ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 751/5458/24

провадження № 61-5845св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьоїсудової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Петрова Є. В.,

суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Литвиненко І. В., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - заступник керівника Чернігівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції у Чернігівській області,

відповідачі: Чернігівська міська рада, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу заступника керівника Чернігівської обласної прокуратури на рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 28 жовтня 2024 року у складі судді Овсієнко Ю. К. та постанову Чернігівського апеляційного суду від 08 квітня 2025 року у складі колегії суддів Висоцької Н. В., Мамонової О. Є., Шитченко Н. В. у справі за позовом заступника керівника Чернігівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції у Чернігівській області до Чернігівської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2024 року заступник керівника Чернігівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції у Чернігівській областізвернувся до суду з позовом до Чернігівської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , у якому просив:

- усунути перешкоди у здійсненні територіальною громадою міста Чернігова права розпорядження та користування земельною ділянкою з кадастровим номером :01:043:0616 шляхом визнання незаконним та скасування пункту 2.1 рішення Чернігівської міської ради від 27 січня 2022 року, яким затверджено проєкт землеустрою та передано у приватну власність ОСОБА_2 зазначену земельну ділянку;

- усунути перешкоди у здійсненні територіальною громадою міста Чернігова права розпорядження та користування земельною ділянкою з кадастровим номером :01:043:0616 шляхом визнання недійсним договору купівлі-продажу від 22 вересня 2022 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;

- усунути перешкоди у здійсненні територіальною громадою міста Чернігова права розпорядження та користування земельною ділянкою з кадастровим номером :01:043:0616 шляхом визнання недійсним договору купівлі-продажу від 26 серпня 2023 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ;

- усунути перешкоди у здійсненні територіальною громадою міста Чернігова права розпорядження та користування земельною ділянкою з кадастровим номером :01:043:0616 шляхом визнання недійсним договору міни від 14 вересня 2023 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 ;

- усунути перешкоди у здійсненні територіальною громадою міста Чернігова права користування та розпорядження земельною ділянкою природно-заповідного фонду з кадастровим номером :01:043:0616, площею 0,0600 га, шляхом скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 11 лютого 2022 року № 63453431 з одночасним припиненням права приватної власності ОСОБА_2 на зазначену земельну ділянку;

- усунути перешкоди у здійсненні територіальною громадою міста Чернігова права користування та розпорядження земельною ділянкою лісогосподарського призначення з кадастровим номером :01:043:0616, площею 0,0600 га, шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 14 вересня 2023 року № 69303666 з одночасним припиненням права приватної власності ОСОБА_1 на зазначену земельну ділянку;

- усунути перешкоди у здійсненні територіальною громадою міста Чернігова права розпорядження та користування земельною ділянкою шляхом зобов`язання ОСОБА_1 повернути державі земельну ділянку з кадастровим номером :01:043:0616, площею 0,0600 га, розташовану у місті Чернігові біля садового товариства «Енергетик»;

- усунути перешкоди у здійсненні територіальною громадою міста Чернігова права розпорядження та користування земельною ділянкою шляхом скасування у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером :01:043:0616, площею 0,0600 га, з одночасним припиненням усіх речових прав щодо неї.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що на території міста Чернігова розташоване заповідне урочище місцевого значення «Святе» площею 44,0 га, створене на підставі рішення Чернігівського обласного виконавчого комітету від 08 вересня 1958 року № 861, відповідальним за збереження якого визначено Чернігівську міську раду.

Відповідно до Положення про заповідне урочище місцевого значення «Святе», затвердженого наказом Департаменту екології та природних ресурсів Чернігівської обласної державної адміністрації від 30 липня 2020 року № 49 (далі - Положення № 49), зазначене урочище входить до складу природно-заповідного фонду України, щодо якого встановлено особливий режим охорони та використання природних ресурсів. Земельна ділянка, оголошена урочищем, являє собою старовинне мальовниче лісове урочище на краю борової тераси річки Десни та має історичне значення як місце хрещення жителів міста Чернігова в озері «Святе».

Згідно з пунктом 1.8 Положення № 49 територія урочища не вилучається у землекористувача, а її використання здійснюється відповідно до Конституції України, Лісового, Земельного та Водного кодексів України, Законів України «Про охорону навколишнього природного середовища», «Про природно-заповідний фонд України», інших нормативно-правових актів та цього Положення.

Разом із тим рішенням Чернігівської міської ради від 27 січня 2022 року затверджено проєкт землеустрою та передано безоплатно у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,0600 га з кадастровим номером :01:043:0616 для індивідуального садівництва, розташовану в місті Чернігові поблизу садівничого товариства «Енергетик».

Надалі зазначена земельна ділянка була відчужена на підставі договорів купівлі-продажу та міни, і станом на час звернення до суду право приватної власності на неї зареєстроване за ОСОБА_1 .

Згідно з даними Публічної кадастрової карти України з урахуванням шару «Природно-заповідний фонд», а також відповідно до інформації Державного підприємства «Український державний науково-дослідний інститут проєктування міст «ДІПРОМІСТО» та графічних матеріалів, складених сертифікованим інженером-землевпорядником, встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером :01:043:0616 накладається на територію заповідного урочища місцевого значення «Святе», а також перебуває в межах зони зелених насаджень загального користування відповідно до Генерального плану міста Чернігова, затвердженого рішенням Чернігівської міської ради від 25 грудня 2003 року.

Позивач вказував, що земельні ділянки природно-заповідного фонду не можуть перебувати у приватній власності, а отже, держава є законним (титульним) власником спірної земельної ділянки. Відповідно до частини четвертої статті 84 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) заволодіння приватними особами землями природно-заповідного фонду державної форми власності є неможливим, у зв`язку з чим право державної власності на спірну земельну ділянку не могло припинитися внаслідок протиправного рішення органу місцевого самоврядування.

Крім того, ні проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки, ні рішення Чернігівської міської ради від 27 січня 2022 року не містять відомостей про зміну цільового призначення земельної ділянки із земель рекреаційного призначення на землі сільськогосподарського призначення, що свідчить про істотні порушення вимог земельного законодавства.

З огляду на викладене рішення Чернігівської міської ради від 27 січня 2022 року в частині передання земельної ділянки з кадастровим номером :01:043:0616 у приватну власність є незаконним, укладені на його підставі правочини підлягають визнанню недійсними, а державна реєстрація земельної ділянки та речових прав на неї - скасуванню з одночасним припиненням усіх зареєстрованих прав.

09 серпня 2024 року Чернігівська міська рада подала до суду відзив на позовну заяву, у якому, заперечуючи проти позову, зазначила, що відповідно до плану використання та забудови території як складової Генерального плану міста Чернігова, затвердженого рішенням Чернігівської міської ради від 25 грудня 2003 року, спірна земельна ділянка розташована на території існуючих колективних садів (садівничих товариств) з перспективою їх реконструкції під садибну житлову забудову.

Згідно з планом зонування території міста Чернігова, затвердженим рішенням Чернігівської міської ради від 28 грудня 2011 року (16 сесія 6 скликання), земельна ділянка розташована в зоні Р-1-р - зоні садівничих товариств з орієнтацією на поступове переведення у житловий фонд з обмеженнями поверховості відповідно до умов зон регулювання забудови. За функціональною класифікацією територій зазначена зона належить до рекреаційних територій та територій відкритих просторів (розділ 2.3 Тимчасового порядку використання території міста Чернігова).

За результатами розгляду звернення ОСОБА_2 від 11 травня 2021 року Чернігівська міська рада, з урахуванням вимог чинного законодавства та містобудівної документації, а також керуючись Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та на виконання рішення Чернігівської міської ради від 01 грудня 2020 року № 2/VIII-26 «Про програму підтримки учасників АТО/ООС, членів їх сімей та сімей загиблих (померлих) учасників АТО/ООС - мешканців міста Чернігова на 2021-2023 роки», відповідно до підпунктів 4.5, 4.6 пункту 4 рішення Чернігівської міської ради від 24 червня 2021 року № 9/VIII-17 «Про надання дозволів на розроблення проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості)», надала дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0,0600 га, для індивідуального садівництва, розташованої поблизу садівничого товариства «Енергетик».

Зазначену земельну ділянку зареєстровано 17 серпня 2021 року в Державному земельному кадастрі Міжрегіональним управлінням Держгеокадастру у місті Херсоні та Автономній Республіці Крим. Станом на час державної реєстрації будь-які обмеження чи заборони щодо використання земельної ділянки були відсутні.

Земельна ділянка передана заявнику на підставі його клопотання відповідно до пунктів 2.1, 2.2 рішення Чернігівської міської ради від 27 січня 2022 року № 16/VIII-13.

Відповідач також звернув увагу, що до матеріалів позовної заяви не додано належних документів, якими б у встановленому законом порядку визначалися межі заповідного урочища місцевого значення «Святе», з урахуванням вимог чинного законодавства.

Крім того, позивач не надав документів та доказів, що обґрунтовують визначену у позові площу зазначеного урочища, не зазначив склад його території, не навів документального підтвердження, а проєкт створення заповідного урочища відсутній.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Новозаводський районний суд міста Чернігова рішенням від 28 жовтня 2024 року у задоволенні позову відмовив.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що проєкт землеустрою щодо організації меж території заповідного урочища місцевого значення «Святе» не був розроблений та затверджений у встановленому законом порядку, у зв`язку з чим достовірно встановити, чи перебуває спірна земельна ділянка в межах території та об`єктів природно-заповідного фонду, неможливо.

На час надання відповідачу ОСОБА_2 у власність спірної земельної ділянки, на час укладення договорів її відчуження, а також на час розгляду справи суду не було подано доказів встановлення будь-яких обмежень чи обтяжень щодо використання цієї земельної ділянки.

Позивач також не надав суду належних і допустимих доказів того, що станом на час розгляду справи змінено цільове призначення спірної земельної ділянки та внесено до відповідних державних реєстрів відомості про її належність до земель природно-заповідного фонду.

Крім того, суд урахував, що відомості Державного земельного кадастру щодо права власності та інших речових прав на земельну ділянку з кадастровим номером :01:043:0616, площею 0,0600 га, не містять зареєстрованих обмежень у її використанні. Аналогічні відомості містяться й у поземельній книзі, відкритій 18 серпня 2021 року, у якій відсутні записи про встановлення обмежень або обтяжень щодо зазначеної земельної ділянки.

Із наданих графічних матеріалів убачається, що земельна ділянка з кадастровим номером :01:043:0616 межує із садівничим товариством «Енергетик» та відокремлена від заповідного урочища «Святе» автомобільною дорогою.

За таких обставин суд дійшов висновку, що на підставі наявних у справі доказів достеменно встановити факт розташування спірної земельної ділянки в межах заповідного урочища місцевого значення «Святе» та її належність до земель природно-заповідного фонду неможливо.

Оцінивши наведені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції не вбачав підстав для визнання незаконним та скасування пункту 2.1 рішення Чернігівської міської ради від 27 січня 2022 року, яким затверджено проєкт землеустрою та передано у власність ОСОБА_2 спірну земельну ділянку, оскільки орган місцевого самоврядування діяв у межах наданих йому повноважень, на підставі чинного на той час законодавства та з урахуванням відомостей, що містилися у відповідних державних реєстрах.

З огляду на те, що відповідач ОСОБА_2 набув право власності на спірну земельну ділянку у передбачений законом спосіб, а суд не встановив підстав для скасування рішення органу місцевого самоврядування про її надання, відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 є добросовісними набувачами цієї земельної ділянки, оскільки на момент укладення договорів купівлі-продажу та договору міни у відповідних державних реєстрах були відсутні будь-які обмеження, обтяження чи заборони щодо спірної земельної ділянки.

Покладення на відповідачів обов`язку з перевірки дотримання органом місцевого самоврядування вимог законодавства під час передання земельної ділянки у приватну власність, як на цьому наполягав позивач, суд визнав надмірним тягарем для приватної особи у правовідносинах з органом, наділеним владними повноваженнями та зобов`язаним діяти відповідно до вимог закону.

