ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2026 року

м. Київ

справа № 152/804/19

провадження № 61-10012св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Шаргородська міська рада Жмеринського району Вінницької області,

третя особа - Приватне підприємство «Геопростір-ГС»,

розглянув на стадії попереднього розгляду в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Країло Степан Васильович, на постанову Вінницького апеляційного суду від 02 липня 2025 року у складі колегії суддів Оніщука В. В., Копаничук С. Г., Голоти Л. О. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Шаргородської міської ради Жмеринського району Вінницької області, третя особа - Приватне підприємство «Геопростір-ГС», про визнання протиправною приватизації земельних ділянок,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , Козлівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області (далі - Козлівська сільська рада), правонаступником якої є Шаргородська міська рада Жмеринського району Вінницької області (далі - Шаргородська міська рада), третя особа - Приватне підприємство «Геопростір-ГС», у якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення 17-ї сесії 5-го скликання Козлівської сільської ради від 17 вересня 2009 року «Про затвердження технічної документації та видачу державних актів на право власності на земельні ділянки» у частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки ОСОБА_2 , та передання їй у власність земельних ділянок загальною площею 0,5151 га, у тому числі: 0,2500 га - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; 0,2651 га - для ведення особистого селянського господарства, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 558800, виданий 31 березня 2010 року Козлівською сільською радою на підставі зазначеного рішення від 17 вересня 2009 року, зареєстрований 31 грудня 2010 року в Книзі записів реєстрації державних актів, яким підтверджено право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером :02:002:0018, площею 0,2500 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 558801, виданий 31 березня 2010 року Козлівською сільською радою та зареєстрований 31 грудня 2010 року в Книзі записів реєстрації державних актів, яким підтверджено право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером :02:002:0019, площею 0,2651 га, для ведення особистого селянського господарства, що розташована за тією ж адресою.

Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що вона є власником житлового будинку та господарських будівель і споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_2 . Право власності на зазначене домоволодіння позивач набула у порядку спадкування у 2005 році після смерті батька - ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач зазначала, що не здійснювала перебудови житлового будинку чи господарських будівель і споруд, а також не змінювала розташування їх зовнішніх несучих стін. Указані об`єкти нерухомості з моменту їх зведення знаходилися та продовжують знаходитися в межах земельної ділянки, межі якої були визначені ще попереднім власником та погоджені із суміжними землекористувачами.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Козлівської сільської ради народних депутатів від 17 листопада 1993 року № 32 та рішення Козлівської сільської ради народних депутатів від 30 листопада 1993 року, батькові позивача було безоплатно передано у приватну власність земельну ділянку загальною площею 0,60 га для ведення особистого підсобного господарства.

Поруч із домоволодінням позивача розташовані будівлі та земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , які належать відповідачу ОСОБА_2 . Зазначене майно було набуте відповідачем у межах площ, що існували у попередніх власників будівель та землекористувачів - ОСОБА_4 , а згодом - його дружини. Саме з ними свого часу було погоджено межі суміжних земельних ділянок.

На думку позивача, ОСОБА_2 у незрозумілий спосіб стала правонаступником будівель та земельних ділянок сім`ї ОСОБА_5 . При цьому спочатку у відповідача обліковувалася земельна ділянка площею 0,45 га, а згодом - 0,58 га, що, на переконання позивача, свідчить про фактичну обізнаність відповідача щодо реального проходження меж суміжних земельних ділянок.

У 2008-2009 роках позивач, не маючи будь-яких сумнівів чи підозр, підписала погодження меж земельної ділянки ОСОБА_2 для виготовлення технічної документації із землеустрою з метою приватизації земельної ділянки. При цьому позивач була переконана, що в документації відповідача відображено фактично існуючу межу між їхніми земельними ділянками. Однак згодом з`ясувалося, що це не відповідало дійсності.

У 2018 році, відповідно до рішення Козлівської сільської ради від 06 листопада 2018 року № 307, позивач вирішила виготовити технічну документацію із землеустрою для приватизації своєї земельної ділянки. Під час оформлення такої документації було встановлено, що під час приватизації земельної ділянки ОСОБА_2 з невідомих позивачеві причин неправильно визначено частину спільної межі земельних ділянок, унаслідок чого відбулося фактичне захоплення частини земельної ділянки позивача.

