_1 до суду надійшов відзив на позовну заяву в якому останній заперечив цей позов у повному обсязі. Свою позицію відповідач обґрунтував тим, що позивачем не доведений достатніми та належними доказами факт звернення до його страхувальника ПАТ «КНЯЖА ВІЄНА ІНШУРАНС ГРУП», що, в силу закону, виключає можливість ПАТ «ІННОВАЦІЙНИЙ СТРАХОВИЙ ЦЕНТР» звертатися до суду з такими позовами до ОСОБА_1 , як до особи, яка має договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Також відповідач звертає увагу й на те, що у матеріалах справи відсутні докази здійснення позивачем страхової виплати ПАТ «ВФ Україна». У зв`язку з цим відповідач просить відмовити у задоволенні цього позову.

Позивач правом на подання відповіді на відзив не скористався.

ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ДОКАЗИ НА ЇХ ПІДТВЕРДЖЕННЯ

30 квітня 2024 року між ПАТ «ВФ Україна» та ПАТ «ІННОВАЦІЙНИЙ СТРАХОВИЙ ЦЕНТР» укладений договір комплексного страхування ризиків, пов`язаний з експлуатацією автотранспортних засобів № 24.030.00090 відповідно до якого ПАТ «ВФ Україна» застрахувало належний йому автомобіль марки «Reno Logan» д.н.з. НОМЕР_1 (а.с. 6-25, 30).

14 серпня 2024 року складено повідомлення про подію/заява на виплату із якої вбачається, що того ж дня за участю автомобілів марки «Reno Logan» д.н.з. НОМЕР_1 , під керування ОСОБА_2 , та «Skoda Octavia» д.н.з. НОМЕР_2 , під керування ОСОБА_1 , сталася дорожньо-траспортна пригода (а.с. 31)

15 серпня 2024 складений акт огляду траспортного засобу (дефектна відомість) із якого вбачається, що у автомобіля марки «Reno Logan» д.н.з. НОМЕР_1 виявлений ряд механічних ушкоджень (а.с. 28-29).

28 серпня 2024 року Богунським районним судом м. Житомира винесена постанова по справі № 295/12405/24 відповідно до якої ОСОБА_1 визнаний винним у скоєнні вищевказаної ДТП і притягнений до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (а.с. 34-35).

09 вересня 2024 року фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 складений рахунок на оплату № 144 відповідно до якого вартість ремонту автомобіля марки «Reno Logan» д.н.з. НОМЕР_1 становить 22 593 грн (а.с. 32).

24 жовтня 2024 року ПАТ «ІННОВАЦІЙНИЙ СТРАХОВИЙ ЦЕНТР» складений страховий акт № ТР/24497 відповідно до якого останнє вирішило сплатити ПАТ «ВФ Україна» страхову виплату в сумі 22 593 грн (а.с. 33).

03 грудня 2024 року на рахунок ПАТ «ІННОВАЦІЙНИЙ СТРАХОВИЙ ЦЕНТР» надійшло 13 119,36 грн. Згідно з наданою позивачем виписки за його рахунком від 04 грудня 2024 року неможливо встановити яка саме особа та з якою метою перерахувала позивачеві вказані грошові кошти (а.с. 26).

IV. ЗАКОНОДАВСТВО ТА СУДОВА ПРАКТИКА, ЩО ПІДЛЯГАЮТЬ ЗАСТОСУВАННЮ

Відповідно до частини першої ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

За правилами ст. 979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно зі ст. 993 ЦК України до страховика, який здійснив страхову виплату (відшкодування) за договором страхування майна, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхову виплату (відшкодування), має до особи, відповідальної за завдані збитки

Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів (частина перша ст. 1187 ЦК України).

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 3 ст. 1187 ЦК України).

Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів станом на день виникнення спірних правовідносин регламентував, зокрема, Закон України № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року (далі Закон).

Відповідно до ст. 5 Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Статтею 22 Закону передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Приписами ст. 29 Закону передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Відповідно до правового висновку, викладеного у п. 35 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року по справі № 755/18006/15-ц у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього.

За правилами ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (відшкодуванням).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року по справі № 147/66/17 зазначено, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми. Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності

Частинами першою, третьою ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня матеріальна і процесуальна заінтересованість у справі. Саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (ч. 2 ст. 51 ЦПК України).

Разом із тим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц виснувано, що визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року в справі № 761/23904/19 зауважив, що визначення у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору в спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом.

Також Верховний Суд неодноразово у постановах від 18 жовтня 2023 року у справі № 300/808/19, від 07 грудня 2023 року у справі № 363/2300/20, від 13 грудня 2023 року у справі № 753/8710/21 наголошував на тому, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в позові.

V. МОТИВИ ТА ОЦІНКА СУДУ

Проаналізувавши фактичні обставини справи у сукупності з нормами законодавства, якими врегульовані зазначені правовідносини, та судовою практикою з приводу врегулювання подібних правовідносин, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення цього позову з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

За правилами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Водночас, ст. 81 ЦПК України вказує на те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом із тим ч. 4 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Нормою ч. 1 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Так, сторонами у своїх заявах по суті справи визнаний факт того, що ПАТ «КНЯЖА ВІЄНА ІНШУРАНС ГРУП» є страховиком ОСОБА_1 , тобто має відповідати за шкоду, спричинену відповідачем внаслідок керування застрахованим транспортним засобом в межах страхових лімітів, визначених відповідним полісом страхування цивільно-правової відповідальності.

Разом з тим, згідно з викладеною вище судовою практикою саме страховик повинен нести основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, в межах страхової суми. Водночас, відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.

Однак, заявником при зверненні до суду з цим позовом, не надано доказів того, що Приватне акціонерне товариство «КНЯЖА ВІЄНА ІНШУРАНС ГРУП» відмовило останньому у виплаті страхового відшкодування саме в розмірі 22 593 грн через недостатніх страхових лімітів згідно з полісом, яким застрахована цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 .

Окрім цього, позивачем також не надано у розпорядження суду належних, достатніх та допустимих доказів звернення позивача до Приватного акціонерного товариства «КНЯЖА ВІЄНА ІНШУРАНС ГРУП» з відповідними вимогами про виплату страхового відшкодування.

Відтак, у цьому випадку з огляду на відсутність вище згаданих судом доказів належним відповідачем в цій справі має бути саме Приватне акціонерне товариство «КНЯЖА ВІЄНА ІНШУРАНС ГРУП», але останнє не залучено до участі в цій справі в якості відповідача, хоча в силу правового висновку Верховного Суду, викладеного постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року по справі № 147/66/17, саме воно має відповідати за вимогами заявника в межах сум страхових лімітів.

Ураховуючи викладене, суд відмовляє в задоволенні цього позову через його пред`явлення до неналежного відповідача.

VІ. ЩОДО СУДОВИХ ВИТРАТ

Результати вирішення цього спору не дають суду можливості здійснити розподіл судових витрат позивача в порядку ст. 141 ЦПК України.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 263-265 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 25 березня 2026 року.

Суддя Віктор Мокрецький