Ураховуючи викладене, з метою запобігання невиправданому втручанню держави у право приватної власності особи суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Чернігівський апеляційний суд постановою від 08 квітня 2025 року апеляційну скаргу заступника керівника Чернігівської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції у Чернігівській області залишив без задоволення, а рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 28 жовтня 2024 року - без змін.

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, ґрунтуються на належних і допустимих доказах, яким надано належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують та не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

Проєкт землеустрою щодо організації меж території заповідного урочища місцевого значення «Святе» не розроблений та не затверджений у встановленому законом порядку, а матеріали справи не містять належних і допустимих доказів того, що спірна земельна ділянка на час надання ОСОБА_2 у власність, а також на час укладення спірних договорів купівлі-продажу та міни належала до земель природно-заповідного фонду та що щодо неї були встановлені обмеження чи обтяження у використанні.

Посилання прокурора на лист Державного підприємства «Український державний науково-дослідний інститут проектування міст «ДІПРОМІСТО» від 01 травня 2024 року та на схему розташування спірної земельної ділянки відносно земель природно-заповідного фонду (урочище «Святе») апеляційний суд визнав необґрунтованими, оскільки зазначені матеріали містять відомості про нанесення спірної земельної ділянки на матеріали Генерального плану міста Чернігова лише орієнтовно та не можуть вважатися належними доказами у справі, з огляду на те, що судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з чинним планом зонування Тимчасового порядку використання території міста Чернігова, затвердженим рішенням Чернігівської міської ради від 28 грудня 2011 року, спірна земельна ділянка розташована в зоні Р-1-р - зоні садівничих товариств з орієнтацією на поступове переведення у житловий фонд та з обмеженнями поверховості відповідно до умов зон регулювання забудови.

Зазначене також підтверджується графічними матеріалами, з яких убачається, що земельна ділянка з кадастровим номером :01:043:0616 межує із садівничим товариством «Енергетик» та відокремлена від заповідного урочища місцевого значення «Святе» автомобільною дорогою.

Доводи прокурора про те, що спірна земельна ділянка розташована в межах зони зелених насаджень загального користування та території вулиць місцевого руху, апеляційний суд визнав неспроможними, оскільки актом обстеження земельної ділянки від 04 квітня 2025 року № 1 підтверджено, що територія спірної земельної ділянки перебуває у вільному доступі, не огороджена, її розміщення не обмежує суміжних землекористувачів у користуванні їхніми земельними ділянками, доступ до ділянки забезпечений, дороги (проїзди) на ній відсутні, тимчасові або капітальні споруди відсутні, розпочате чи завершене будівництво відсутнє.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У травні 2025 року заступник керівника Чернігівської обласної прокуратури подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 28 жовтня 2024 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 08 квітня 2025 року і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначив, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених:

- у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16, від 28 листопада 2018 року справі № 504/2864/13, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14, від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14, від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, від 16 лютого 2022 року у справі № 367/3255/15, від 11 квітня 2022 року у справі № 673/1223/20, від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20, від 01 лютого 2023 року у справі № 621/3476/19, від 13 вересня 2023 року у справі № 621/3475/19, від 27 вересня 2023 року у справі № 621/394/20, від 23 липня 2024 року у справі № 621/1372/20, від 17 вересня 2024 року у справі № 910/10049/22, від 09 жовтня 2024 року у справі № 621/989/20, відповідно до яких сам факт відсутності проєкту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не означає відсутність такої прибережної захисної смуги;

- у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 910/2323/18, відповідно до яких незалежно від завершення процедури встановлення меж об`єкта природно-заповідного фонду в натурі цільове призначення відповідних територій як земель природно-заповідного фонду є незмінним;

- у постановах Верховного Суду від 13 серпня 2019 року у справі № 910/11164/16, від 26 лютого 2020 року у справі № 911/3315/17, від 07 жовтня 2020 року у справі № 910/2323/18, від 16 вересня 2022 року у справі № 752/3090/19, від 15 лютого 2023 року у справі № 734/1560/20, від 27 вересня 2023 року у справі № 621/394/20, від 23 липня 2024 року у справі № 621/1372/20, від 17 вересня 2024 року у справі № 910/10049/22, від 09 жовтня 2024 року у справі № 621/989/20, відповідно до яких до встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проєктів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду, що відповідає частині четвертій статті 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», при цьому неоформлення земель під об`єктом природно-заповідного фонду не змінює його цільового призначення як земель, віднесених до земель природно-заповідного фонду, та не звільняє органи державної влади від обов`язку діяти відповідно до встановленого чинним законодавством України порядку зміни цільового призначення та вилучення земельної ділянки;

- у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 761/31121/14 та у постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 761/1554/13, від 05 грудня 2018 року у справі № 761/11593/13, від 20 травня 2020 року у справі № 495/6080/17, від 30 червня 2021 року у справі № 495/6082/17, від 06 вересня 2023 року у справі № 910/21329/17, від 13 вересня 2023 року у справі № 761/31121/14, від 19 лютого 2025 року у справі № 495/1259/21, відповідно до яких передання земельної ділянки, віднесеної до територій зелених насаджень загального користування (земельної ділянки зелених зон і зелених насаджень міст), для будівництва й обслуговування житлового будинку без зміни її цільового призначення суперечить приписам ЗК України, навіть якщо така ділянка за функціональним призначенням лише частково належить до територій зелених насаджень загального користування, тобто до земель рекреаційного призначення;

- у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18 та у постановах Верховного Суду від 11 лютого 2020 року у справі № 915/572/17, від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, відповідно до яких навіть у випадку, якщо буде встановлено, що суб`єкт державної реєстрації прав правомірно прийняв рішення про державну реєстрацію права (зокрема для державної реєстрації подані всі необхідні документи відповідно до закону та відсутні встановлені законом підстави для відмови в державній реєстрації права), це не є перешкодою для задоволення позову;

- у постановах Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 372/2180/15, від 05 квітня 2023 року у справах № 357/10226/19 і № 139/997/21, якими підтверджено правомірність скасування запису у державному реєстрі речових прав власності на нерухоме майно про реєстрацію речових прав на нерухоме майно за суб`єктами, які незаконно отримали у приватну власність земельні ділянки, сформовані за рахунок земель, зокрема, природно-заповідного, водного чи лісового фондів;

- у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справах № 488/5027/14 і № 488/6211/14, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14, від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20, відповідно до яких у спорах стосовно земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави (зокрема земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення), остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству;

- у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16, від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18, від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19, від 19 жовтня 2022 року у справі № 910/14224/20, відповідно до яких застосування конкретного способу захисту має призводити до реального та повного відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечувати відсутність потреби у вжитті додаткових засобів судового захисту. Якщо обраний позивачем спосіб захисту прямо не передбачений законом або договором, однак є ефективним, не суперечить закону та за відсутності іншого, передбаченого законом або договором ефективного способу захисту, порушене право підлягає захисту саме обраним позивачем способом(пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Крім того, суди належним чином не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Касаційну скаргу заявник мотивував тим, що на підтвердження факту формування спірної земельної ділянки за рахунок земель природно-заповідного фонду -заповідного урочища місцевого значення «Святе» - до позовної заяви було долучено схему розташування земельних ділянок з кадастровими номерами :01:043:0617 та :01:043:0616 відносно земель природно-заповідного фонду (урочище «Святе»), виконану сертифікованим інженером-землевпорядником Приватного підприємства «Елітзем» Бойком Д. Ю.

Водночас відповідачі на спростування зазначених обставин не надали до матеріалів справи жодного доказу, виготовленого незаінтересованою у вирішенні спору особою, що, на думку заявника, свідчить про порушення судами принципів змагальності та рівності сторін.

З урахуванням надання прокурором належних і допустимих доказів на підтвердження факту виділення спірної земельної ділянки за рахунок земель природно-заповідного фонду та за відсутності доказів, які б їх спростовували, суди попередніх інстанцій безпідставно ухвалили рішення на користь відповідачів.

Оскаржувані судові рішення ґрунтуються виключно на висновку про відсутність установлених у натурі меж об`єкта природно-заповідного фонду, що унеможливило встановлення факту формування земельної ділянки за рахунок земель заповідного урочища. Водночас відповідно до статті 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» межі територій та об`єктів природно-заповідного фонду встановлюються в натурі відповідно до вимог законодавства, а до моменту їх встановлення межі визначаються на підставі проєктів створення таких територій та об`єктів.

Заявник також зазначає, що закон пов`язує факт існування об`єкта природно-заповідного фонду виключно з прийняттям уповноваженим органом рішення про його створення, а відсутність документації із землеустрою не впливає на сам факт існування такого об`єкта та не спростовує його правового статусу. Наведене, на думку заявника, стосується й визначення цільового призначення земельної ділянки, оскільки сам факт її розташування в межах території природно-заповідного фонду автоматично відносить таку ділянку до земель цієї категорії.

Передання у приватну власність земельних ділянок, сформованих за рахунок земель заповідного урочища місцевого значення «Святе», стала можливою виключно внаслідок бездіяльності Чернігівської міської ради, яка відповідно до вимог чинного законодавства була зобов`язана забезпечити виготовлення технічної документації із землеустрою щодо зазначеного об`єкта природно-заповідного фонду.

Так, Чернігівський окружний адміністративний суд рішенням від 12 листопада 2024 року у справі № 620/6997/24 задовольнив позов Чернігівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції у Чернігівській області, визнав протиправною бездіяльність Чернігівської міської ради щодо незабезпечення проведення робіт з винесення меж заповідного урочища місцевого значення «Святе» та зобов`язав забезпечити проведення таких робіт із закріпленням меж урочища загальною площею 44,0 га в натурі (на місцевості) та встановленням інформаційно-охоронних знаків установленого зразка.

Таким чином, висновки судів попередніх інстанцій про ненадання прокурором належних і допустимих доказів на підтвердження факту виділення спірної земельної ділянки за рахунок земель природно-заповідного фонду, на переконання заявника, не відповідають фактичним обставинам справи та наявним у ній доказам.

Крім того, під час розгляду справи суди залишили поза увагою факт передання у приватну власність спірної земельної ділянки, сформованої за рахунок земель зелених насаджень загального користування та територій вулиць місцевого руху, що підтверджується інформацією Державного підприємства «Український державний науково-дослідний інститут проектування міст «ДІПРОМІСТО» від 01 травня 2024 року № 05-346 та викопіюванням відповідного фрагмента Генерального плану міста Чернігова.

У матеріалах справи відсутні будь-які докази зміни цільового призначення земельної ділянки, переданої у приватну власність, її виключення з переліку територій зеленої зони, вулиць місцевого руху чи земель природно-заповідного фонду, що суперечить вимогам статей 20, 21 ЗК України.

У справах цієї категорії належним способом захисту порушеного права є пред`явлення негаторного позову з метою усунення перешкод у користуванні та розпорядженні землями природно-заповідного фонду.

Втручання держави у право мирного володіння ОСОБА_1 спірною земельною ділянкою для ведення індивідуального садівництва, на думку заявника, переслідує легітимну мету - контроль за використанням земельної ділянки відповідно до її цільового призначення та в інтересах суспільства.

Крім того, відповідачі, будучи мешканцями міста Чернігова, не могли не знати про розташування спірної земельної ділянки в межах заповідного урочища місцевого значення «Святе», з огляду на зовнішні, об`єктивні та очевидні природні ознаки місцевості, а тому, проявивши розумну обачність як власники земельних ділянок могли і повинні були усвідомлювати, що земельна ділянка розташована в межах об`єкта природно-заповідного фонду, створеного ще у 60-х роках ХХ століття.

Аргументи інших учасників справи

У червні 2025 року Чернігівська міська рада подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити цю скаргу без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який перевірив їх та спростував відповідними висновками.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 12 травня 2025 рокувідкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Новозаводського районного суду міста Чернігова.

29 травня 2025 року матеріали справи № 751/5458/24 надійшли до Верховного Суду.

Верховний Суд ухвалою від 03 лютого 2026 року призначив справу до судового розгляду.

Фактичні обставини, з`ясовані судами

Постановою Бюро Чернігівського обласного комітету Комуністичної партії України та Виконавчого комітету обласної Ради депутатів трудящих від 08 вересня 1958 року № 861 затверджено перелік пам`яток природи і заповідних місць на території області, згідно з яким, зокрема на території міста Чернігова, визначено заповідне урочище місцевого значення «Святе» (колишня назва - «Пролетарський гай») (том 1, а. с. 28-33, 44, 45).

Відповідно до охоронного зобов`язання Департаменту екології та природних ресурсів Чернігівської обласної державної адміністрації від 30 липня 2020 року № 23/23-548 відповідальним за збереження зазначеного заповідного об`єкта, загальною площею 44,0 га, визначено Чернігівську міську раду (том 1, а. с. 46, 47).

З витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку та витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером :01:043:0616 розташована за адресою: місто Чернігів, поблизу садівничого товариства «Енергетик», має цільове призначення 01.05 - для індивідуального садівництва, належить до категорії земель сільськогосподарського призначення, її площа становить 0,0600 га (том 1, а. с. 51, 88).

Згідно з підпунктом 4.5 пункту 4 рішення Чернігівської міської ради від 24 червня 2021 року № 9/VIII-17 ОСОБА_2 надано дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки біля садівничого товариства «Енергетик» орієнтовною площею 0,0600 га (том 1, а. с. 74).

На підставі зазначеного рішення розроблено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 для індивідуального садівництва (том 1, а. с. 69-86).

Відповідно до підпункту 2.1 пункту 2 рішення Чернігівської міської ради від 27 січня 2022 року № 16/VIII-13 земельну ділянку площею 0,0600 га (кадастровий номер :01:043:0616) передано безоплатно у власність ОСОБА_2 на підставі Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та на виконання рішення Чернігівської міської ради від 01 грудня 2020 року № 2/VIII-26 «Про програму підтримки учасників АТО/ООС, членів їх сімей та сімей загиблих (померлих) учасників АТО/ООС - мешканців міста Чернігова на 2021-2023 роки» (том 1, а. с. 92).

Згідно з витягом з містобудівної документації від 03 грудня 2021 року, наданим Управлінням архітектури та містобудування Чернігівської міської ради, земельна ділянка, щодо якої складено проєкт землеустрою, розташована на території існуючих колективних садів (садівничих товариств) з перспективою їх реконструкції під садибну житлову забудову. Водночас вона входить до меж підзон ландшафту, що охороняється, та відповідно до плану дії обмежень за екологічними умовами не належить до жодної санітарно-захисної чи водоохоронної зони (том 1, а. с. 87).

22 вересня 2022 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером :01:043:0616 (том 1, а. с. 93-95).

26 серпня 2023 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу цієї ж земельної ділянки (том 1, а. с. 96-98).

14 вересня 2023 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір міни, за умовами якого зазначену земельну ділянку передано у власність ОСОБА_1 (том 1, а. с. 99-102).

Відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:043:0616, площею 0,0600 га, зареєстровано за ОСОБА_1 14 вересня 2023 року (том 1, а. с. 48-50).

Згідно з відповіддю Виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 19 квітня 2024 року № 55-77-3662/Вих-24, наданою на запит Чернігівської окружної прокуратури, графічні матеріали Генерального плану міста Чернігова виконані в електронному вигляді без прив`язки до відповідних систем координат (том 1, а. с. 54, 55).

За інформацією Державного підприємства «Український державний науково-дослідний інститут проектування міст «ДІПРОМІСТО» від 01 травня 2024 року № 05-346 земельні ділянки з кадастровими номерами :01:043:0616 та :01:043:0617 нанесені на матеріали Генерального плану міста Чернігова орієнтовно (том 1, а. с. 104).

Суди також з`ясували, що проєкт землеустрою щодо організації меж території заповідного урочища місцевого значення «Святе» не розроблений та не затверджений, у зв`язку з чим достовірно встановити, чи перебуває спірна земельна ділянка в межах території та об`єктів природно-заповідного фонду, неможливо.

На час надання земельної ділянки ОСОБА_2 у власність, укладення договорів її відчуження та розгляду справи судом докази встановлення будь-яких обмежень або обтяжень щодо використання спірної земельної ділянки відсутні. Відомості Державного земельного кадастру та поземельної книги, відкритої 18 серпня 2021 року, також не містять записів про зареєстровані обмеження у використанні цієї земельної ділянки (том 1, а. с. 57-68).

Із наданих графічних матеріалів убачається, що земельна ділянка з кадастровим номером :01:043:0616 межує із садівничим товариством «Енергетик» та відокремлена від заповідного урочища «Святе» автомобільною дорогою (том 1, а. с. 108-110).

Згідно з чинним планом зонування Тимчасового порядку використання території міста Чернігова, затвердженим рішенням Чернігівської міської ради від 28 грудня 2011 року, спірна земельна ділянка розташована в зоні Р-1-р - зоні садівничих товариств з орієнтацією на поступове переведення у житловий фонд та з обмеженнями поверховості відповідно до умов зон регулювання забудови (том 2, а. с. 312).

Актом обстеження земельної ділянки від 04 квітня 2025 року № 1, складеним прокурором Чернігівської окружної прокуратури Тишкевич Л. В., заступником начальника Управління земельних ресурсів Чернігівської міської ради Носком С. В. та начальником відділу правового регулювання земельних відносин Управління земельних ресурсів Чернігівської міської ради Манжулою Н. Л., за участю ОСОБА_1 , з доданими матеріалами топографічної аерофотозйомки, інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03 квітня 2025 року та фотокопіями, підтверджується, що територія спірної земельної ділянки перебуває у вільному доступі, не огороджена, її розміщення не обмежує суміжних землекористувачів у користуванні їхніми земельними ділянками, доступ до ділянки забезпечений, дороги (проїзди) на ній відсутні, тимчасові або капітальні споруди відсутні, розпочате чи завершене будівництво відсутнє. Огляд земельної ділянки проведено шляхом візуального обстеження, при цьому винесення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) не здійснювалося (том 3, а. с. 2-7).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пунктів 1, 4 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувана постанова апеляційного суду повною мірою не відповідає.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відповідно до частин першої та другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20) зазначила, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється під час розгляду справи по суті та є підставою для ухвалення судом рішення про відмову в позові (постанова Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18).

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5)). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15 (пункт 14)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права / інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).

Відповідно до частини першої статті 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення.

Згідно з частинами третьою, четвертою, сьомою статті 20 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, категорія земель та вид цільового призначення земельної ділянки визначаються в межах відповідного виду функціонального призначення території, передбаченого затвердженим комплексним планом просторового розвитку території територіальної громади або генеральним планом населеного пункту. Встановлення цільового призначення земельної ділянки може здійснюватися без додержання вимог, передбачених абзацом першим цієї частини, у випадках: передачі земельної ділянки державної, комунальної власності відповідно до частини третьої статті 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»; консервації деградованих і малопродуктивних, техногенно забруднених земель; віднесення земельної ділянки до земель природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення; зміни виду цільового призначення земельної ділянки в межах категорії земель сільськогосподарського призначення (крім віднесення їх до земельних ділянок для садівництва, зміни цільового призначення земельних ділянок під полезахисними лісовими смугами). При внесенні до Державного земельного кадастру відомостей про встановлення або зміну цільового призначення земельної ділянки належність земельної ділянки до відповідної функціональної зони визначається за даними Державного земельного кадастру. Відомості про цільове призначення земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру. Зміна цільового призначення земельних ділянок погоджується у разі зміни цільового призначення земельних ділянок державної та комунальної власності природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, історико-культурного, лісогосподарського призначення, внаслідок якої земельні ділянки виводяться із складу таких категорій, а також зміни цільового призначення земель, визначених пунктом «б» частини першої статті 150 цього Кодексу, - з Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для: а) визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; б) визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; в) відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; г) притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель.

У статті 43 ЗК України встановлено, що землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

Згідно зі статтею 44 ЗК України до земель природно-заповідного фонду включаються природні території та об`єкти (природні заповідники, національні природні парки, біосферні заповідники, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища), а також штучно створені об`єкти (ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва).

Землі природно-заповідного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Порядок використання земель природно-заповідного фонду визначається законом (стаття 45 ЗК України).

Відповідно до статті 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду. Землі природно-заповідного фонду України, а також землі територій та об`єктів, що мають особливу екологічну, наукову, естетичну, господарську цінність і є відповідно до статті 6 цього Закону об`єктами комплексної охорони, належать до земель природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення. На землях природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням. На землях територій та об`єктів природно-заповідного фонду, які створюються в зоні відчуження та зоні безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, забороняється будь-яка діяльність, що не забезпечує режим радіаційної безпеки. Межі територій та об`єктів природно-заповідного фонду встановлюються в натурі відповідно до законодавства. До встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду. На використання земельної ділянки або її частини в межах природно-заповідного фонду може бути встановлено обмеження (обтяження) в обсязі, передбаченому законом або договором. Обмеження (обтяження) підлягає державній реєстрації і діє протягом строку, встановленого законом або договором. Завдані внаслідок обмеження (обтяження) у землекористуванні втрати відшкодовуються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частиною першою статті 9 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» території та об`єкти природно-заповідного фонду з додержанням вимог, встановлених цим Законом та іншими актами законодавства України, можуть використовуватися: у природоохоронних цілях; у науково-дослідних цілях; в оздоровчих та інших рекреаційних цілях; в освітньо-виховних цілях; для потреб моніторингу навколишнього природного середовища.

Відповідно до статті 29 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» заповідними урочищами оголошуються лісові, степові, болотні та інші відокремлені цілісні ландшафти, що мають важливе наукове, природоохоронне і естетичне значення, з метою збереження їх у природному стані. Оголошення заповідних урочищ провадиться без вилучення земельних ділянок, водних та інших природних об`єктів у їх власників або користувачів.

Згідно зі статтею 30 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» на території заповідних урочищ забороняються всі види рубок, у тому числі санітарні, рубки формування і оздоровлення лісів, видалення захаращеності та будь-яка діяльність, що порушує природні процеси, які відбуваються у природних комплексах, включених до їх складу, відповідно до вимог, встановлених для природних заповідників. Власники або користувачі земельних ділянок, водних та інших природних об`єктів, оголошених заповідними урочищами, беруть на себе зобов`язання щодо забезпечення режиму їх охорони та збереження.

Відповідно до статті 54 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» зміна меж, категорії та скасування статусу територій та об`єктів природно-заповідного фонду проводиться відповідно до статей 51-53 цього Закону за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування і реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища, на підставі відповідного експертного висновку.

Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю) (частина перша статті 81 ЗК України).

Згідно з пунктами «а», «в» частини третьої статті 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо); землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до пункту «г» частини першої та частини другої статті 150 ЗК України до особливо цінних земель відносяться землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, землі історико-культурного призначення. Припинення права постійного користування земельними ділянками особливо цінних земель, визначених у пункті «г» частини першої цієї статті, з підстави добровільної відмови від користування ними або шляхом їх вилучення здійснюється за погодженням з Верховною Радою України.

Системний аналіз наведених норм права дає змогу зробити висновок про те, що землі природно-заповідного фонду, що перебувають у комунальній власності, не підлягають приватизації. Такі землі можуть перебувати у приватній власності лише у зв`язку з формуванням на цих земельних ділянках об`єктів природно-заповідного фонду чи включення земельних ділянок, що належать фізичним чи юридичним особам, до земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення. Вилучення (викуп) земель природно-заповідного фонду із комунальної власності було можливим тільки на підставі постанови Кабінету Міністрів України або за рішенням відповідної місцевої ради, якщо вилучення (викуп) земельної ділянки погодила Верховна Рада України (постанова Верховного Суду від 05 листопада 2025 року у справі № 190/998/21 (провадження № 61-8127св25).

Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 вересня 2023 року у справі № 910/8413/21 (провадження № 12-9гс23) зробила висновки, що фізичні особи можуть володіти земельними ділянками природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, але виключно у разі, якщо вони ними володіли на час створення об`єкта природно-заповідного фонду. При цьому набуття права приватної власності на землі, які вже віднесені до земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, положеннями ЗК України, Закону України «Про природно-заповідний фонд України» та інших нормативно-правових актів України заборонено. Зайняття земельної ділянки природно-заповідного фонду з порушенням ЗК України та Закону України «Про природно-заповідний фонд України» потрібно розглядати як порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, що не пов`язане з позбавленням власника володіння відповідною земельною ділянкою, навіть якщо інша особа зареєструвала її право приватної власності на цю ділянку. У випадках, коли на певний об`єкт нерухомого майна за жодних умов не може виникнути право приватної власності, державна реєстрація цього права не змінює володільця відповідного об`єкта, а тому порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади слід розглядати як таке, що не пов`язане з позбавленням власника володіння. Належним способом захисту прав власника у цих випадках є негаторний позов.

Верховний Суд у постанові від 07 жовтня 2020 року у справі № 910/2323/18, на яку посилався заявник у касаційній скарзі, зазначив, що незалежно від завершення процедури встановлення меж об`єкта природно-заповідного фонду в натурі цільове призначення відповідних територій як земель природно-заповідного фонду є незмінним.

Верховний Суд у постановах від 13 серпня 2019 року у справі № 910/11164/16, від 26 лютого 2020 року у справі № 911/3315/17, від 07 жовтня 2020 року у справі № 910/2323/18, від 16 вересня 2022 року у справі № 752/3090/19, від 15 лютого 2023 року у справі № 734/1560/20, від 27 вересня 2023 року у справі № 621/394/20, від 23 липня 2024 року у справі № 621/1372/20, від 17 вересня 2024 року у справі № 910/10049/22, від 09 жовтня 2024 року у справі № 621/989/20, на які також посилався заявник у касаційній скарзі, зробив висновки, що до встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проєктів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду, що відповідає частині четвертій статті 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», при цьому неоформлення земель під об`єктом природно-заповідного фонду не змінює його цільового призначення як земель, віднесених до земель природно-заповідного фонду, та не звільняє органи державної влади від обов`язку діяти відповідно до встановленого чинним законодавством України порядку зміни цільового призначення та вилучення земельної ділянки.

Верховний Суд у постанові від 30 квітня 2025 року у справі № 743/1087/23 (провадження № 61-11115св24) зазначив, що фізичні особи можуть володіти земельними ділянками природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, але виключно у разі, якщо вони ними володіли на час створення об`єкта природно-заповідного фонду. При цьому набуття права приватної власності на землі, які вже віднесені до земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, положеннями ЗК України, Закону України «Про природно-заповідний фонд України» та інших нормативно-правових актів України заборонено. Нерозроблення уповноваженим органом проєкту землеустрою щодо земельної ділянки, на якій розташований регіональний ландшафтний парк, та невнесення до Державного земельного кадастру меж такої земельної ділянки із зазначенням обмежень щодо режиму її використання, не свідчить про відсутність таких обмежень і можливість перебування спірної земельної ділянки у приватній власності.

У статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно з усталеною практикою Верховного Суду у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, якими суд керувався під час задоволення грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.

За змістом статті 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до загальних засад цивільного судочинства та вимог процесуального закону, закріплених, зокрема, у статтях 76-78, 81, 83, 84, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, суд, вирішуючи спір, зобов`язаний установити всі обставини, що мають значення для справи, надати їм належну правову оцінку та оцінити всі докази у їх сукупності. Без виконання цих процесуальних дій ухвалення законного й обґрунтованого судового рішення є неможливим.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, керувався тим, що проєкт землеустрою щодо організації меж території заповідного урочища місцевого значення «Святе» не розроблений і не затверджений, у зв`язку з чим неможливо достовірно встановити факт розташування спірної земельної ділянки в межах земель природно-заповідного фонду, а також відсутні докази встановлення щодо неї обмежень чи обтяжень.

Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, фактично погодився з таким підходом та дійшов висновку про неможливість встановлення факту розташування спірної земельної ділянки в межах земель природно-заповідного фонду з огляду на відсутність затвердженого проєкту землеустрою щодо організації меж заповідного урочища місцевого значення «Святе».

Разом із тим такий висновок не враховує, що відповідно до статті 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» факт існування території чи об`єкта природно-заповідного фонду пов`язується з прийняттям уповноваженим органом рішення про його створення, а відсутність документації із землеустрою щодо встановлення меж такого об`єкта в натурі не змінює його правового статусу та не припиняє режиму особливої охорони земель, віднесених до земель природно-заповідного фонду.

Отже, відсутність установлених у натурі меж заповідного урочища не може ототожнюватися з відсутністю самого об`єкта природно-заповідного фонду та не виключає можливості доведення розташування спірної земельної ділянки в його межах з урахуванням інших доказів у справі.

Однак апеляційний суд не надав належної оцінки сукупності доказів, поданих прокурором на підтвердження доводів позову, зокрема матеріалам містобудівної документації, схемам розташування спірної земельної ділянки відносно території заповідного урочища, а також установленому в іншому судовому провадженні факту протиправної бездіяльності органу місцевого самоврядування щодо невиготовлення документації із землеустрою для об`єкта природно-заповідного фонду.

Крім того, апеляційний суд залишив поза увагою доводи про відсутність доказів зміни цільового призначення спірної земельної ділянки та її виключення із земель природно-заповідного фонду, що має істотне значення для правильного вирішення спору з урахуванням вимог статті 20 ЗК України.

За усталеною практикою Верховного Суду судовий захист має бути ефективним і спрямованим на реальне відновлення порушеного права, а формальний підхід до оцінки доказів і правового режиму спірних земель не відповідає завданню цивільного судочинства.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що суб`єкт права може скористатися не будь-яким, а лише належним і ефективним способом захисту свого права чи інтересу. Такий спосіб, як правило, випливає із суті спірних правовідносин та характеру їх правового регулювання (див., mutatis mutandis, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.6), від 06 лютого 2019 року у справі № 522/12901/17-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 19 травня 2020 року у справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 88), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 75) та інші).

За обставинами цієї справи позов спрямований на усунення перешкод власнику - територіальній громаді міста Чернігова, яка не втратила володіння земельною ділянкою як специфічним об`єктом цивільних прав (земельною ділянкою на території об`єкта природно-заповідного фонду), у здійсненні права користування та розпорядження нею шляхом її повернення від ОСОБА_1 .

У постанові від 20 червня 2023 року у справі № 554/10517/16 (провадження № 14-76цс22) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що зайняття земельної ділянки природно-заповідного фонду всупереч вимогам ЗК України та Закону України «Про природно-заповідний фонд України» слід розглядати як порушення права власності держави або відповідної територіальної громади, яке не пов`язане з позбавленням власника володіння такою земельною ділянкою, навіть якщо інша особа зареєструвала право приватної власності на неї. За таких умов ефективним способом судового захисту є негаторний позов, а не віндикаційний.

Верховний Суд у постанові від 11 жовтня 2023 року у справі № 734/1560/20 (провадження № 61-7616св23) зазначив, що саме собою задоволення вимоги прокурора про повернення земельної ділянки у державну власність не є достатньою правовою підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про припинення права приватної власності на спірну земельну ділянку. У зв`язку з цим у разі задоволення негаторного позову вимога про скасування державної реєстрації прав та їх обтяжень щодо спірної земельної ділянки (без необхідності одночасного припинення всіх речових прав на неї окремими вимогами) є такою, що відповідає ефективному способу захисту порушених прав держави.

Крім того, у постанові від 22 червня 2022 року у справі № 676/1795/20 (провадження № 61-21233св21) Верховний Суд наголосив, що ефективним способом захисту порушеного права держави є саме вимога про повернення земельної ділянки. Водночас оспорювання рішення органу місцевого самоврядування чи органу виконавчої влади про передачу земельної ділянки у власність фізичної особи не є необхідним способом захисту, оскільки суд у будь-якому разі зобов`язаний надати правову оцінку таким рішенням у мотивувальній частині судового рішення.

Згідно з принципом верховенства права та завданнями цивільного судочинства задоволення позовної вимоги має забезпечувати реальне відновлення порушеного, невизнаного чи оспорюваного права. Якщо заявлений спосіб захисту не здатний забезпечити досягнення цієї мети або спрямований на захист прав, за якими позивач не звертався до суду, такий спосіб визнається неналежним і не підлягає задоволенню (див., mutatis mutandis, постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц (пункт 36), від 22 вересня 2020 року у справі № 127/18934/18)).

З огляду на те, що оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування не стосується ОСОБА_1 як останнього набувача спірної земельної ділянки, вимога прокурора про визнання незаконним та скасування рішення Чернігівської міської ради від 27 січня 2022 року, яким затверджено проєкт землеустрою та передано земельну ділянку у приватну власність ОСОБА_2 , сама собою не приводить до відновлення порушеного права територіальної громади міста Чернігова.

Для вирішення питання про належність права власності на спірну земельну ділянку та усунення перешкод територіальній громаді у користуванні та розпорядженні нею також не є необхідним оспорювання всього ланцюга правочинів щодо цього майна.

Таким чином, суд апеляційної інстанції не забезпечив повного і всебічного з`ясування обставин справи та не встановив фактичних даних, які мають значення для правильного вирішення спору, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог прокурора в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції у Чернігівській області про усунення перешкод у здійсненні територіальною громадою міста Чернігова права користування та розпорядження земельною ділянкою з кадастровим номером :01:043:0616 шляхом її повернення та скасування державної реєстрації спірної земельної ділянки.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватися вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, ухвалення законного й обґрунтованого рішення.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово вказував на те, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В оскаржуваному рішенні суд апеляційної інстанції достатньою мірою не виклав мотиви, на яких воно ґрунтується, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді заслухані, тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України», «Суомінен проти Фінляндії»).

За положеннями статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи касаційним судом Верховний Суд позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанцій, та давати оцінку доказам, які суди не дослідили, а отже, не має можливості вирішити спір по суті та ухвалити нове рішення за результатами касаційного перегляду цієї справи.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Враховуючи, що внаслідок неналежного дослідження та оцінки зібраних у справі доказів суд апеляційної інстанції не встановив фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення спору, ухвалене ним судове рішення в частині вирішення позовних вимог про повернення земельної ділянки та скасування державної реєстрації спірної земельної ділянкине може вважатися законним і обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню з переданням справи в цій частині на новий розгляд. Верховний Суд урахував, що апеляційний суд не усунув усіх порушень, допущених судом першої інстанції під час розгляду справи, а тому з метою процесуальної економії та з урахуванням визначених процесуальним законом повноважень апеляційного суду дійшов висновку, що справа підлягає направленню на новий апеляційний розгляд.

Верховний Суд взяв до уваги тривалий час розгляду судами цієї справи, однак з метою дотримання принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), дійшов висновку про передання справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції для повного, всебічного та об`єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення спору.

Під час нового розгляду апеляційному суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального та процесуального права, дослідити і належним чином оцінити надані сторонами докази, дати правову оцінку доводам та запереченням сторін і ухвалити законне та справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням у ній нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 травня 2020 року у справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028сво18) зробив висновок про те, що у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. У випадку, якщо суд касаційної інстанції скасовує судові рішення з направленням справи на розгляд до суду першої / апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Враховуючи, що у цій справі Верховний Суд не змінив рішення судів першої та апеляційної інстанцій та не ухвалив нове, а направив справу на новий апеляційний розгляд, то підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, немає.

Отже, у цьому конкретному випадку судові витрати, в тому числі понесені сторонами у зв`язку з розглядом справи в суді касаційної інстанції, мають бути перерозподілені за результатами нового розгляду справи судом апеляційної інстанції, тобто за загальними правилами розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу заступника керівника Чернігівської обласної прокуратури задовольнити частково.

Постанову Чернігівського апеляційного суду від 08 квітня 2025 року в частині вирішення позовних вимог заступника керівника Чернігівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції у Чернігівській області про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом її повернення та скасування державної реєстрації спірної земельної ділянкискасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Є. В. Петров
Судді А. І. Грушицький
А. А. Калараш
І. В. Литвиненко
В. В. Пророк