Водночас юридично оформлена межа між суміжними земельними ділянками сторін, визначена під час приватизації земельної ділянки ОСОБА_2 , не відповідає фактично існуючій межі, яка склалася та безперервно існувала протягом десятиліть.

Зазначені обставини, на переконання позивача, призвели до обмеження її права на приватизацію земельної ділянки в межах фактично сформованого землекористування. Позивач неодноразово намагалася врегулювати спір у позасудовому порядку, однак такі спроби результату не дали.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Шаргородський районний суд Вінницької області у складі судді Бабиної І. Д. рішенням від 21 березня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовив.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що технічна документація із землеустрою щодо складання документів, які посвідчують право власності на земельні ділянки ОСОБА_2 , була розроблена на підставі чинних на момент її виготовлення нормативно-правових актів, у зв`язку з чим у Козлівської сільської ради були відсутні правові підстави для відмови у затвердженні технічної документації відповідача ОСОБА_2 .

Позивачеві ОСОБА_1 було достеменно відомо про оформлення ОСОБА_2 спірних земельних ділянок у приватну власність ще у 2008 році, а отже, право на звернення з позовом у неї виникло не пізніше 17 вересня 2009 року та припинилося не пізніше 17 вересня 2012 року.

Крім того, ОСОБА_1 не довела обставин, які б свідчили про неможливість дізнатися раніше про нібито порушення її цивільного права, оскільки позивач мала реальну можливість отримати інформацію про оскаржувані рішення та про оформлення ОСОБА_2 права власності на спірні земельні ділянки шляхом звернення, зокрема, з відповідною заявою чи запитом до сільської ради.

З урахуванням наведеного суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у зв`язку з їх необґрунтованістю та безпідставністю.

Шаргородський районний суд Вінницької області додатковим рішенням від 25 березня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про стягнення з відповідачів судових витрат відмовив.

Вінницький апеляційний суд постановою від 02 липня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково.

Рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 21 березня 2025 року та додаткове рішення цього суду від 25 березня 2025 року скасував і ухвалив нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнив частково.

Визнав протиправним та скасував рішення 17-ї сесії 5-го скликання Козлівської сільської ради, правонаступником якої є Шаргородська міська рада, від 17 вересня 2009 року «Про затвердження технічної документації та видачу державних актів на право власності на земельні ділянки» у частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 , та передання їй у власність земельної ділянки площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнав недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 558800, виданий 31 березня 2010 року Козлівською сільською радою на підставі рішення цієї ради від 17 вересня 2009 року, зареєстрований 31 грудня 2010 року в Книзі записів реєстрації державних актів за № 01:10:842:00046, яким підтверджено право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером :02:002:0018, площею 0,2500 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що у спірних правовідносинах предметом доказування є наявність або відсутність факту порушення прав ОСОБА_1 оспорюваним рішенням органу місцевого самоврядування.

Відповідно до висновків експертів за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи, а також додаткової судової земельно-технічної та будівельно-технічної експертизи встановлено, що технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) на земельну ділянку, розташовану на АДРЕСА_1 , виготовлена на замовлення ОСОБА_2 , не відповідала вимогам законодавства. Зокрема, при її виготовленні не було дотримано чинних на той час вимог пункту 3.25* ДБН 360-95** щодо мінімальної відстані від стіни будівлі до межі суміжної земельної ділянки, що, у свою чергу, призвело до накладення суміжних земельних ділянок сторін.

Відповідачами жодними належними та допустимими доказами не було спростовано висновків проведених у справі судових експертиз.

Як убачається з матеріалів справи, порушення меж земельних ділянок та їх накладення мають місце у частині земельної ділянки з кадастровим номером :02:002:0018, тоді як межі земельної ділянки з кадастровим номером :02:002:0019 не порушують меж домоволодіння ОСОБА_1 та її прав як власника суміжної земельної ділянки.

З урахуванням установлених обставин апеляційний суд дійшов висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими, а саме - у частині визнання протиправним та скасування рішення 17-ї сесії 5-го скликання Козлівської сільської ради від 17 вересня 2009 року щодо затвердження технічної документації із землеустрою стосовно земельної ділянки ОСОБА_2 площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої на АДРЕСА_1 , зобов`язання видати державний акт на право власності на цю земельну ділянку, а також визнання недійсним відповідного державного акта.

