Житомирський апеляційний суд
Категорія 10 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2026 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Павицької Т.М., Шевчук А.М.,

з участю секретаря

судового засідання Лугини О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі цивільну справу № 295/11115/25 за позовом представника ОСОБА_1 адвоката Ковальчук Юлії Миколаївни до ОСОБА_2 , Житомирської міської ради, треті особи: Державний реєстратор речових прав на нерухоме майно Старосілецької сільської ради Житомирського району Житомирської області - Пашинська Дарина Валентинівна, приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу - Демчук Сніжана Петрівна, Департамент реєстрації Житомирської міської ради Житомирської області, про скасування рішення державного реєстратора, закриття помилково відкритого розділу, визнання права власності на майно,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Богунського районного суду міста Житомира від 05 листопада 2025 року та додаткове рішення цього ж суду від 27 листопада 2025 року, ухвалені під головуванням судді Лєдньова Д.М. у місті Житомирі,

в с т а н о в и в :

У серпні 2025 року представник ОСОБА_1 адвокат Ковальчук Ю.М. звернулась з даним позовом, в якому просила:

- скасувати рішення Державного реєстратора Козіївської сільської ради Коростишівського району Житомирської області Пашинської Д.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер № 56022194 від 30 грудня 2020 року;

- закрити помилково відкритий розділ № 101 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на об`єкт нерухомого майна, житловий будинок АДРЕСА_1 ;

- перенести інформацію про право власності № 40001613, щодо права власності ОСОБА_2 до розділу № 101 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно житловий будинок АДРЕСА_2 ;

- визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом право власності на 46/100 часток житлового будинку АДРЕСА_2 .

Позовні вимоги мотивувались тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , яка за життя склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Демчук С.П. за реєстром № 24, яким заповіла все своє рухоме та нерухоме майно ОСОБА_1 .

Представник вказував, що з метою оформлення спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3 , а саме, отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 46/100 часток житлового будинку АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Демчук С.П., яка 14 березня 2023 року винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 35/02-31.

Підставою відмови слугували встановлені нотаріусом обставини відкриття двох розділів у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, шо суперечить приписам Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Вказувалось, що згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власно на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, крім Розділу за № 1 (відкритий 23 грудня 2019 року) на відповідний об`єкт нерухомого майна, відкрито ще один Розділ за № 101 та зареєстровано право власності за ОСОБА_2 на 54/100 часток житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Представник стверджує, що після звернення до державного реєстратора з вимогою закриття здвоєнного розділу (останнього відкритого) на об`єкт нерухомого майна, а саме: № 101 на житловий будинок АДРЕСА_1 з підстав унеможливлення отримання свідоцтва про право на спадщину позивачем, 21 квітня 2025 року на електронну адресу адвоката Ковальчук Ю.М. надійшла відповідь, в якому Державним реєстратором Пашинською Д.В. вказано про неможливість закриття розділу № 101 на цей житловий будинок у зв`язку з виявленням суперечностей між зареєстрованими речовими правами та розбіжностями в адресі об`єкта.

Вважає, що всупереч вимог Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (надалі Закону), в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на один і той же житловий будинок наявні два відкритих розділи, присвоєно два реєстраційних номера та зареєстровано право власності за двома особами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Відповідно до частини 7 статті 14 Закону у разі, якщо у зв`язку з наявністю в Державному реєстрі прав двох і більше розділів на один об`єкт нерухомого майна, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості внаслідок допущення технічної помилки виявлено суперечності між зареєстрованими речовими правами, закриття розділу Державного реєстру прав здійснюється виключно на підставі судового рішення.

Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 05 листопада 2025 року позов задоволено.

Додатковим рішенням того ж суду від 27 листопада 2025 року стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 3694,20 грн та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 000,00 грн.

Не погодившись з цими рішеннями, ОСОБА_2 оскаржив їх у апеляційному порядку.

Апеляційна скарга мотивована тим, що вказані судові рішення є незаконними та необґрунтованими, оскільки ухвалені з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, із порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції, викладені в них не відповідають фактичним обставинам справи.

Вказує, що задовольняючи позовні вимоги, суд не взяв до уваги його заперечення, що він не повинен відповідати за даним позовом взагалі і жодним чином не спростував його доводи з даного приводу.

Встановлення належності відповідачів й обґрунтування позову є обов`язком суду під час розгляду справи, який судом першої інстанції не виконано.

Звертає увагу, що даний позов стосується технічної помилки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, внаслідок наявності якої, позивачці нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Суд безпідставно поклав відповідальність за усунення реєстраційної помилки на нього, хоча він не вчиняв жодних реєстраційних дій, не перебуває у спадкових правовідносинах, не порушував прав позивачки та не є суб`єктом, який створив перешкоди в оформленні спадщини.

Фактичний спір виник не між позивачкою та ним, а між позивачкою та державою, в особі: державного реєстратора який допустив технічну помилку та міської ради, як фактичного власника спадкового майна до моменту прийняття спадщини.

Посилаючись на правові позиції Верховного Суду, зокрема у постанови від 19 травня 2021 року у справі № 523/3469/17, від 22 березня 2023 року у справі № 686/20710/20 та від 14 лютого 2024 року у справі № 308/13998/21 вважає, що відповідачем щодо вимоги про виправлення помилки у реєстрі він бути не може, це не входить до його компетенції.

Під час розгляду справи він міг бути залученим лише у якості третьої особи, так як виправлення помилки стосується і відомостей про його права, і ці відомості мають бути перенесені в інший розділ Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Таким чином, належним відповідачем за допущені помилки є державний реєстратор або суб`єкт реєстрації, з вини якого таке виникло. За технічні і реєстраційні помилки завжди відповідає держава через державного реєстратора чи суб`єкта реєстрації, а не приватні особи.

Зазначає, що суд першої інстанції також не врахував, що він не є спадкоємцем і не оспорює права на спадкове майно позивачки, дана вимога не може бути до нього пред`явлена взагалі.

У справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування.

Вважає, що після вирішення проблем із відомостями в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, позивачка не буде позбавлена права звернутись до нотаріуса та отримати свідоцтво про право на спадщину на частку в будинку, оскільки будуть усунуті підстави, з яких нотаріусом їй було відмовлено.

Щодо додаткового рішення, відповідач зазначив, що у даній справі він не отримував заяву позивача про ухвалення додаткового рішення. Доказів належного вручення немає.

Вказує, що суд першої інстанції розглянув заяву без його участі, що порушує його конституційне право на судовий захист і є самостійною підставою для скасування рішення.

Суд ухвалив додаткове рішення на підставі матеріалів, наданих позивачем, не забезпечивши йому як відповідачу можливості реалізувати право на заперечення, що є безумовною підставою для його скасування.

Зазначає, що він є учасником бойових дій та особою з інвалідністю, суд першої інстанції таке не врахував. У зв`язку із розглядом справи, він був змушений звернутися за правничою допомого і поніс витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн. Вважає, що він є неналежним відповідачем, і покладення на нього судових витрат є незаконним та несправедливим.

У поданому відзиві ОСОБА_1 посилаючись на законність та обґрунтованість судових рішень, просить залишити їх без змін, а апеляційну скаргу відповідача - без задоволення.

Від приватного нотаріуса Демчук С.П. надійшла заява про розгляд прави без її участі.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та його представник апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити та надали пояснення. які відповідають доводам поданої скарги.

Позивачка та її представник скаргу не визнали, просили відмовити у її задоволенні із тих мотивів, які викладені у відзиві, надавши відповідні пояснення.

Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи інші учасники в судове засідання не з`явились, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність, що передбачено положеннями частини 2 статті 372 та частини 2 статті 247 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із їх обґрунтованості та доведеності належними та достовірними доказами по справі.

Ухвалюючи додаткове рішення, місцевий суд керувався принципом справедливості, вважав необхідним зменшити заявлену до відшкодування суму витрат на правничу допомогу, стягнувши на користь позивачки із ОСОБА_2 10 000,00 грн.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Судом установлено, що 09 січня 2020 року ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Демчук С.П. за реєстром № 24, за змістом якого заповіла все своє рухоме та нерухоме майно ОСОБА_1 , що стверджується копією заповіту (а.с.14).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_1 від 18 вересня 2020 року (а.с.14).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, сформованої станом на 14 березня 2023 року, за ОСОБА_3 зареєстровано 46/100 часток житлового будинку АДРЕСА_2 .

Право власності зареєстроване Виконавчим комітетом Житомирської міської ради Житомирської області, Державний реєстратор Гербеда Віталій Юрійович, 23 грудня 2019 року за № 34924502, (індексний номер витягу: 195309794 від 28 грудня 2019 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101) (а.с.17).

Після звернення ОСОБА_1 до нотаріуса з питань оформлення спадкових прав, постановою приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Демчук С.П. від 14 березня 2023 року їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, пов`язаної з видачою свідоцтва про право на спадщину (а.с.28-29).

Згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власно на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна помилково відкрито ще один розділ за № 101 та зареєстровано право власності за ОСОБА_2 на 54/100 часток житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.15-16).

Рішення про державну реєстрацію (з відкриттям розділу) прийняте Державним реєстратором Козіївської сільської ради Коростишівського району Житомирської області 30 грудня 2020 року.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України.

За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

У справі, що переглядається, ОСОБА_1 у позові просить скасувати рішення Державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер № 56022194 від 30 грудня 2020 року, закрити помилково відкритий розді № 101 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на об`єкт нерухомого майна, житловий будинок АДРЕСА_1 та перенести інформації про право власності № 40001613, щодо права власності ОСОБА_2 до розділу № 101 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно житловий будинок АДРЕСА_2 .

У той же час позовні вимоги пред`явлені до ОСОБА_2 та Житомирської міської ради.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції клопотань про залучення до участі у справі Департаменту реєстрації Житомирської міської ради Житомирської області, Державного реєстратора речових прав на нерухоме майно Сатросілецької сільської ради Житомирського району Житомирської області, як співвідповідачів, сторона позивача не заявляла, вони зазначені як треті особи. Суд першої інстанції на вказану обставину уваги не звернув.

Отже, зазначене свідчить про неналежний суб`єктний склад учасників справи та є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 15 вересня 2021 року у справі №757/39693/20 (провадження №61-13261св21).

Заявлені позивачем вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків Державного реєстратора речових прав на нерухоме майно, а отже, такі вимоги не можуть бути розглянуті судом і вирішені у спорі позивача з третьою особою, яка в такій ситуації має бути залучена співвідповідачем, оскільки лише за наявності належних відповідачів у справі суд може вирішувати питання про обґрунтованість чи необґрунтованість позовних вимог, без залучення таких належних відповідачів позовні вимоги вирішені бути не можуть.

При цьому права, визначені Цивільним процесуальним кодексом України для третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, і відповідача є різними за своїми правовими значеннями та впливом на процес; права відповідача значно ширші прав третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Питання про залучення належних співвідповідачів судом не вирішувалось, оскільки таке клопотання позивач не заявляла.

У свою чергу, апеляційний суд не має процесуальних повноважень щодо залучення до участі в справі інших осіб як відповідачів (співвідповідачів) чи заміни неналежного відповідача, колегія суддів апеляційного суду позбавлена можливості вирішувати питання про їх права та обов`язки, шляхом ухвалення нового рішення.

Щодо позовної вимоги про визнання права власності на спадкове майно, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до загальних засад цивільного судочинства та положень Цивільного кодексу України, судовий захист надається лише у разі наявності порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи інтересу особи.

Разом з тим, звернення до суду з вимогою про визнання права власності, як способом захисту є допустимим лише за умови, якщо таке право не визнається іншою особою або існує реальна перешкода у його реалізації.

У даному випадку позивачкою не доведено факту порушення її права власності на спірне майно. Сам по собі факт скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав не свідчить про втрату позивачкою матеріального права чи про наявність спору щодо належності їй цього майна.

Скасування рішення державного реєстратора має виключно процедурний характер та не позбавляє позивачку можливості повторного звернення до державного реєстратора із відповідною заявою про державну реєстрацію права власності за наявності належних правовстановлюючих документів.

Таким чином, у позивачки зберігається реальна можливість реалізації свого права у позасудовому порядку.

Крім того, відсутні докази того, що будь-яка інша особа оспорює право позивачки на спірне майно або що існує спір про право, як такий.

Відтак, обраний спосіб захисту не відповідає характеру спірних правовідносин та є передчасним.

За таких обставин, вимоги про визнання права власності фактично спрямовані на підтвердження права, яке не є порушеним, що суперечить завданню цивільного судочинства та не узгоджується з принципом ефективності судового захисту.

Отже, з огляду на відсутність порушеного права та можливість позивачки реалізувати свої права у позасудовому порядку шляхом повторного звернення до державного реєстратора, позовні вимоги про визнання права власності на майно є передчасними та не підлягають задоволенню.

Крім того, щодо позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора, закриття помилково відкритого розділу, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття "суд, встановлений законом" містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постанові від 29 січня 2025 року у справі №600/25224 (провадження №К/990/20046/24) Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду дійшов наступних висновків, зазначивши: «Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулюються Законом України від 01.07.2004 № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон №1952-IV).

Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 1952-IV, у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні: державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пункт 1); реєстраційна дія - державна реєстрація прав, взяття на облік безхазяйного нерухомого майна, а також інші дії, що здійснюються державним реєстратором у Державному реєстрі прав, крім надання інформації з цього реєстру (пункт 9).

За змістом статті 10 зазначеного Закону під час прийняття рішення щодо реєстраційних дій державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, у тому числі й відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах.

Також державний реєстратор перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

Згідно із частиною першою статті 11 Закону №1952-IV державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Відповідно до приписів статті 24 Закону №1952-IV за наявності визначених частиною першою цієї статті підстав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав.

Вирішуючи питання юрисдикційної підсудності цього спору, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За приписами частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір якому:

хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг

Згідно із пунктом 7 частини першої статті 4 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Частиною першою статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом.

Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Так, Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала правові позиції щодо правил віднесення спорів до адміністративної юрисдикції.

Зокрема у постановах від 21.11.2018 у справі №520/13190/17, від 27.11.2018 у справі №820/3534/17, від 19.02.2020 у справі №1340/3580/18 та інших, Велика Палата дійшла наступних висновків:

«До компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів».

Натомість до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого суб`єкта, а останній, відповідно, зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №914/2006/17).

Колегія суддів зазначає, що Верховним Судом вже розглядались справи в яких поставало питання юрисдикції спорів, предметом оскарження в яких були рішення державного реєстратора щодо вчинення/відмови у вчиненні реєстраційних дій.

Так, у постанові від 28.11.2018 у справі №490/5986/17-ц, на яку в т.ч. посилається скаржник, Велика Палата Верховного Суду дійшла наступних висновків:

«……у даному випадку підставою для відмови зазначено пункт 5 частини першої статті 24 Закону № 1952-IV. Це свідчить про наявність спору між заявником, що звернувся із заявою про реєстрацію прав на нерухоме майно, та державним реєстратором, який вчиняє такі дії…

Велика Палата Верховного Суду вважає, що у даній справі виникли саме публічно-правові відносини, оскільки державний реєстратор діє як суб`єкт владних повноважень, дії якого щодо позивача останній вважає неправомірними та такими, що порушують його права. Тобто, при визначенні юрисдикційності спору з державним реєстратором чи щодо оскарження дій державного реєстратора критерієм такого розмежування є предмет оскарження. Якщо позивач оскаржує дії державного реєстратора з приводу розгляду його заяви у контексті статті 24 Закону № 1952-IV, і цей спір не стосується речових прав чи обмежень на нерухоме майно третіх осіб, такий спір є публічно-правовим і підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства. Відтак спір підлягає розгляду у порядку адміністративного, а не цивільного судочинства...

Якщо позивачем оскаржуються дії державного реєстратора щодо вчинення їх за заявами третьої особи, тобто стосуються правовідносин, які виникли чи виникають між державним реєстратором і іншою, відмінною від позивача, особою, вбачається спір про право між позивачем та іншою особою щодо нерухомого майна, який повинен розглядатися у порядку цивільного чи господарського судочинства, залежно від суб`єктного складу сторін, та є за своєю природою приватноправовим спором.».

У постанові від 27.02.2019 у справі № 820/3936/16 Велика Палата Верховного Суду дійшла наступних висновків: «…. спір у цій справі стосується виключно оцінки правомірності дій (рішення) Реєстратора, вчинених (прийнятого) ним під час (за результатами) розгляду заяви представника АБ «Укргазбанк» про державну реєстрацію за ним права власності на спірну квартиру, що свідчить про публічно-правовий характер цього спору.

Оскільки дослідженню в цій справі підлягають виключно владні управлінські дії та рішення Реєстратора, який у межах спірних правовідносин діє як суб`єкт владних повноважень, а також перевірка оскаржуваного рішення на відповідність вимогам, визначеним у статті 2 КАС України, спір у цій справі підлягає вирішенню за правилами адміністративного судочинства.».

У постанові від 18.12.2019 у справі № 922/3659/18 Верховний Суд дійшов висновку, що предметом перевірки в цій справі є правомірність прийняття суб`єктом владних повноважень рішення про відмову в державній реєстрації права власності на нерухоме майно за позивачем. Таким чином з огляду на суть спірних правовідносин та суб`єктний склад сторін у цій справі, спір про право відсутній, а дослідженню підлягають виключно владні управлінські рішення та дії державного реєстратора, який у межах спірних відносин діє як суб`єкт владних повноважень. За таких обставин цей спір не має ознак приватноправового та підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства».

Встановлені у справі, що переглядається обставини свідчать, що між ОСОБА_1 та державним реєстратором виник спір щодо рішення державного реєстратора. Вирішення спору по суті заявлених позовних вимог не впливає на виникнення, зміну чи припинення права власності позивачки на належне їй нерухоме майно, яке ніким зі сторін не заперечується та не оспорюється.

Безпосередньо позовні вимоги стосуються незгоди з рішенням/діями державного реєстратора, як суб`єкта владних повноважень, який здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно. Предмет спірних правовідносин не пов`язаний із вирішенням питання щодо речового права, а є публічно-правовим, оскільки виник за участю державного реєстратора прав на нерухоме майно, який реалізовував у спірних правовідносинах надані йому чинним законодавством владні управлінські функції.

Відповідно до пунктів 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, проаналізувавши зібрані по справі докази та встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги підлягають до задоволення, а рішення суду першої інстанції у відповідності до положень пунктів 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України скасуванню, із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Крім того, колегія суддів зазначає наступне, додаткове рішення, за своєю суттю, є частиною основного судового рішення і не може існувати окремо від нього.

Якщо основне рішення, яке є фундаментом для додаткового, скасовується, то і вся його "надбудова" у вигляді додаткового рішення також втрачає юридичну силу.

З урахуванням того, що рішення Богунського районного суду міста Житомира від 05 листопада 2025 рокупідлягає скасуванню, то додаткове рішення цього ж суду від 27 листопада 2025 рокутакож належить скасувати.

Щодо судового збору та витрат на правничу допомогу.

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (частина перша та друга статті 137 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зроблено висновки, що «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін».

Також у постанові Верховного Суду від 13 травня 2021 року у справі № 903/277/20 зазначено, що оцінка обґрунтованості, пропорційності витрат на професійну правничу допомогу з урахуванням обсягу наданих адвокатом позивача послуг, складністю справи, беручи до уваги, зокрема критерії реальності понесення адвокатських витрат, розумності їхнього розміру, співмірності, а також підтвердженість таких витрат належними та допустимими доказами вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин кожної справи.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 та постанові від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Згідно статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Встановлено, що адвокат Романюк О.В. на підставі Договору про надання правничої допомоги № 17/25 від 18 вересня 2025 року, Додаткових угод № 1 від 18 вересня 2025 року та № 2 від 02 грудня 2025 року до цього договору (а.с.144-146, 147, 153 відповідно) надавала ОСОБА_2 правову допомогу при розгляді справи в суді першої та апеляційної інстанції.

Згідно Акту про надання правничої допомоги № 07 від 04 грудня 2025 року адвокат Романюк О.В. складала документи процесуального характеру тощо на загальну суму 10 000,00 грн (а.с.151).

Відповідно до платіжної інструкції № 61093146SB від 03 грудня 2025 року ОСОБА_2 перерахував кошти в загальній сумі 10 000,00 грн (а.с.155).

Відповідно до положень частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.

Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 13 даної статті передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на викладене, виходячи із принципу пропорційності відшкодування судового збору до задоволених вимог також підлягає ухваленню нове судове рішення і в частині розміру судового збору та витрат на правничу допомогу.

Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції у постанові, зокрема вирішує питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

З урахуванням викладеного, а також приймаючи до уваги складність справи та обсяг виконаних адвокатом робіт, час витрачений на їх виконання, колегія суддів дійшла висновку, що заява представника відповідача підлягає до часткового задоволення, шляхом стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5 000 грн витрат на правничу допомогу, надану в суді апеляційної інстанції.

Таким чином, у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 5541,5 грн тачастковому стягненню документально підтверджені витрати на правничу допомогу.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Богунського районного суду міста Житомира від 05 листопада 2025 року та додаткове рішення цього ж суду від 27 листопада 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову представника ОСОБА_1 адвоката Ковальчук Юлії Миколаївни відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5541,5 грн судового збору за подання апеляційної скарги та 5000,00 грн витрат на правничу допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений: 27 березня 2026 року.