Провадження № 2/761/393/2026
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2026 року Суддя Шевченківського районного суду м.Києва Савчук Ю.Н. вивчивши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ПАТ «Платинум Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Женева», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Вердикт-Капітал», Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Мельника Юрія Анатолійовича, Приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Горай Олега Станіславовича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ВГО «Фінансова Грамота України» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою до ПАТ «Платинум Банк», ТОВ «Фінансова компанія «Женева», ТОВ «Вердикт Капітал»», приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Мельника Юрія Анатолійовича, приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Горая Олега Станіславовича, третя особа Всеукраїнська громадська організація «Фінансова грамота України» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.11.2021 року справу передано у провадження судді ОСОБА_2

Розпорядженням керівника апарату Шевченківського районного суду міста Києва від 18.03.2026 року № 01-08-1043 у зв`язку із відрахуванням судді ОСОБА_2 зі штату суддів через звільнення у відставку призначено повторний автоматизований розподіл справи.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.03.2026 року справу передано у провадження судді Савчук Ю.Н.

Відповідно до п. 8) ч. 1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають, зокрема, справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України.

21 жовтня 2019р. почав діяти Кодекс України з процедур банкрутства, прийнятий Верховною Радою України наприкінці 2018р. та який набрав чинності 21 квітня 2019р.

Відповідно до п. 1 Прикінцевих та Перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства, визначено, що цей Кодекс набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію через шість місяців з дня набрання чинності цим Кодексом.

Згідно з п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства, установлено, що з дня введення в дію цього Кодексу, подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Перехід до наступної судової процедури та подальше провадження у таких справах здійснюється відповідно до цього Кодексу.

Системний аналіз положень Кодексу України з процедур банкрутства дає підстави для висновку, що з моменту порушення стосовно боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника, і спеціальні норми Закону про банкрутство мають пріоритет у застосуванні при розгляді справ про банкрутство щодо інших законодавчих актів України.

Відповідно до ч. 2 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства, господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про відшкодування шкоди та/або збитків, завданих боржнику; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.

Частиною 3 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства визначено, що матеріали справи, в якій стороною є боржник, щодо спорів, зазначених у частині другій цієї статті, провадження в якій відкрито до або після відкриття провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність), за ініціативою учасника справи або суду невідкладно, але не пізніше п`яти робочих днів, надсилаються до господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), який розглядає спір по суті в межах цієї справи.

Судом встановлено, що ухвалою Господарського суду м. Києва від 24 липня 2024р. відкрито провадження у господарській справі № 910/6826/24 про неплатоспроможність ТОВ «Вердикт Капітал».

З введенням в дію Кодексу України з процедур банкрутства Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах дійшла висновку, що розгляд всіх майнових спорів, стороною в яких є боржник у справі про банкрутство, повинен відбуватися саме і виключно господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи (постанови від 15 січня 2020р. по справі № 607/6254/15-ц, від 28 січня 2020р. по справі № 50/311-б).

Така правова позиція відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у її постанові від 15 січня 2020 року у справі N 607/6254/15-ц (провадження N 14-404цс19).

Процесуальний закон визначає правило виключної підсудності справ про банкрутство та справ у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, незалежно від моменту виникнення таких вимог, серед іншого справ за позовами з майновими (грошовими) вимогами до боржника, провадження в якій відкрито до або після відкриття провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) відповідача, стосовно яких у ч. 3 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства встановлено імперативну вимогу їх передачі до господарського суду, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство, для розгляду по суті спору в межах цієї справи.