Перевіряючи доводи щодо застосування позовної давності, апеляційний суд урахував, що в апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначала, що про порушення своїх прав вона вперше дізналася у 2018 році під час оформлення технічної документації для приватизації власної земельної ділянки, коли було виявлено накладення земельних ділянок. При цьому будь-яких перешкод у користуванні належним їй майном з боку ОСОБА_2 раніше не вчинялося та не вчиняється.

Апеляційний суд погодився з такими доводами позивача, оскільки відповідачами не доведено протилежного, та дійшов висновку про помилковість висновків суду першої інстанції щодо застосування позовної давності до спірних правовідносин.

Водночас колегія суддів звернула увагу на те, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, фактично залишив поза увагою обов`язок з`ясування обґрунтованості заявлених ОСОБА_1 позовних вимог.

Крім того, відповідно до протоколу погодження (встановлення) та закріплення меж земельних ділянок від 21 листопада 2008 року межі суміжних земельних ділянок від Б до В нібито проходять частково по суходільній межі та кам`яній огорожі. Однак, як встановлено у ході судового розгляду, зазначене не відповідало дійсності. За таких умов, підписуючи цей протокол, ОСОБА_1 не могла та не повинна була знати про порушення її прав з боку ОСОБА_2 .

Отже, на переконання апеляційного суду, підстав для застосування позовної давності за заявою відповідачів у цій справі не було.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У серпні 2025 року ОСОБА_2 через представника ОСОБА_6 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Вінницького апеляційного суду від 02 липня 2025 року, а рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 21 березня 2025 року залишити в силі.

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судового рішення, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначила, що суд апеляційної інстанції не врахував правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-2469цс16 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, апеляційний суд належним чином не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Касаційну скаргу ОСОБА_2 мотивувала тим, що технічна документація із землеустрою щодо складання документів, які посвідчують її право власності на земельні ділянки, була розроблена з дотриманням вимог нормативно-правових актів, чинних на момент її виготовлення. У зв`язку з цим у Козлівської сільської ради були відсутні правові підстави для відмови у затвердженні такої технічної документації.

Всупереч вимогам законодавства позивач ОСОБА_1 не надала суду ані абрису, ані технічного паспорта на належний їй житловий будинок, які б підтверджували розташування господарської будівлі (хліва літ. «Б») домоволодіння АДРЕСА_3 у притул до земельної ділянки відповідача. За таких обставин, на думку заявника, висновок суду апеляційної інстанції про накладення меж суміжних земельних ділянок у частині зовнішньої стіни зазначеної господарської будівлі площею 17,0 кв. м є помилковим та таким, що не ґрунтується на вимогах норм процесуального права.

Натомість у судових засіданнях сторона відповідача неодноразово звертала увагу суду на те, що об`єкт, який розташований у притул до земельної ділянки відповідача, за своїми характеристиками не відповідає статусу хліва, а за функціональним призначенням підпадає під визначення гаража. При цьому такий об`єкт відсутній у свідоцтві про право на спадщину позивача, що свідчить про його самочинне будівництво, тобто існування поза межами правового поля. Крім того, фотознімки, долучені позивачем, не відповідають часу зведення хліва, зазначеному в правовстановлювальних документах.

За наведених обставин заявник вважала, що підстави, з яких позивач просить задовольнити свої позовні вимоги, є надуманими, безпідставними та такими, що не підтверджені належними і допустимими доказами, а отже, мають характер припущень.

Крім того, ОСОБА_1 було достеменно відомо про оформлення відповідачем спірних земельних ділянок у приватну власність ще у 2008 році, а отже, право на звернення з позовом у неї виникло не пізніше 17 вересня 2009 року та припинилося не пізніше 17 вересня 2012 року.

Також заявник наголошувала, що ОСОБА_1 не довела обставин, які б свідчили про неможливість дізнатися раніше про нібито порушення її цивільного права, оскільки позивач мала реальну можливість отримати інформацію про оскаржувані рішення та про оформлення відповідачем права власності на спірні земельні ділянки, зокрема шляхом звернення з відповідною заявою чи запитом до сільської ради.

Аргументи інших учасників справи

У вересні 2025 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити цю скаргу без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувана постанова апеляційного суду є законною та обґрунтованою, ухваленою відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який перевірив їх та спростував відповідними висновками.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 20 серпня 2025 рокувідкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Шаргородського районного суду Вінницької області.

16 вересня 2025 року матеріали справи № 152/804/19 надійшли до Верховного Суду.

Фактичні обставини, з`ясовані судами

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 30 листопада 2005 року, спадкоємицею після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його дочка - ОСОБА_1 . До складу спадкового майна, на яке видано зазначене свідоцтво, входить житловий будинок, розташований у АДРЕСА_2 , разом із присадибною земельною ділянкою, що належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння, виданого виконавчим комітетом Козлівської сільської ради 26 червня 1991 року, та зареєстрованого у Могилів-Подільському міжрайонному бюро технічної інвентаризації 26 червня 1991 року за № 29, реєстраційний номер 12733775 (том 1, а. с. 11).

Згідно з витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно № 8906093, виданим комунальним підприємством «Могилів-Подільське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» 10 листопада 2005 року, на зазначеній земельній ділянці розташований один житловий будинок, що складається з трьох житлових кімнат, з матеріалом стін - камінь, житловою площею 61,1 кв. м, загальною площею 67,4 кв. м, а також господарські будівлі та споруди, позначені на плані літерами «А», «Б», «В», «Г», «Д». Дійсна вартість домоволодіння відповідно до зазначеного витягу становить 30 856,00 грн.

Із копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 07 грудня 2005 року № 9199916 вбачається, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить домоволодіння у АДРЕСА_2 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 30 листопада 2005 року (том 1, а. с. 12).

Відповідно до копії сторінки з книги обліку надання присадибних ділянок, у власності батька позивача - ОСОБА_3 - перебувала земельна ділянка площею 0,60 га (том 1, а. с. 13).

Згідно з копією погосподарської книги за 1964 рік, за особовим рахунком № НОМЕР_1 головою сім`ї значився ОСОБА_3 , 1912 року народження, разом із яким проживали його дружина ОСОБА_7 , 1912 року народження, та дочка ОСОБА_8 , 1951 року народження; у володінні сім`ї перебувала земельна ділянка площею 0,60 га (том 1, а. с. 14, 15).

Водночас згідно з копією погосподарської книги за особовим рахунком № НОМЕР_2 головою іншої сім`ї був ОСОБА_4 , 1900 року народження, разом із дружиною ОСОБА_9 , 1900 року народження, у володінні яких перебувала земельна ділянка площею 0,30 га (том 1, а. с. 16, 17).

Рішенням виконавчого комітету Козлівської сільської ради народних депутатів від 17 листопада 1993 року № 32 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність» було вирішено безоплатно передати громадянам у приватну власність земельні ділянки для ведення особистого підсобного господарства, у тому числі ОСОБА_3 - земельну ділянку площею 0,60 га. Зазначене рішення було затверджене рішенням Козлівської сільської ради народних депутатів від 30 листопада 1993 року (том 1, а. с. 21).

Рішенням 12-ї сесії 5-го скликання Козлівської сільської ради від 30 вересня 2008 року № 25 ОСОБА_2 було безоплатно передано у власність земельні ділянки загальною площею 0,58 га, з яких 0,25 га - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та 0,33 га - для ведення особистого селянського господарства, що розташовані у АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 37).

На підставі зазначеного рішення у 2008 році приватним підприємством «Геопростір-ГС» було розроблено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки (том 1, а. с. 32-49).

Рішенням 17-ї сесії 5-го скликання Козлівської сільської ради від 17 вересня 2009 року зазначену технічну документацію було затверджено та передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку загальною площею 0,5151 га, у тому числі 0,2500 га - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 0,2651 га - для ведення особистого селянського господарства (том 1, а. с. 46).

31 березня 2010 року на підставі цього рішення ОСОБА_2 було видано державні акти на право власності на земельні ділянки:

- серії ЯИ № 558800 - на земельну ділянку з кадастровим номером :02:002:0018, площею 0,2500 га;

- серії ЯИ № 558801 - на земельну ділянку з кадастровим номером :02:002:0019, площею 0,2651 га (том 1, а. с. 30).

Рішенням 30-ї сесії 7-го скликання Козлівської сільської ради від 06 листопада 2018 року № 307 ОСОБА_1 було надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на земельну ділянку, розташовану на АДРЕСА_2 , загальною площею 0,6000 га, у тому числі 0,2500 га - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 0,3500 га - для ведення особистого селянського господарства (том 1, а. с. 22).

Згідно з копією акта приймання-передання межових знаків на зберігання ОСОБА_1 було передано межі земельної ділянки з кадастровими номерами :02:002:0018 та :02:002:0019, розташованої у АДРЕСА_2 , загальною площею 0,5458 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства. Межі зазначеної земельної ділянки були закріплені в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка у кількості чотирьох одиниць. Власник земельної ділянки та власники суміжних земельних ділянок претензій щодо конфігурації меж земельних ділянок не заявляли (том 1, а. с. 23-25).

Згідно з копією повідомлення-попередження про добровільне врегулювання (вирішення) спору від 21 грудня 2018 року, ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_2 з вимогою протягом п`яти днів з моменту отримання повідомлення добровільно вирішити у проєктній організації, яка виготовляла відповідачеві технічну документацію при приватизації земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , питання з метою усунення порушень її прав у процесі приватизації власної земельної ділянки. Зазначене повідомлення відповідач отримала особисто 26 грудня 2018 року, що підтверджується копією зворотного рекомендованого повідомлення (том 1, а. с. 27, 28).

Із копії довідки № 02-13-363, виданої виконавчим комітетом Козлівської сільської ради 23 вересня 2019 року, вбачається, що ділянка дороги, яка розташована на АДРЕСА_4 , є землею комунальної власності та не належить жодному з прилеглих домоволодінь, а саме - ОСОБА_2 , ОСОБА_10 та ОСОБА_1 . Також до матеріалів справи долучено копію викопіювання з кадастрового плану землекористування Козлівської сільської ради, на якому відображено відповідну частину земельної ділянки (том 1, а. с. 128).

Відповідно до висновку експерта № 3965/3966/20-21 за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи у цій справі від 28 липня 2021 року встановлено таке:

- проходження межі земельної ділянки домоволодіння АДРЕСА_5 вздовж зовнішньої стіни господарської будівлі (хліва літ. «Б») домоволодіння АДРЕСА_3 не відповідає вимогам пункту 3.25* ДБН 360-95** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» щодо мінімальної відстані від найбільш виступаючої конструкції стіни будівлі до межі суміжної земельної ділянки, яка має становити не менше 1,0 м (на час дослідження чинна норма - пункт 6.1.41 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій»);

- розроблена у 2008 році приватним підприємством «Геопростір-ГС» технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки площею 0,2500 га (кадастровий номер :02:002:0018) та 0,2651 га (кадастровий номер :02:002:0019) на АДРЕСА_1 , не відповідає вимогам земельного законодавства та нормативним документам з питань землеустрою і землекористування;

- порівнюючи конфігурацію меж земельних ділянок, розташованих на АДРЕСА_1 та АДРЕСА_6 , встановлено накладення меж цих земельних ділянок у частині зовнішньої стіни господарської будівлі (хліва літ. «Б») домоволодіння АДРЕСА_6 площею 17,0 кв. м;

- кам`яний цоколь огорожі між суміжними домоволодіннями в частині примикання до господарської будівлі (хліва) та вздовж проїзду повністю розташований у межах земельної ділянки домоволодіння АДРЕСА_7 .

Відповідно до висновку експерта № 7500-7502/21-21 за результатами проведення додаткової судової земельно-технічної та будівельно-технічної експертизи у цій справі від 06 липня 2023 року встановлено, що фактичне розташування цоколя огорожі з бутового каменю домоволодіння АДРЕСА_5 відповідає межам земельної ділянки площею 0,2500 га з кадастровим номером :02:002:0018 та не потребує перенесення. Також встановлено, що фактичне розташування огорожі з плоского азбестоцементного листа на бетонному фундаменті не порушує меж земельної ділянки площею 0,2651 га з кадастровим номером :02:002:0019, призначеної для ведення особистого селянського господарства, та повністю знаходиться в її межах.

Згідно з підпунктом 1.13 пункту 1 рішення 2-ї сесії 8-го скликання від 14 грудня 2020 року № 18 «Про реорганізацію сільських рад шляхом приєднання до Шаргородської міської ради» було вирішено розпочати процедуру реорганізації шляхом приєднання Козлівської сільської ради до Шаргородської міської ради.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пунктів 1, 4 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відповідно до частин першої та другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права / інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).

Предметом спору у цій справі є оскарження рішення органу місцевого самоврядування про передачу у власність відповідачу земельної ділянки, наслідком чого стало накладення суміжних земельних ділянок і порушення прав позивача як власника сусіднього домоволодіння.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

У частині другій статті 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).

У частині першій статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частинами першою та другою статті 78 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України.

Згідно з вимогами статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Нормами частини першої статті 81 ЗК України визначено способи набуття права власності на земельні ділянки, а саме: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

За змістом частин першої, другої статті 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (стаття 125 ЗК України).

У статті 126 ЗК України визначено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

У частинах другій та третій статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України).

Відповідно до статті 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних та картографічних матеріалів. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Власники землі та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов`язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка.

Згідно зі статтею 198 ЗК України кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає: геодезичне встановлення меж земельної ділянки; погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами; відновлення меж земельної ділянки на місцевості; встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі; виготовлення кадастрового плану.

Отже, щоб набути право власності на земельну ділянку необхідно здійснити комплекс робіт: провести кадастрову зйомку землі з геодезичним встановленням меж земельної ділянки, яка включає, зокрема, і, перенесення в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженим в установленому порядку проєктом відведення цієї ділянки, погодження цих меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами.

Погодження меж земельної ділянки є складовою частиною кадастрового плану, який, у свою чергу, є складовою частиною технічної документації, необхідної для передачі громадянам безоплатно земельних ділянок у власність. Виконання усіх підготовчих робіт з виготовлення державного акта на право власності на земельну ділянку передбачає перевірку того, чи не належить земельна ділянка іншому власнику або правомірному користувачеві та чи не накладаються межі земельної ділянки на суміжні земельні ділянки.

Згідно з пунктом 1.13 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року № 43 (у редакції, чинній на момент видання державного акта на право власності на земельну ділянку) (далі - Інструкція № 43) складання державного акта на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою при передачі земельної ділянки, що була раніше надана громадянам, підприємствам, установам, організаціям і об`єднанням громадян всіх видів, у постійне користування або при переоформленні правоустановчих документів на земельні ділянки, проводиться після відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженою відповідною технічною документацією.

У пункті 2.1 Інструкції № 43 передбачено, що роботи зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку або на право постійного користування земельною ділянкою виконуються в такій послідовності: підготовчі роботи; встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки та меж обмежень на використання земельної ділянки; складання кадастрового плану земельної ділянки; заповнення бланка державного акта.

У пункті 2.6 Інструкції № 43 визначено, що кадастровий план земельної ділянки складається в масштабі, який забезпечує чітке зображення всіх елементів і написів. На план наносяться: межі земельної ділянки з описом суміжних землевласників і землекористувачів; поворотні точки меж земельної ділянки; лінійні проміри між точками по межах земельної ділянки; річки, озера, канали, шляхи, лісосмуги, інші елементи ситуації; межі будинків і споруд, розташованих на земельній ділянці; межі вкраплених земельних ділянок сторонніх землевласників і землекористувачів (додається їх список).

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 30 травня 2018 року у справі № 923/466/17 (провадження № 12-89гс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11 (провадження № 14-525цс18) зробила правовий висновок про те, що державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 540/861/16-ц (провадження № 14-660цс19) зазначила, що захист прав позивача, порушеного внаслідок накладення земельних ділянок, шляхом визнання недійсними рішення сільської ради, державного акта на право власності на земельну ділянку і скасування його державної реєстрації є ефективним способом захисту порушеного права чи інтересу.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (провадження № 14-194цс19), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс19) неодноразово зазначала, що позовна давність застосовується судом лише за наявності підстав для задоволення позовних вимог. При цьому суд, перш ніж застосовувати позовну давність, зобов`язаний з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого він звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову з підстав його необґрунтованості. Лише у разі встановлення факту порушення права або охоронюваного законом інтересу та за умови спливу позовної давності, про застосування якої заявлено іншою стороною спору, суд відмовляє у позові з підстав спливу позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Апеляційний суд, надаючи оцінку зібраним у справі доказам, обґрунтовано керувався тим, що визначальним для правильного вирішення цього спору є встановлення факту порушення прав позивача як власника суміжного домоволодіння внаслідок накладення земельних ділянок.

З матеріалів справи вбачається, що за результатами судових земельно-технічних та будівельно-технічних експертиз установлено невідповідність технічної документації із землеустрою, виготовленої на замовлення відповідача, вимогам містобудівних норм, чинних на час її розроблення, зокрема у частині дотримання мінімальної відстані від будівель до меж суміжних земельних ділянок. Указані порушення спричинили накладення меж земельних ділянок сторін, що підтверджено експертними висновками.

Відповідачами не надано належних і допустимих доказів, які б спростовували зазначені висновки експертів або ставили під сумнів їх обґрунтованість.

За таких обставин апеляційний суд дійшов правильного висновку, що передача у власність відповідачу земельної ділянки з кадастровим номером :02:002:0018, площею 0,2500 га, призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої на АДРЕСА_1 , порушує право позивача на вільне користування належним їй майном.

Доводи касаційної скарги про те, що господарська будівля, біля якої встановлено накладення меж, є самочинним будівництвом або за своїм функціональним призначенням не є хлівом, а гаражем, не спростовують установлених апеляційним судом обставин.

Апеляційний суд обґрунтовано виходив із того, що предметом цього спору не є визначення правового статусу будівлі чи вирішення питання про її самочинність, а встановлені експертизою порушення містобудівних норм та накладення меж існують незалежно від кваліфікації об`єкта та не усуваються наведеними доводами відповідача. Крім того, твердження про самочинність будівництва ґрунтуються на припущеннях і не підтверджені належними доказами.

Аргументи касаційної скарги про відсутність у матеріалах справи абрису або технічного паспорта на будинок позивача не впливають на правильність висновків апеляційного суду. Факт накладення меж та порушення містобудівних норм встановлено експертними дослідженнями, проведеними з урахуванням натурного обстеження, конфігурації меж та правовстановлювальних документів, а не виключно на підставі абрису чи технічного паспорта будівлі позивача. Таким чином, відсутність зазначених документів не спростовує установлених експертизою порушень і не нівелює висновків апеляційного суду.

Також безпідставними є посилання касаційної скарги на неправильне застосування апеляційним судом положень про позовну давність. Апеляційний суд, на відміну від суду першої інстанції, правильно застосував положення статті 261 ЦК України та дійшов обґрунтованого висновку, що перебіг позовної давності розпочався з моменту, коли позивач фактично дізналася про порушення свого права - під час виготовлення у 2018 році технічної документації для приватизації власної земельної ділянки. Сам факт ухвалення рішення органу місцевого самоврядування у 2009 році не свідчить про обізнаність позивача щодо накладення меж, яке мало прихований технічний характер.

Отже, апеляційний суд, керуючись наведеними правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, правильно встановив наявність порушення прав позивача та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування позовної давності, а також про часткове задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга не містить доводів, які б свідчили про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права, а її аргументи зводяться до переоцінки доказів та незгоди з установленими судами фактичними обставинами, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Таким чином, проаналізувавши зміст оскаржуваного судового рішення з точки зору застосування норм права, які стали підставою для вирішення справи по суті, колегія суддів дійшла висновку, що суд апеляційної інстанції ухвалив судове рішення відповідно до встановлених ним обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Висновки апеляційного суду у цій справі не суперечать правовим висновкам, викладеним у постановах суду касаційної інстанції, на які послалася заявник у касаційній скарзі.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків апеляційного суду, а за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Країло Степан Васильович, залишити без задоволення.

Постанову Вінницького апеляційного суду від 02 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:Є. В. Петров

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко