Справа № 372/6381/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2026 року м.Обухів

Обухівський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Зінченко О.М.

при секретарі Калашник І.В.,

представників Горбовий В.А., Кушнірук В.М.,

розглянувши у приміщенні Обухівського районного суду Київської області у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю,

В С Т А Н О В И В:

20.12.2023 р. позивачка звернулася до суду з позовом про визнання майна спільною сумісною власністю, в якому зазначила, що 11.08.1988 між ОСОБА_2 та нею, ОСОБА_5 було зареєстровано шлюб Козинською селищною радою Обухівського району Київської області. Після реєстрації шлюбу чоловіку та дружині було присвоєно прізвище « ОСОБА_6 ». За час шлюбу у них народився спільний син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після одруження ОСОБА_1 , вселилася як член сім`ї, а саме: дружина, і постійно проживала в будинку АДРЕСА_1 , а з 24.11.1997 р. була зареєстрована за вказаною адресою. Також за вказаною адресою з 25.04.1997 р. був зареєстрований спільний син ОСОБА_3 . За період спільного сумісного проживання за спільні кошти подружжя, а також особисті кошти ОСОБА_1 та кошти сина сторін ОСОБА_3 (отримані від продажу однокімнатної житлової квартири в м. Обухові, яка була особистою власністю ОСОБА_1 і ОСОБА_3 третя особа), сторони провели переобладнання та перепланування, ремонтні роботи житлового будинку, добудували житлові кімнати і господарські споруди (будівлі), в результаті чого збільшилася загальна та житлова корисна площа будинку (домоволодіння, господарських споруд) та його вартість, побудували господарські будівлі та споруди на прибудинковій земельній ділянці. 03.08.2006 р. шлюб сторін було розірвано, про що у книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 190 від 03.08.2006. Після реєстрації розірвання шлюбу сторонам було присвоєно прізвище « ОСОБА_6 ».

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 14.05.2009 р. у справі № 2-460/09 було закрито провадження та визнано мирову угоду, укладену 14.05.2009 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , за якою:

1. Позивач за первісним позовом, ОСОБА_2 відмовляється від заявлених позовних вимог (про визнання майна особистою приватною власністю) до ОСОБА_1 ;

2. ОСОБА_2 зобов`язується протягом 2009-2010 років придбати у власність ОСОБА_1 однокімнатну квартиру, орієнтовною житловою площею 17-20 кв.м., в смт. Козин Обухівського району Київської області та подарувати 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_2 третій особі ОСОБА_3 ;

3. Позивач за зустрічним позовом, ОСОБА_1 , при виконанні затвердженої судом 14.05.2009 мирової угоди, зобов`язується відмовити від будь-яких претензій стосовно житлового будинку АДРЕСА_2 .

На підставі рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради від 25 липня 2011 року № 10/7 було змінено існуючому житловому будинку поштову адресу, а саме з АДРЕСА_2 на АДРЕСА_3 .

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 14.04.2016 р. у справі №372/742/16-ц (провадження 2-621/16) було частково задоволено заяву ОСОБА_2 , а саме житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Також, було заборонено реєстраційній службі Обухівського МРУЮ здійснювати будь-які дії пов`язані з реєстрацією (перереєстрацією) права власності на житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 15.06.2016 р. у справі №372/742/16-ц (провадження 2-621/16) було задоволено клопотання представника відповідача та закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про спонукання до виконання мирової угоди.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області вді 21.09.2016 р. у справі №372/742/16-ц (провадження №22-ц/780/4445/16) було скасовано ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 15.06.2016 р. та справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 08.12.2023 р. у справі №372/742/16-ц було відмовлено повністю у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про спонукання до виконання мирової угоди.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 14.03.2017 р. у справі №372/742/16-ц (провадження №22-ц/780/4445/16) було частково задоволено апеляційну скаргу, скасовано рішення Обухівського районного суду Київської області від 08.12.2016 р. та ухвалено нове рішення, який постановлено спонукати ОСОБА_2 до виконання мирової угоди визнаної Обухівським районним судом Київської області 14.05.2009 р. у цивільній справі №2-460/09, а саме придбати у власність ОСОБА_1 , однокімнатну квартиру орієнтовно житловою площею 17-20 м.2 в смт.Козин Обухівського району Київської області.

Постановою Верхоного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.06.2018 р. у справі №372/742/16-ц (провадження №61-22192св18) було залишено без задоволення касаційну скаргу, а рішення апеляційного суду Київської області ід 14.03.2017 р. було залишено без змін.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є сторонами у виконавчому провадження №57338224 від 03.10.2018 р. Станом на дату подання позову умови мирової угоди та рішення відповідаче не виконані.

З метою не виконання умов мирової угоди, 24 червня 2014 року відповідач ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (син відповідача від першого шлюбу) в особі представника ОСОБА_7 уклали договір дарування житлового будинку, за умовами якого ОСОБА_2 подарував своєму сину від першого шлюбу житловий будинок з надвірними побудовами за адресою АДРЕСА_2 , загальною площею 243,5 кв.м., житловою площею 49,9 кв.м. Житловий будинок знаходиться на земельній ділянці загальною площею 0,1228 га., кадастровий номер :05:043:0046, яка відчужується разом з ним. Також 24 червня 2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_7 уклали договір дарування земельної ділянки за адресою АДРЕСА_2 , загальною площею 0,1228 га, кадастровий номер :05:043:0046.

Проте ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 25.08.2016 р. у справі №372/1886/16-ц (провадження 2-1144/16) було накладено арешт на 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_4 , що належить на підставі договору дарування ОСОБА_4 .

У подальшому, рішенням суду першої інстанції, які були залишенні без змін рішеннями апеляційної та касаційної інстанції, було визнано недійсним договір дарування житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , укладений між дарувальником ОСОБА_2 та обдарованим ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Мельник М. В. 24 червня 2014 року, зареєстрований за № 2832. Також, було визнано недійсним договір дарування земельної ділянки номер :05:043:0046, площею 0,1228 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , укладений між дарувальником ОСОБА_2 та обдарованим ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Мельник М. В. 24 червня 2014 року, зареєстрований за № 2834.

Згідно Витягів з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, а також, щодо суб`єкта №325174433 та №325178109 від 08.03.2023 р. право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :05:043:0046, площею 0,1228 га та житловий будинок, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_4 , згідно договорів дарування від 24.06.2014 р.

01.11.2022 р. на підставі заяви ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , як колишнього власника житлового будинку, за адресою: АДРЕСА_2 , адміністратором ЦНАП Козинської селищної ради Обухівського району Київської області було знято з реєстрації місця проживання ОСОБА_8 та ОСОБА_3 .

Також, позивачка зазначала, що станом на дату звернення до суду з цією позовною заявою вимоги державного виконавця у ВП № 57338224 від 03 жовтня 2018 року з примусового виконання виконавчого листа № 2-1521/16 від 31 липня 2018 року боржником ОСОБА_2 умисно не виконані та не виконуються.

В зв`язку з тим, що відповідач тривалий час більше 14 років умисно і свідомо не виконує умови мирової угоди і рішення суду, вчиняє активні дії з метою переоформлення вказаного будинку і земельної ділянки, які є спільною сумісною власністю подружжя, у неї не залишилося способу захистити своє право на спільне сумісне майно, як звернутися з цим позовом до суду.

На підставі вищевикладеного позивачка просила суд визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , житловий будинок загальною площею 243,5 кв.м., житловою 49,9 кв.м., з надвірними побудовами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 31), та земельну ділянку, площею 0,1228 га, надану для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер якої: :05:043:0046, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

20.12.2023 протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею було визначено суддю Потабенко Л. В.

21.12.2023 ухвалою суду було відмовлено у задоволені заяви ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову.

21.12.2023 ухвалою судді було залишено без руху позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власності та надано позивачу 10 денний строк для усунення недоліків.

19.01.2024 до Обухівського районного суду Київської області було подано заяву на виконання ухвали про залишення позовної заяви без руху.

29.02.2024 ухвалою судді у справі № 372/6381/23 було відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання.

11.03.2024 представник позивача звернувся до суду з заявою про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на частину спірного нерухоме майно.

11.03.2024 ухвалою Обухівського районного суду Київської області у справі № 372/6381/23 було відмовлено в задоволенні заяви.

18.04.2024 до суду від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що ОСОБА_1 вже зверталася до суду з позовом про визнання майна спільною сумісною власністю та спір був розглянутий між цими сторонами, з тим самим предметом, в результаті розгляду справи було затверджено мирову угоду. Тому на думку ОСОБА_2 вимога позивача про визнання спірного будинку спільним майном подружжя не підлягає розгляду. Вимога ОСОБА_1 щодо визнання спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , земельної ділянки, площею 0,1228 га, надану для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер якої: :05:043:0046, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , на його думку не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не доведено факту придбання майна в спільну сумісну власність, а Державний акт на право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 отримав 10.07.2012, тобто після розірвання шлюбу. Також, відповідач звернув увагу на строк позовної давності та зазначив, що відповідно ст. 72 СК України до вимог про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. ОСОБА_2 у відзиві зазначив, що житловий будинок розташований на земельній ділянці, площею 0,1228 га, наданій для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер якої: :05:043:0046, був побудований ним особисто у 1984 році, що підтверджується копією технічного паспорту від 13.03.1984, оригінал якого знаходиться у нього. Тобто за 4 роки до одруження. Тому він вважає, що даний будинок є його особистою власністю.

Враховуючи викладене відповідач у відзиві просив суд: закрити провадження у цивільній справі № 372/6381/23 в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житлового будинку з надвірними побудовами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; Відмовити у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині вимог щодо визнання спільною сумісною власністю подружжя земельної ділянки, площею 0.12228 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 05 043 0046, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

01.05.2024 до суду надійшла відповідь на відзив у якій представник позивачки зазначив, що станом на 24.04.2024 ухвала суду від 14.05.2009 у справі №2-460/09 (про затвердження мирової угоди), рішення суду від 14.03.2027 у справі № 372/742/16-ц (про спонукання відповідача до виконання мирової угоди) та рішення суду від 22.02.2024 у справі № 372/2302/23 (про спонукання відповідача до виконання мирової угоди)не виконані.

Оскільки вказане рішення суду від 14.05.2009 у справі №2-460/09 не виконано майже 15 років та ОСОБА_2 не має наміру виконувати ні його ні нові рішення суду про спонукання ОСОБА_2 до виконання мирової угоди затвердженої (визнаної) ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 14 травня 2009 року у цивільній справі № 2-460/09, тому на думку ОСОБА_1 , в неї наявні підстави (право) звернутися до суду з позовом про визнання майна спільною сумісною власністю.

Таку позицію позивачка також обґрунтувала тим, що згідно умов визнаної судом мирової угоди, зокрема погодженого сторонами та визнаного судом пункту 3 мирової угоди, «позивач за зустрічним позовом, ОСОБА_1 , при виконанні затвердженої судом 14.05.2009 мирової угоди, зобов`язується відмовити від будь-яких претензій стосовно житлового будинку АДРЕСА_2 (як спільна сумісна власність)».

В зв`язку з тим, що станом на 2026 рік умови мирової угоди відповідачем не виконані, в неї наявне право та можливість звернутися з відповідним позовом до суду, тому строки позовної давності нею не пропущені.

Крім того, згідно пункту 1 визнаної судом Мирової угоди, «Позивач за первісним позовом, ОСОБА_2 відмовляється від заявлених позовних вимог (про визнання майна особистою приватною власністю) до ОСОБА_1 ».

Позивачка вважає, що у справі №2-460/09 (в якій було погоджено, підписано сторонами і визнано, затверджено судом мирову угоду), ОСОБА_2 звертався із позовними вимогами про визнання спільного будинку особистою приватною власністю, а ОСОБА_1 зверталася із зустрічними вимогами про визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ. Погодивши і підписавши умови мирової угоди, ОСОБА_2 фактично визнав, що спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя.

Крім того у відповіді на відзив було зазначено, що ОСОБА_2 оформив Державний акт на право власності на земельну ділянку кадастровий номер :05:043:0046 тільки 10.07.2012. Проте, фактично з 1988 року (після реєстрації шлюбу) проживав спільно з ОСОБА_1 у будинку, що був розташований на земельній ділянці, площею 0,1228 га, наданій для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер якої: :05:043:0046, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Фактично, ОСОБА_2 оформив право власності на земельну ділянку у 2012 році для того щоб подарувати її своєму сину від першого шлюбу ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Але на вказаній земельній ділянці сторони проживали (та користувалися нею) з 1988 року та за період спільного сумісного проживання за спільні кошти подружжя, а також особисті кошти ОСОБА_3 провели переобладнання та перепланування, ремонтні роботи житлового будинку, добудували житлові кімнати і господарські споруди (будівлі), в результаті чого збільшилася загальна та житлова корисна площа будинку (домоволодіння, господарських споруд) та його вартість, побудували господарські будівлі та споруди на прибудинковій земельній ділянці.

Також, представник позивача вказав, що ОСОБА_10 у справі № 372/6381/23 заявляла вимогу тільки про визнання майна спільною сумісною власністю. Вимоги про поділ майна подружжя у даній справі заявлено не було.

26.06.2024 постановою Київського апеляційного суду у справі № 372/6381/23 було частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , скасовано ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 11 березня 2024 року та ухвалено нове судове рішення, яким в порядку забезпечення позову накладено арешт на житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_5 і зареєстрований в реєстрі (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна ) 31 на ім`я ОСОБА_4 .

31.03.2025 ухвалою Обухівського районного суду Київської області у справі № 372/6381/23 було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду.

05.05.2025 ухвалою Обухівського районного суду Київської області у справі № 372/6381/23 було частково задоволено клопотання ОСОБА_2 та закрито провадження у справі в частині позовних вимог про визнання спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 житлового будинку з надвірними побудовами, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

03.09.2025 постановою Київського апеляційного суду у справі № 372/6381/23 було задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану представником ОСОБА_11 , скасовано ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 05.05.2025 та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

04.11.2025 ухвалою Обухівського районного суду Київської області було задоволено заяву судді Обухівського районного суду Київської області Потабенко Л. В. про самовідвід у цивільній справі № 372/6381/23. Цивільну справу було передано для повторного автоматизованого розподілу.

07.11.2025 протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею у справі № 372/6381/23 було визначено головуючого суддю Зінченка О. М.

10.11.2025 ухвалою судді Зінченко О.М. було прийнято справу № 372/6381/23 до свого провадження та призначено до розгляду.

19.12.2025 ухвалою Обухівського районного суду Київської області було повністю відмовлено у задоволені клопотання ОСОБА_2 про скасування заходів забезпечення позову.

20.01.2026 р. в судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Горбовий В. А. позов підтримав з підстав викладених у позові та просив повністю задовільнити. Пояснив, що житловий будинок є спільною власністю, що оспорюється відповідачем. Позивач проживає в будинку з 1988 р. Вона продала власну квартиру і вклала кошти в житловий будинок, розмір якого було збільшено. В даній справі сторони укладали мирову угоду, однак вона не була виконана відповідачем. Потім відповідач передарував будинок, однак рішенням суду договір скасовано. Просив суд визнати спільною сумісною власністю будинок і земельну ділянку.

20.01.2026 р. в судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримала. Пояснила, що відповідачу було зроблено багато пропозицій, але він від всього відмовлявся. Відповідач мирову угоду не виконує. Позивачка зазначила, що вона продала власну квартиру і кошти було витрачено на житловий будинок.

02.03.2026 р. в судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Кушнірук В.М. заперечував проти позову, вказав, що позов є безпідставним, все вже вирішено. Справа закрита в частині спільної власності, потім було скасовано. Відносно будинку є мирова угода, але вона не виконана, бо на будинок накладено арешт.

Треті особи ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлені належним чином, причину неявки суду не повідомили.

Суд вислухавши пояснення позивача та представників позивача і відповідача, дослідивши письмові докази, перевіривши матеріали справи, вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню повністю з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу , який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі ст.16 ЦК Україникожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.64 Конституції Україниправо на звернення до суду за захистом своїх прав і свобод не підлягає обмеженню. Дане право гарантоване усім фізичним та юридичним особам, права і свободи чи інтереси яких порушені, невизнані або оспорені.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п.п.1, 2, 3 ч. 1 ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом встановлені наступні обставини:

11.08.1988 р. між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 було зареєстровано шлюб Козинською селищною радою Обухівського району Київської області. Після реєстрації шлюбу чоловіку та дружині було присвоєно прізвище « ОСОБА_6 » (том 1 а.с.16).

Сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження (том 1 а.с.18).

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано 03.08.2006, про що у книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 190 від 03.08.2006. Після реєстрації розірвання шлюбу сторонам було присвоєно прізвище « ОСОБА_6 (том 1 а.с.17).

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 14.05.2009 у справі № 2-460/09 було закрито провадження та визнано мирову угоду, укладену 14.05.2009 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , за якою:

1. Позивач за первісним позовом, ОСОБА_2 відмовляється від заявлених позовних вимог до ОСОБА_1 ;

2. ОСОБА_2 зобов`язується протягом 2009-2010 років придбати у власність ОСОБА_1 однокімнатну квартиру, орієнтовною житловою площею 17-20 кв.м., в смт. Козин Обухівського району Київської області та подарувати 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_2 третій особі ОСОБА_3 ;

3. Позивач за зустрічним позовом, ОСОБА_1 , при виконанні затвердженої судом 14.05.2009 мирової угоди, зобов`язується відмовитись від будь-яких претензій стосовно житлового будинку АДРЕСА_2 (том 1 а.с.21).

На підставі рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради № 10/7 від 25.07.2011 було змінено поштову адресу житлового будинку з № «15» на № « АДРЕСА_2 (том 1 а.с.22).

24.06.2014 р. ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_7 уклали договір дарування житлового будинку, за умовами якого ОСОБА_2 подарував житловий будинок з надвірними побудовами за адресою АДРЕСА_2 , загальною площею 243,5 кв.м., житловою площею 49,9 кв.м. Житловий будинок знаходиться на земельній ділянці загальною площею 0,1228 га., кадастровий номер :05:043:0046, яка відчужується разом з ним (том 1 а.с. 41-42).

Також, згідно договору дарування земельної ділянки від 24.06.2014 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , подарував ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянину Росії, земельну ділянку, площею 0,1228 га, надану для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер якої: :05:043:0046, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 (том 1 а. с. 43-44).

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 01 грудня 2016 року в справі № 372/1886/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , треті особи ОСОБА_1 , приватний нотаріус Мельник М.В. про визнання недійсними договорів дарування, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 16 березня 2017 року та постановою Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року, позов задоволено, визнано недійсними договори дарування житлового будинку та земельної ділянки за адресою АДРЕСА_2 , укладені ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (том 1 а. с. 46 48, 49 52, 53 57).

Згідно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :05:043:0046 та житловий будинок за адресою АДРЕСА_2 зареєстроване за ОСОБА_4 на підставі договорів дарування від 24 червня 2014 року (том 1 а.с. 58-62, том 2 а. с. 40 46).

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 08.12.2023 у справі № 372/742/16-ц було відмовлено повністю у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про спонукання до виконання мирової угоди (том 1 а.с.25-27).

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 14 березня 2017 року у справі № 372/742/16-ц (провадження № 22-ц/780/1225/17) було частково задоволено апеляційну скаргу, скасовано рішення Обухівського районного суду Київської області від 08 грудня 2016 року та ухвалено нове рішення, яким постановлено спонукати ОСОБА_2 до виконання мирової угоди визнаної Обухівським районним судом Київської області 14 травня 2009 року у цивільній справі №2-460/09, а саме придбати у власність ОСОБА_1 , однокімнатну квартиру орієнтовно житловою площею 17-20 м.2 в селищі міського типу Козин Обухівського району Київської області (том 1 а.с.28-31).

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2018 року у справі № 372/742/16-ц (провадження № 61-22192св18) було залишено без задоволення касаційну скаргу, а рішення апеляційного суду Київської області від 14 березня 2017 року було залишено без змін (том 1 а.с.32-35).

Згідно даних з Автоматизованої системи виконавчих проваджень виконавче провадження ВП № 57338224, відкрите 03 жовтня 2018 року, у якому боржником є ОСОБА_2 , а стягувачем ОСОБА_1 , знаходиться у стані відкриття ( том 1 а. с. 36).

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 22 лютого 2024 року в справі № 372/2302/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про спонукання до виконання мирової угоди було позов задоволено, вирішено спонукати ОСОБА_2 до виконання мирової угоди, визнаної Обухівським районним судом Київської області 14 травня 2009 року у справі №2-460/09, а саме подарувати ОСОБА_3 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_2 . Судом встановлено, що станом на час звернення позивача до суду з вказаним позовом та його розгляду мирова угода та ухвала Обухівського районного суду від 14 травня 2009 року та скасовані та є чинними, а тому підлягають виконанню сторонами по справі (том 1 а.с.196 197).

Постановою Київського апеляційного суду від 12 вересня 2024 року у справі № 372/2302/23 рішення Обухівського районного суду Київської області від 22 лютого 2024 року в справі № 372/2302/23 було залишено без змін (том 2 а.с. 128-131).

Листами Козинської селищної ради Обухівського району Київської області від 02 листопада 2022 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 повідомлено про зняття з зареєстрованого місця проживання за адресою АДРЕСА_2 з 01 листопада 2022 року за заявою власника житла (том 1 а. с. 63, 65).

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 16.01.2025 у справі № 372/1723/24 було задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 та визнано незаконними дії та скасовано рішення Козинської селищної ради Обухівського району Київської області про зняття ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 (том 2 а.с. 132-138).

Також, вказаним рішенням суду було зобов`язано Козинську селищну раду Обухівського району Київської області () поновити реєстрацію місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , за адресою: АДРЕСА_2 .

Крім того, вказаним рішенням суду було стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 сплачений судовий збір в розмірі 2422,40 грн.

Вказане рішення набрало законної сили 17.02.2025.

Відповідно до копії технічного паспорту від 13.03.1984 загальна площа будинку складала 77,9 кв.м. (том. а.с 135-140)

Згідно Свідоцтва про право власності не нерухоме майно від 18.02.2008, загальна площа будинку становила 195,7 кв.м., житлова площа 49,9 кв.м. (том 2 а.с. 38).

Згідно Свідоцтва про право власності не нерухоме майно від 11.08.2011, загальна площа будинку становила 243,5 кв.м., житлова площа 49,9 кв.м. (том 2 а.с. 33).

На підставі аналізу вказаних доказів та співставлення загальної площі будинку, яка в 1984 році складала 77,9 кв.м., в 2008 році складала -195,7 кв.м., в 2011 році складала - 243,5 кв.м., суд приходить до висновку, що за час спільного проживання сторін (з 1988 року), сторони провели переобладнання та перепланування житлового будинку, добудували житлові кімнати і господарські споруди (будівлі), в результаті чого збільшилася загальна та житлова, корисна площа будинку (домоволодіння), площа і кількість господарських будівель і споруд та їх вартість.

Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 28.05.1996 квартира за адресою: АДРЕСА_6 належала на праві приватної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (том 1 а.с. 70).

Рішенням виконавчого комітету Обухівської міської ради «Про надання дозволу ОСОБА_1 на продаж приватизованої квартири, частина якої належить неповнолітній дитині» від 25.06.1996 № 272 було надано дозвіл ОСОБА_1 на продаж приватизованої однокімнатної квартири АДРЕСА_7 , частина якої належить неповнолітній дитині ОСОБА_3 , 1989 року народження.

Відповідно до договору від 28.06.1996 ОСОБА_1 діюча від себе особисто і як законний представник ОСОБА_3 продали ОСОБА_12 квартиру за адресою: АДРЕСА_6 , що належала їм на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 28.05.1996 (том 1 а.с. 72)

Представник відповідача та відповідач не надали суду доказів та не спростували докази, надані позивачем про продаж нею під час спільного сумісного проживання в зареєстрованому шлюбі однокімнатної квартири, яка на праві власності (по 1/2) належала позивачу та їх спільному сину ОСОБА_3 , яка знаходилася в місті Обухів та була їх особистою приватною власністю та витрачення коштів, отриманих від її продажу на переобладнання, реконструкцію, ремонт і добудову спірного будинку та господарських споруд, в результаті чого збільшилася загальна площа житлового будинку, кількість господарських споруд та їх вартість.

Згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно із ч. 4 ст.368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст.368 ЦК України.

Як роз`яснено в п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Суд також, враховує, що відповідачем не виконується рішення Апеляційного суду Київської області від 14 березня 2017 року в справі № 732/742/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про спонукання до виконання мирової угоди та рішення Обухівського районного суду Київської області від 22 лютого 2024 року в справі № 372/2302/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про спонукання до виконання мирової угоди та погоджується з доводами позивача та її представника, що подання позову у даній справі № 372/6381/23 про визнання майна спільною сумісною власністю є єдиним способом захисту і відновлення порушених прав ОСОБА_1 , оскільки інші способи захисту нею вичерпано.

Також суд погоджується з доводами позивача та її представника, що згідно умов визнаної судом 14.05.2009 р. у справі № 2-460/09 мирової угоди сторони (позивач та відповідач) погодилися визнати спірний житловий будинок спільною сумісною власністю подружжя та здійснити поділ спільної сумісної власності відповідно до умов мирової угоди, погодженої і підписаної сторонами та визнаної судом: (Пункт 1 - Позивач за первісним позовом, ОСОБА_2 відмовляється від заявлених позовних вимог (про визнання майна особистою приватною власністю) до ОСОБА_1 ; Пункт 3 - Позивач за зустрічним позовом, ОСОБА_1 , при виконанні затвердженої судом 14.05.2009 мирової угоди, зобов`язується відмовити від будь-яких претензій стосовно житлового будинку АДРЕСА_2 (як спільна сумісна власність).

Суд критично ставиться та оцінює заперечення і пояснення відповідача та його представника про не можливість виконати умови мирової угоди від 14.05.2009 в зв`язку з накладенням 26.06.2024 арешту на частину будинку (в якості забезпечення позову).

Також, суд зауважує, що добросовісність при правовому регулюванні цивільних відносин повинна розглядатися як відповідність реальної поведінки учасників таких відносин вимогам загальносоціальних уявлень про честь і совість. Іншими словами, щоб бути добросовісним, дії та вчинки учасників цивільних відносин мають здійснюватися таким чином, щоб вони викликали схвальну оцінку з боку суспільної моралі, зокрема в аспекті відповідності застосовуваних засобів правового регулювання тим цілям, які перед ним ставляться.

Згідно правових висновків Верховного Суду в постанові від 25 травня 2022 року у справі № 753/1908/15-ц, виконуючи завдання цивільного судочинства, окрім основних принципів справедливості, добросовісності та розумності, суд керується аксіомою цивільного судочинства: «Placuitinomnibusrebuspraecipuumesseiustitiaeaequitatisquequamstrictiiurisrationem», яка означає: «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права». Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом принципу верховенства права.

За даних обставин реалізація права ОСОБА_1 на звернення до суду з позовом з урахуванням виникнення нових обставин (тривале і свідоме невиконання відповідачем умов мирової угоди, що встановлено рішеннями судів у справах про спонукання до виконання мирової угоди) після вирішення попередньої справи є правомірним.

Отже, суд приходить до висновку, незважаючи на те, що право власності на житловий будинок загальною площею 243,5 кв.м., житловою 49,9 кв.м., з надвірними побудовами, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер нерухомого майна 31) оформлено і зареєстроване за відповідачем ОСОБА_2 , вказаний будинок є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Крім того, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про визнання в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя права власності на 1/2 частку земельної ділянки за вищевказаною адресою є похідними від позовних вимог про визнання в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя права власності на 1/2 частку житлового будинку.

Схожі правові висновки викладені в постанові Верховного Суду в постанові від 16 червня 2022 року в справі № 489/5754/20 (провадження № 61-18204св21).

Відповідно до пункту «в» частини другої статті 89 Земельного кодексу (далі ЗК) України в спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки співвласників жилого будинку.

Частиною першою статті 88 ЗК України передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди у судовому порядку.

Відповідно до частини 1 статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України.

Положення статті 120 ЗК України закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований.

Частиною 1 статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку. При вчиненні правочину, що передбачає перехід права власності на зазначений об`єкт, мають дотримуватися вимоги частини шістнадцятої цієї статті.

Згідно із частиною 4 статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у користуванні на праві оренди, емфітевзису, суперфіцію у відчужувача (попереднього власника), до набувача одночасно переходить відповідно право оренди, емфітевзису, суперфіцію земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт, в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, крім випадків, визначених частиною шостою цієї статті. Волевиявлення орендодавця (власника) земельної ділянки, відчужувача (попереднього власника), набувача такого об`єкта та внесення змін до договору оренди землі, емфітевзису, суперфіцію із зазначенням нового орендаря (користувача) земельної ділянки не вимагається.

Отже, за загальним правилом, закріпленим у статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду, стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено в договорі відчуження нерухомості.

Верховний Суд у постанові від 05 вересня 2018 року в справі № 750/11106/15-ц зробив висновок про те, що якщо на земельній ділянці, яка є особистою приватною власністю одного із подружжя знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди відповідно до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Такі висновки у подальшому підтримані практикою Верховного Суду, зокрема в постанові від 14 травня 2025 року в справі № 359/5478/16-ц.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).

Ураховуючи те, що на вищезазначеній земельній ділянці подружжям зведено (переобладнано) будинок, щоє спільною сумісною власністю подружжя, суд приходить до висновку, що до ОСОБА_1 як дружини перейшло право на цю земельну ділянку в розмірі частки права власності у спільному майні будинку відповідно до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Відповідно до положень ст.ст.77-80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Вирішуючи спір у даній справі, суд, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин спору, що виник між сторонами, та з урахуванням вищенаведеного, на засадах справедливості, дійшов висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими та доведені належними і допустимими доказами, а тому позов підлягає повному задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З платіжної інструкції № 0.0..1 від 07.11.2023 вбачається, що позивач ОСОБА_1 сплатила судовий збір в розмірі 1 073 грн. 60 коп.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК Українисуд стягує з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 сплачений позивачем при зверненні до суду судовий збір у розмірі 1 073 грн. 60 коп.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 4, 10, 76, 81, 141, 259, 264-265, 268, 273 ЦПК України, ст.ст.60, 61, 62, 70 СК України, ст.ст.15, 16, 355, 356, 368, 372, 391, 392, 405, ЦК України суд,

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати право спільної власності подружжя ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,на житловий будинок загальною площею 243,5 кв.м., житловою 49,9 кв.м., з надвірними побудовами, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер нерухомого майна 31), та земельну ділянку з кадастровим номером :05:043:0046, загальною площею 0,1228 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Стягнути з ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , сплачений позивач при зверненні до суду судовий збір в розмірі 1073 грн. 60 коп.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Обухівський районний суд Київської області шляхом подачі в тридцяти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текс рішення складено 13 березня 2026 року.

Суддя О. М. Зінченко