Судова палата для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у постанові від 14 травня 2020р. у справі № 903/69/18 зазначає, що Верховний Суд неодноразово висловлював позицію щодо концентрації всіх спорів у межах справи про банкрутство. Так, за умови порушення провадження у справі про банкрутство боржника особливістю вирішення таких спорів є те, що вони розглядаються господарським судом без порушення нових справ, що узгоджується із загальною спрямованістю Закону України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом , який передбачає концентрацію всіх спорів у межах справи про банкрутство задля судового контролю у межах цього провадження за діяльністю боржника, залучення всього майна боржника до ліквідаційної маси та проведення інших заходів, метою яких є повне або часткове задоволення вимог кредиторів. З моменту порушення стосовно боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника. Така ж правова позиція зазначена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019р. у справі № 918/420/16, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19 червня 2018р. у справі № 908/4057/14, від 11 липня 2018р. у справі № 922/3040/17, від 29 листопада 2019р. у справах № 908/130/15-г, № 923/1194/17, від 05 лютого 2020р. у справі № 921/557/15-г.

З огляду на те, що позивач звернувся до суду з даним позовом з вимогами, в тому числі, до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», відносно якого відкрито провадження у справі №910/6826/24 про банкрутство, суд дійшов висновку, що спір у цій частині позовних вимог має вирішуватись Господарським судом міста Києва в межах справи №910/6826/24 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал».

Відповідно до ч.6 ст.188 ЦПК України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи вправі до початку розгляду справи по суті роз`єднати позовні вимоги, виділивши одну або декілька об`єднаних вимог в самостійне провадження, якщо це сприятиме виконанню завдання цивільного судочинства. Розгляд позовних вимог, виділених у самостійне провадження, здійснює суддя, який прийняв рішення про роз`єднання позовних вимог.

За змістом ч.4-5 ст.188 ЦПК України не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом . Не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, щодо яких законом визначена виключна підсудність різним судам.

Велика палата ВС у постанові від 7 жовтня 2021 року у справі № 9901/285/21 та постанові від 30 вересня 2020 року у справі № 420/3956/20 зазначила, що суд вправі з власної ініціативи до початку розгляду справи по суті роз`єднати позовні вимоги, виділивши одну або декілька об`єднаних вимог у самостійне провадження. Проте таке роз`єднання можливе лише у тому випадку, якщо кожна з виділених вимог може бути предметом розгляду у тому суді, який роз`єднав позовні вимоги.

Визначальною умовою для роз`єднання позовних вимог є та обставина, що таке роз`єднання сприятиме виконанню завдання цивільного судочинства.

Зазначений припис спрямований на те, щоб суб`єкт правовідносин міг з дотриманням принципів цивільного судочинства і конкретних обставин скористатися правом на судовий захист.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (частина перша статті 2 ЦПК України).

Указаному кореспондує припис ч.6 ст.188 ЦПК України згідно з яким розгляд позовних вимог, виділених у самостійне провадження, здійснює суддя, який прийняв рішення про роз`єднання позовних вимог.

Відповідно до ч.2 ст.27 ЦПК України позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Як вбачається з відповіді № 2504552 від 24.03.2026 року з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, місцезнаходженням юридичної особи ТОВ «ФК «Женева», є місто Київ, вул.Світлицького, 35 яка знаходиться у Подільському районі міста Києва.

Згідно даних Єдиного державного демографічного реєстру (відповідь від 24.03.2026 року № 2504530) , місцезнаходження юридичної особи ПАТ «Платинум Банк» є м.Київ, вул. Січових Стрільців, 17 що територіально знаходиться у Шевченківському районі міста Києва.

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань з 24.02. 2017 року ПАТ «Платинум Банк» перебуває в стадії припинення, а відтак позовну вимогу слід було пред`являти до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, яке знаходиться на вул.Січових Стрільців на території Шевченківського району міста Києва.

Однак станом на момент подання позовної заяви місцезнаходження вказаної юридичної особи було зазначено позивачем : м.Київ, вул.Амосова, 12, що територіально знаходилася у Солом`янському районі міста Києва, а відтак підсудність спору була визначена позивачем не за місцезнаходженням ПАТ «Платинум Банк» як одного з відповідачів.

Відповідно до правил підсудність справ за вибором позивача, передбачених ч. 12 ст. 28 ЦПК України (правила альтернативної підсудності) позови до стягувача про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, або про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса можуть пред`являтися також за місцем його виконання.

Позивачем у позовній заяві зазначено зареєстроване місце проживання : АДРЕСА_1 .

Зазначена адреса є місцем виконання виконавчого напису з огляду на наступне.

Законом України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна (частина перша статті 24 Закону). Водночас визначення місця проживання та місця перебування наведено у Законі №1382-IV, відповідно до якого місцем проживання є житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Виходячи з приписів статті 6 Закону №1382-IV, місце проживання підлягає обов`язковій реєстрації, тобто Закон №1382-IV пов`язує місце проживання особи насамперед із зареєстрованим місцем проживання. Таким чином, факт реєстрації особою свого місця проживання безумовно свідчить про те, що особа обрала певну адресу місцем свого проживання. Законом не заборонено особі мати декілька місць проживання, але у будь-якому випадку адреса, зареєстрована особою у встановленому порядку, виходячи з положень частини десятої статті 6 Закону, є офіційною адресою, а отже, особа правомірно очікує, що за цією адресою з нею буде вестися офіційне листування, а також вчинятимуться й інші юридичні дії, що пов`язані з місцем її проживання.

Отже, відкриття виконавчого провадження у виконавчому окрузі, до якого належить зареєстрована адреса місця проживання боржника, відповідатиме принципу юридичної визначеності та вимогам статті 24 Закону України «Про виконавче провадження».

Що стосується місця проживання боржника, яке незареєстроване у встановленому законом порядку, суд виходить з того, що таке місце проживання боржника, в силу відсутності в нього офіційного характеру, має бути повідомлено самим боржником (що відповідатиме принципу вільного вибору місця проживання, встановленому Законом №1382-IV) або підтверджено належним чином з урахуванням принципу офіційного з`ясування обставин, оскільки просте зазначення будь-якої адреси без перевірки відповідних обставин не робить цю адресу саме адресою місця проживання особи у розумінні Закону №1382-IV.

У виконавчому написі від 03.02.2021 року фактичне місце проживання ОСОБА_1 зазначено : АДРЕСА_2 , що не знаходиться на території Шевченківського районного суду міста Києва.

При цьому до матеріалів справи не додано кредитного договору, на підставі якого було вчинено виконавчий напис, а відтак неможливо встановити, яке зареєстроване місцем проживання боржника чи фактичне місце проживання позичальника зазначене у ньому.

Крім того, при вчиненні виконавчого напису нотаріус не встановлює відповідних обставин, адже не викликає особу, не спілкується з нею та не отримує від неї жодної інформації. Матеріали справи також не містять доказів на підтвердження того, що вищезазначена адреса піддавалась перевірці на предмет її достовірності.

У постанові про відкриття виконавчого провадженні від 16.02.2021 року приватним виконавцем також зазначено фактичне місце проживання ОСОБА_1 : АДРЕСА_2 .

Однак матеріали заяви не містить даних про встановлення у процесі виконавчого провадження приватним виконавцем саме такої адреси фактичного місця проживання боржника.

Як вбачається із відповіді з Єдиної інформаційної системи соціальної сфери від 24.03.2026 року № 2504324, довідки ВПО у ОСОБА_1 відсутні, а відтак вказана адреса не є адресою фактичного проживання ВПО.

Саме лише зазначення місця проживання, яке не має жодного взаємозв`язку з особою боржника, не може вважатися достатньою підставою для прийняття виконавчого документа приватним виконавцем, територіальний округ якої охоплює місце виконання, визначеного за цією адресою. Відповідні висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 31.03.2021 в справі №380/7750/20.

Статтею 24 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника. Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.

Таким чином, в розумінні ст. 24 Закону України "Про виконавче провадження" місцем виконання виконавчого документу є не місцезнаходження приватного виконавця, а місце проживання (перебування) боржника або місцезнаходження його майна.

Відповідну правову позицію щодо визначення підсудності розгляду справ за правилами ч. 12. ст 28 ЦПК України з врахуванням положень ст. 24 Закону України "Про виконавче провадження" висловив Верховний Суд (постанова від 29.10.2020 по справі N 263/14171/19), вказуючи додатково на те, що місце виконання судового рішення (місце провадження виконавчих дій з його примусового виконання) та місце прийняття до виконання виконавчих документів уповноваженим виконавцем є відмінними правовими категоріями та можуть не співпадати.

Як зазначено вище, поняття "місце знаходження приватного виконавця" не є тотожним до поняття "місце виконання виконавчого напису".

Приватний виконавець має право вчиняти виконавчі дії на всій території України, при цьому, відповідно до положень ч. 2 ст. 24 Закону України "Про виконавче провадження", місцем виконання буде вважатися або місце знаходження боржника, або місце знаходження його майна.

Крім того, місце знаходження приватного виконавця Мельника Ю.М. : м.Київ, вул. Поправки Юрія, офіс 16, що територіально знаходиться у Дніпровському районі м.Києва.

За змістом ч. 15 ст.28 ЦПК України позови до кількох відповідачів, які проживають або знаходяться в різних місцях, пред`являються за місцем проживання або місцезнаходженням одного з відповідачів за вибором позивача.

Право вибору між судами, яким згідно з правилом загальної підсудності і правилом альтернативної підсудності підсудна справа, належить виключно позивачеві. Однак позивачем не визначено підсудність спору за місцем виконання виконавчого напису.

Оскільки ТОВ «Вердикт Капітал» відповідно до відповіді з ЄДР від 24.03.2026 року № 2504565 має своїм місцезнаходженням вул. Кудрявський Узвіз, буд.5-Б, яка знаходиться на території Шевченківського району міста Києва, підсудність спору було визначено позивачем за правилом, встановленим ч.1 5 ст.28 ЦПК України.

Таким чином, позивачем визначна підсудність справи за ст.27, 28 ЦПК України за місцезнаходженням одного з відповідачів ТОВ «Вердикт Капітал».

Однак, позовна вимога до відповідача ТОВ «Вердикт Капітал» підсудна господарському суду міста Києва, позовна вимога до відповідача ТОВ «ФК «Женева»- Подільському районному суду міста Києва, до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Мельника Юрія Анатолійовича- Дніпровському районному суду міста Києва, до приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Горая Олега Станіславовича- Житомирському районному суду Житомирської області.

Місцезнаходженням ПАТ «Платинум Банк» на даний час є територія Щевченківського району міста Києва, однак відповідачем у справах про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, є особа, на користь якої було вчинено виконавчий напис, яким було порушено право позивача (постанова КЦС ВС від 19 червня 2023 року у справі № 187/1718/20)

Відповідно до виконавчого напису від 03.02.2021 року, з ОСОБА_1 стягнуто заборгованість за кредитним договором на користь ТОВ «Вердикт Капітал», який є правонаступником ПАТ «Платинум Банк» та ТОВ «ФК «Женева». Як вбачається із постанови про відкриття виконавчого провадження від 16.02.2021 року ВП №64522487, стягувачем у ньому є ТОВ «Вердикт Капітал».

Таким чином, ПАТ «Платинум Банк» не є належним відповідачем у справі.

Крім того, вимогу до нього, як до неплатоспроможного банку, що перебуває в стані припинення, слід пред`являти до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Роз`єднання позовних вимог можливе лише у тому випадку, якщо кожна з виділених вимог може бути предметом розгляду у тому суді, який роз`єднав позовні вимоги.

Визначальною умовою для роз`єднання позовних вимог є та обставина, що таке роз`єднання сприятиме виконанню завдання цивільного судочинства.

Таким чином, підстави для роз`єднання позовних вимог відсутні, оскільки жодна з цих вимог Шевченківському районному суду міста Києва не підсудна.

За змістом п.2 ч.4 ст.185 ЦПК України крім цього, заява повертається у випадках, коли: порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 188 цього Кодексу).

Оскільки підстави для застосування положень статті 188 ЦПК України відсутні, суд приходить до висновку про повернення позовної заяви.

На підставі викладеного та керуючись ст. 27,28, 185, 188 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ПАТ «Платинум Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Женева», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Вердикт-Капітал», Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Мельника Юрія Анатолійовича, Приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Горай Олега Станіславовича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ВГО «Фінансова Грамота України» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню - вважати неподаною та повернути позивачу.

Повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя: