Справа № 642/2245/26
Провадження № 2-о/642/38/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2026 року м. Харків

Суддя Холодногірського районного суду міста Харкова Проценко Л.Г., розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , заінтересовані особи: Департамент реєстрації Харківської міської ради Харківської області, Сіверськодонецька міська військова адміністрація Луганської області про встановлення факту, що має юридичне значення (встановлення факту належності частки квартири), -

ВСТАНОВИВ:

Заявники ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в особі свого представника адвоката Трегуб О.І.,заінтересовані особи: Департамент реєстрації Харківської міської ради Харківської області, Сіверськодонецька міська військова адміністрація Луганської області, звернулись до Холодногірського районного суду м. Харкова в порядку окремого провадження цивільного судочинства з заявою про встановлення факту належності на праві власності 2/3 частин квартири АДРЕСА_1 згідно Свідоцтва АДРЕСА_2 про право власності на житло від 15.01.1998, виданого на підставі розпорядження (наказу) від 02.01.1998 р., № 12 відділом приватизації житла УЖЕГ міськвиконкому, зареєстрована Сєвєродонецьким бюро технічної інвентаризації, про що зроблено запис у реєстрову книгу за реєстровим № 488 від 02 лютого 1998 р.

Суд, дослідивши заяву та додані до неї матеріали вважає, що у відкритті окремого провадження по справі слід відмовити з таких підстав.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (ч. 1 ст. 293 ЦПК України).

Нормою п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає у порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Зі змісту ч. 1 та ч. 2 ст. 315 ЦПК України вбачається, що суд розглядає справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб.

У судовому порядку підлягають встановленню факти: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру (ч. 1 ст. 315 ЦПК України).

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ч. 2 ст. 315 ЦПК України).

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.

Отже, існують два порядки встановлення фактів, що мають юридичне значення: позасудовий та судовий.

Верховний Суд у постанові від 10 липня 2024 року у справі № 213/3417/23 зазначив, що суддя, приймаючи заяву про встановлення факту, що має юридичне значення, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження у ній.

Тобто, судовий порядок встановлення факту, що має юридичне значення, використовується лише у випадку, коли чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку його встановлення.

Заявники ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у своїй заяві вказують, шо рішенням державного реєстратора Департаменту реєстрації Харківської міської ради Харківської області від 10.12.2025 № 82311382 у здійсненні реєстрації права власності заявникам було відмовлено на підставі п. п. 4, 5 ч.1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», де зазначено, що державним реєстратором було встановлено наявність обставин, які є підставою для відмови в проведенні реєстраційних дій: подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно, а саме: «На виконання п. 12 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 було здійснено консолідований пошук інформації в Державному реєстрі речових прав та реєстрах до 2013 року, стосовно реєстрації речових прав на заявлений об`єкт нерухомого майна. В результаті цього встановлено, що інформація про реєстрацію у Реєстрі прав власності на нерухоме майно відсутня. У зв`язку з чим, держаним реєстратором було направлено запит до КП «Сєвєродонецьке бюро технічної інвентаризації» від 08.12.2025 № 13815/0/276-23. Департаментом реєстрації Харківської міської ради отримано відповідь КП «Сєвєродонецьке бюро технічної інвентаризації» № 472 від 09.12.2025 року, відповідно до якого було зазначено, «що інформація щодо об`єктів нерухомого майна по Сєвєрдонецькій міській територіальній громаді зберігалася в архіві комунального підприємства Сіверськодонецьке БТІ (далі - БТІ) на паперових носіях. Оскільки архівні документи БТІ на підконтрольну Україні територію вивезені не були, та згідно з наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025 № 376, Сєвєродонецька міська територіальна громада включена до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих РФ, надати інформацію щодо зареєстрованих до 01.01.2013 прав власності, що зберігаються в архівних справах, на сьогоднішній день не вбачається за можливе».

Таким чином право власності заявників на спірний будинок не визнається іншою особою. При цьому заявники не просять встановити факт володіння будинком у зв`язку із втратою правовстановлюючого документа, а фактично ставлять питання визнання за ними як набуте у передбаченому чинним законодавством порядку право власності на нерухоме майно. Тобто просять визнати за ними право, яке не визнається рішенням державного реєстратора від 12 листопада 2025 року та не є безспірним.

Як визначено статтею 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

При цьому суд, на відмінну від державного реєстратора, має широкий інструментарій під час розгляду позовної заяви по суті, а саме з`ясування обставин справи, дослідження доказів, якими вони обґрунтовуються, допит свідків, який дозволить встановити виникнення у позивача права власності на нерухоме майно.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Верховний Суд у постанові від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18 виснував, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Також Верховним Судом у постанові від 13 травня 2019 року у справі № 905/494/18 зазначено, що у разі втрати правовстановлюючого документа позивач звертається до суду, як правило, у зв`язку з неможливістю реалізації ним свого права власності. У таких випадках суб`єктивне право власності іншими особами не порушується, однак, відповідачами в таких справах є особи, які не визнають належності на праві власності майна позивачу у зв`язку з відсутністю у нього відповідного документа.

У даному випадку правовстановлюючий документ на квартиру у заявників не втрачений, натомість фактично є втраченими (архівні документи БТІ на підконтрольну Україні територію вивезені не були) інвентаризаційні справи, які зберігалися в Сєвєродонецькому БТІ Луганської області.

Згідно з ч. 1 ст. 37 Закону України «Про державну речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав, а також дії, пов`язані з автоматичною державною реєстрацією прав, можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.

З огляду на викладене, факт, який просить заявник встановити суд, не може встановлюватись в окремому провадженні в порядку цивільного судочинства, оскільки законодавством передбачено інший порядок його встановлення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Тобто, особа, яка є власником/володільцем нерухомого майна, набутого раніше на законних підставах, оригінали правовстановлювальних документів на яке було втрачено, має право на захист свого порушеного права в порядку позовного провадження відповідно до статті 392 ЦК України, яка є спеціальною нормою, що регулює спірні правовідносини.

Таким чином, факт, про встановлення якого просить заявник, не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки є порядок захисту порушеного права, а саме звернення до суду в порядку позовного провадження шляхом подання позовної заяви (стаття 392 ЦК України), а не заяви про встановлення юридичного факту в порядку окремого провадження.

Схожі висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 квітня 2025 року в справі № 201/9106/24 (провадження № 61-14272св24), та в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2026 року в справі № 336/10861/25 (провадження № 61-829ск26).

Враховуючи викладене, фактично заявники шляхом звернення до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку окремого провадження, ставлять вимоги про визнання за ними права власності на спірне нежитлове приміщення, що суперечить статті 293 ЦПК України.

Суддя доходить висновку, що у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , заінтересовані особи: Департамент реєстрації Харківської міської ради Харківської області, Сіверськодонецька міська військова адміністрація Луганської області про встановлення факту, що має юридичне значення (встановлення факту належності частки квартири), слід відмовити.

Водночас суд роз`яснює заявникам, що вони вправі звернутися до суду з позовом про визнання права власності або оскаржити відмову державного реєстратора про відмову внести відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Керуючись статтями 293, 315, 353, 354 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , заінтересовані особи: Департамент реєстрації Харківської міської ради Харківської області, Сіверськодонецька міська військова адміністрація Луганської області про встановлення факту, що має юридичне значення (встановлення факту належності частки квартири).

Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя Л.Г. Проценко