ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2026 року

м. Київ

справа № 296/5937/23

провадження № 61-10143св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Приватне акціонерне товариство «Житомирський завод огороджувальних конструкцій»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Житомирський завод огороджувальних конструкцій» на постанову Житомирського апеляційного суду від 24 червня 2025 року у складі колегії суддів Талько О. Б., Павицької Т. М., Коломієць О. С.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що працював у Приватному акціонерному товаристві «Житомирський завод огороджувальних конструкцій» (далі - ПрАТ « Житомирський завод огороджувальних конструкцій») на посаді начальника охорони. 13 лютого 1994 року з ним стався нещасний випадок на виробництві, а саме під час виконання трудових обов`язків на території підприємства, він послизнувся і впав, забивши голову, внаслідок чого втратив свідомість. В акті про нещасний випадок зазначено, що причиною його падіння була ожеледиця та незадовільний стан території.

Вказував, що після цього нещасного випадку він 11 днів перебував у медичному закладі на лікуванні у зв`язку з отриманою закритою черепно-мозковою травмою та струсом головного мозку. Внаслідок отриманих травм значно погіршився стан його здоров`я, він втратив почуття смаку, його турбував постійний головний біль. Позивач неодноразово усно звертався до адміністрації ПрАТ «Житомирський завод огороджувальних конструкцій» із проханням надати відповідні документи, необхідні для оформлення інвалідності у зв`язку із виробничою травмою. Однак протягом років його прохання залишалися без реагування з боку керівництва підприємства. У 2000 році його звільнено з роботи у зв`язку зі скороченням штату працівників.

У 2011 році позивач був змушений звернутися до ЛКК та МСЕК для оформлення інвалідності у зв`язку із погіршенням стану здоров`я. Рішенням Коростишівської міжрайонної МСЕК від 02 жовтня 2012 року йому встановлена ІІІ група інвалідності у зв`язку із загальним захворюванням, а з 20 грудня 2020 року ІІІ група інвалідності встановлена безстроково.

Оскільки відповідач відмовлявся надавати направлення на медико-соціальну експертизу з метою зміни підстави інвалідності, він змушений був звернутися до суду. Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 27 серпня 2021 року зобов`язано відповідача надати йому направлення на медико-соціальну експертизу на предмет зміни підстав інвалідності на професійне захворювання та для визначення відсотка втрати професійної працездатності.

08 листопада 2022 року рішенням Житомирської міжрайонної МСЕК йому встановлено ІІІ групу інвалідності у зв`язку із трудовим каліцтвом. Таким чином, позивач вважав, що згідно із статтями 1195 та 1197 ЦК України він вправі ставити питання про відшкодування йому втраченого заробітку у зв`язку із каліцтвом.

Виходячи з наведеного, просив задовольнити позов та стягнути з відповідача на свою користь втрачений заробіток за період із 02 жовтня 2012 року до 01 жовтня 2023 року у розмірі 1 049 937,60 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Корольовський районний суд міста Житомира рішенням від 28 лютого 2024 року відмовив у задоволенні позову. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач просив суд відшкодувати шкоду, завдану йому як працівнику підприємства внаслідок нещасного випадку на виробництві, що стався у лютому 1994 року, в результаті якого отримав черепно-мозкову травму, що спричинило встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності з 02 жовтня 2012 року. З урахуванням того, що до спірних правовідносин мають бути норми законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування у відповідній редакції, а не положення статей 1195, 1197 ЦК України, як про це зазначив у позові позивач, ним обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.

Житомирський апеляційний суд постановою від 24 червня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково, рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 28 лютого 2024 року скасував та ухвалив нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнув із ПрАТ «Житомирський завод огороджувальних конструкцій» на користь ОСОБА_1 423 008,90 грн втраченого заробітку. Стягнув із ПрАТ «Житомирський завод огороджувальних конструкцій» на користь держави судовий збір у розмірі 10 575,20 грн.

Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що спеціальне законодавство про загальнообов`язкове державне соціальне страхування регулює порядок призначення та здійснення страхових виплат, однак не виключає застосування норм цивільного і трудового законодавства щодо відшкодування майнової шкоди роботодавцем за період, який об`єктивно не охоплюється страховим механізмом, а саме до моменту встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. З огляду на це апеляційний суд дійшов висновку, що до 08 листопада 2022 року позивач мав право вимагати від роботодавця відшкодування втраченого заробітку, а після цієї дати компенсація відповідних майнових втрат має здійснюватися компетентними органами у межах спеціального страхового механізму.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

05 серпня 2025 року ПрАТ «Житомирський завод огороджувальних конструкцій» засобами поштового зв`язку звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Житомирського апеляційного суду від 24 червня 2025 року у цій справі, в якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Житомирського апеляційного суду від 24 червня 2025 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного

у постанові Верховного Суду). Зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц, від 23 січня 2019 року у справі № 210/2104/16-ц, від 29 листопада 2019 року у справі № 210/3177/17, у постановах Верховного Суду від 25 вересня 2018 року у справі № 804/800/16, від 27 травня 2021 року у справі № 127/20705/16-ц, від 17 листопада 2021 року у справі № 210/1772/16-ц.

Заявник вказує, що апеляційний суд перебрав на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції спеціальних органів, зокрема МСЕК, та самостійно встановив ступінь втрати професійної працездатності позивача 45 % з 02 жовтня 2012 року, незважаючи на те, що такий ступінь працездатності позивачу встановлено тільки з 29 липня 2022 року, що суперечить правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 17 березня 2020 року у справі № 240/7133/19.

Щодо розрахунку втраченого заробітку, то апеляційний суд не врахував, що позивачу вперше 29 липня 2022 року було встановлено інвалідність ІІІ групи з причиною - трудове каліцтво та визначено ступінь втрати професійної працездатності 45 %, а тому розрахунок має бути проведено з розміру середньої заробітної плати на момент травмування позивача, тобто станом на 13 лютого 1994 року. Крім того, суд не вправі самостійно визначати за який період необхідно робити перерахунок, а тому наведений судом апеляційної інстанції перерахунок є помилковим.

Провадження у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 12 листопада 2025 року у складі колегії суддів Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М. відкрив касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

Підставою відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини другої статті

389 ЦПК України.

У грудні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20 березня 2026 року визначено колегію суддів для розгляду цієї справи у такому складі: Сердюк В. В. (суддя-доповідач), судді, які входять до складу колегії, Осіян О. М., Сакара Н. Ю.

Доводи відзиву на касаційну скаргу

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 ,. в інтересах якого діє адвокат Галицький О. П., вказує на правильність висновків суду апеляційної інстанції, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що позивач у період з 21 грудня 1993 року до 27 січня 2000 року працював начальником охорони ПрАТ «Житомирський завод огороджувальних конструкцій» та був звільнений на підставі пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України.

У лютому 1994 року позивач отримав закриту черепно-мозкову травму (струс головного мозку), що підтверджується витягами з медичної карти стаціонарного хворого та заключенням лікаря, наданими Житомирською обласною клінічною лікарнею ім. О. Ф. Гербачевського.

Відповідно до наявних у матеріалах справи довідок до акта огляду МСЕК від 02 жовтня 2012 року серії 10 ААБ № 228919, від 20 грудня 2018 року серії 12ААБ № 099846, виданих головою Коростишівської міжрайонної МСЕК, та витягів з акта огляду МСЕК № 228919, № 675793, № 401573, № 225661, № 527758, № 099846 позивачу встановлено статус інваліда ІІІ групи загального захворювання з 02 жовтня 2012 року до 01 листопада 2013 року, інвалідність неодноразово продовжувалася та з 20 грудня 2018 року встановлена безстроково.

Корольовський районний суд міста Житомира рішенням від 27 серпня 2021 року у справі № 296/10428/20 зобов`язав ПрАТ «Житомирський завод огороджувальних конструкцій» надати ОСОБА_1 направлення на МСЕК на предмет зміни підстави інвалідності із загального захворювання на професійне захворювання та для визначення відсотків втрати професійної працездатності.

Згідно з актом огляду МСЕК серії 12 ААГ № 088126, виданого головою Житомирської спеціалізованої міжрайонної офтальмо-травматологічної МСЕК, ОСОБА_1 з 29 липня 2022 року є особою з інвалідністю ІІІ групи, причина інвалідності - трудове каліцтво, безстроково, зі ступенем втрати професійної працездатності 45 %.

Відповідно до листа Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 16 березня 2023 року представник позивача адвокат Галицький О. П. звертався до вказаного органу із запитом з приводу призначення позивачу щомісячної страхової виплати як особі, з якою стався нещасний випадок на виробництві, на що йому повідомлено про можливість розгляду питання про призначення щомісячної страхової виплати після надходження довідки про середню заробітну плату.

Вважаючи, що ПрАТ «Житомирський завод огороджувальних конструкцій» має бути нараховано втрачений середній заробіток, починаючи з 02 жовтня 2012 року, відповідно до статей 1195, 1197 ЦК України, виходячи з мінімальних заробітних плат, встановлених на відповідний бюджетний рік, ОСОБА_1 звернувся до суду із цим позовом.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту першого частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до положень статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним критеріям оскаржуване судове рішення апеляційного суду відповідає з огляду на таке.

У справі, що розглядається між сторонами виник спір з приводу відшкодування майнової шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, отриманим працівником при виконанні трудових обов`язків.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці.

Правове регулювання відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я під час виконання трудових обов`язків, на момент настання нещасного випадку, (13 лютого 1994 року), ґрунтувалося на моделі відповідальності роботодавця (власника підприємства, установи, організації).

На час виникнення спірних правовідносин був чинним ЦК України в редакції 1963 року. Так, статтею 440 цього Кодексу передбачено, що шкода, заподіяна особі або майну громадянина, а також шкода, заподіяна організації, підлягає відшкодуванню особою, яка заподіяла шкоду, у повному обсязі, за винятком випадків, передбачених законодавством. Той, хто заподіяв шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоду заподіяно не з його вини. Шкода, заподіяна правомірними діями, підлягає відшкодуванню лише у випадках, передбачених законом.

У статті 456 цього Кодексу також зазначено, що у разі заподіяння громадянину каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, пов`язаних із виконанням ним трудових обов`язків, організація або громадянин, відповідальні за шкоду, зобов`язані відшкодувати потерпілому у повному розмірі втрачений заробіток, а також виплатити потерпілому (членам сім`ї та особам, які перебували на утриманні померлого) одноразову допомогу в установленому законом порядку. При цьому пенсії та інші доходи, одержувані працівником, не враховуються.

Згідно зі статтею 173 КЗпП України (в редакції, чинній на час настання нещасного випадку) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний відповідно до законодавства відшкодувати працівникові шкоду, заподіяну йому каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону праці» (в редакції, чинній на час настання нещасного випадку) власник зобов`язаний відшкодувати працівникові шкоду, заподіяну йому каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, у повному розмірі втраченого заробітку відповідно до законодавства, а також сплатити потерпілому (членам сім`ї та утриманцям померлого) одноразову допомогу.

Згідно з Правилами відшкодування власником підприємства, установи й організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням ним трудових обов`язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), шкода підлягає компенсації за рахунок роботодавця, а до створення системи страхового відшкодування відповідні виплати здійснювалися безпосередньо підприємством.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що працівник, якому заподіяно шкоду каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків, має право вимагати від власника або уповноваженого ним органу, з вини якого завдано такої шкоди, відшкодування заробітку (доходу), не отриманого ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності.

Відшкодування втраченого заробітку на підставі вказаних вище норм права не пов`язане з іншими виплатами, на які потерпілий має право відповідно до вимог спеціального законодавства.

Надалі законодавець змінив механізм відшкодування шкоди, переклавши обов`язок щодо компенсації майнових втрат потерпілому від нещасного випадку/професійного захворювання з роботодавця у площину загальнообов`язкового державного соціального страхування, у межах якого натепер такі виплати здійснюються Пенсійним фондом України як органом, що здійснює страхові виплати за відповідним видом соціального страхування.

Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (стаття 4 Закону України від 14 січня 1998 року «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема, Законом України від 23 вересня 1999 року № 1105-ХІV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (далі - Закон № 1105-XIV).

Закон України № 1105-ХІV, який набрав чинності 01 квітня 2001 року та з 01 січня 2015 року діє в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VІІ і має назву «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», визначає правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров`я.

Закон України № 1105-XIV установив страхову модель, у межах якої у разі настання страхового випадку здійснюються страхові виплати (зокрема, щомісячна страхова виплата втраченої заробітної плати залежно від ступеня втрати професійної працездатності), а методика обчислення середньої заробітної плати (доходу) для таких виплат врегульована постановою Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2001 року № 1266 «Про обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням» (далі - Порядок № 1266), у тому числі із спеціальними правилами визначення/коригування бази для розрахунку у випадках значного проміжку часу між страховим випадком та встановленням втрати професійної працездатності тощо.

Отже, компенсація майнових втрат потерпілого у межах страхового відшкодування здійснюється за правилами спеціального законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а саме Закону № 1105-XIV та Порядку № 1266.

Загальні норми цивільного законодавства застосовуються субсидіарно у тій частині, в якій відповідні правовідносини не врегульовані спеціальним законом або не охоплюються страховими виплатами, а також з урахуванням неприпустимості подвійного відшкодування за один і той самий період.

Відповідно до частини першої статті 36 Закону № 1105-ХIV страхова сума щомісячної страхової виплати встановлюється відповідно до ступеня втрати професійної працездатності та середньомісячної заробітної плати, яку працівник мав до ушкодження здоров`я. Частиною першою статті 4 цього Закону визначено, що уповноваженим органом управління в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та від нещасного випадку (уповноважений орган управління) є Пенсійний фонд України.

Отже, відповідно до вимог спеціального законодавства, обов`язок здійснювати страхові виплати у зв`язку із нещасним випадком на виробництві покладено на уповноважений орган управління.

У практиці Верховного Суду сформовано підхід, відповідно до якого право потерпілого на страхові виплати у зв`язку з нещасним випадком на виробництві пов`язується не з датою настання самого страхового випадку, а з моментом установлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Саме з цього моменту виникає право на одноразову допомогу та щомісячну страхову виплату, тоді як до визначення МСЕК відповідного відсотка стійкої втрати професійної працездатності уповноважений орган соціального страхування не має обов`язку здійснювати такі виплати.

Такий підхід відображено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі № 210/1772/16 (провадження № 61-212св21) та від 27 травня 2021 року у справі № 127/20705/16-ц (провадження № 61-3070св20), на які міститься посилання в касаційній скарзі.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18), від 23 січня 2019 року у справі № 210/2104/16-ц (провадження № 14-597цс18), від 20 листопада 2019 року у справі № 210/3177/17 (провадження № 14-288цс19) також наголошено, що спори щодо відшкодування шкоди мають вирішуватися на підставі норм Закону № 1105-ХІV, чинних на момент виникнення у потерпілого права на відповідне відшкодування.

У постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-481цс16 Верховний Суд України дійшов висновку про те, що вирішуючи питання про право потерпілого на отримання страхових виплат, слід виходити з вимог статей 21, 28, 30, 34, 35, 40 Закону № 1105-XIV у їх сукупності, які передбачають, що право на отримання потерпілим страхових виплат настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Встановивши, що Фонд соціального страхування від нещасних випадків не має обов`язку перед потерпілим здійснювати страхові виплати до моменту встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, а також те, що з вини підприємства складено акт про нещасний випадок, не пов`язаний з виробництвом, за формою НПВ, який судовим рішенням скасовано, суд першої інстанції правильно застосував норми статей 1166, 1195 ЦК України та статті 173 КЗпП України і дійшов обґрунтованого висновку щодо задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача (роботодавця) на користь позивача ненарахованої та невиплаченої суми втраченого заробітку за період з дня встановлення інвалідності внаслідок загального захворювання до дня встановлення висновком МСЕК ступеня втрати професійної працездатності, а також витрат на сторонній та побутовий догляд. За таких обставин апеляційний суд, з яким погодився суд касаційної інстанції, дійшов неправильного висновку про те, що належним відповідачем у справі повинен бути саме Фонд соціального страхування від нещасних випадків, не врахувавши, що до моменту встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності Фонд не має обов`язку перед позивачем здійснювати страхові виплати, передбачені Законом № 1105-XIV.

Близький до спірних правовідносин висновок викладено у постанові Верховного Суду від 20 березня 2024 року у справі № 690/217/21 (провадження № 61-16012св23). У цій справі Верховний Суд погодився з тим, що після встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, коли потерпілий уже перебуває на обліку в органі соціального страхування і йому здійснюються страхові виплати, матеріальна шкода у вигляді втраченого заробітку з роботодавця не стягується, оскільки така компенсація має здійснюватися виключно у межах спеціального страхового механізму. Натомість до виникнення у страховика обов`язку здійснювати страхові виплати, тобто до встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, за наявності вини роботодавця та належних доказів майнових втрат можливе деліктне стягнення втраченого заробітку з роботодавця. При цьому Верховний Суд визнав обґрунтованим стягнення такого заробітку саме за період від дати встановлення інвалідності за загальним захворюванням до дати встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Належним доказом ступеня втрати професійної або загальної працездатності (у відсотках) для застосування статті 1195 ЦК України є висновок МСЕК або висновок судово-медичної експертизи, якими визначено відповідний відсоток втрати працездатності. Такий підхід відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 30 січня 2018 року у справі № 186/1706/14-ц (провадження № 61-675св17), від 13 листопада 2019 року у справі № 2119/2-404/2011 (провадження № 61-32771св18), від 27 серпня 2020 року у справі № 221/3687/18 (провадження № 61-9648св20), та узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 05 жовтня 2022 року у справі № 906/1318/19 (провадження № 12-68гс21), відповідно до якої обов`язок відшкодувати втрачений заробіток пов`язується із самим фактом втрати (зменшення) працездатності внаслідок заподіяння шкоди, тоді як установлення відсотка втрати професійної працездатності має визначальне значення насамперед для обчислення розміру відшкодування.

Отже, у справі, яка переглядається, у спірних правовідносинах підлягають розмежуванню два самостійні періоди. Перший період - до дати встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, що є періодом, який об`єктивно не охоплюється страховими виплатами, оскільки до цього моменту у страховика не виникає обов`язку здійснювати щомісячну страхову виплату. За цей період за наявності вини роботодавця, причинного зв`язку та належних доказів майнових втрат, можлива деліктна вимога до роботодавця про відшкодування втраченого заробітку.

Другий період - після дати встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, що охоплюється спеціальним страховим механізмом відповідно до Закону № 1105-XIV та Порядку № 1266. За цей період компенсація втрати заробітку має здійснюватися шляхом призначення та виплати щомісячної страхової виплати, а стягнення з роботодавця втраченого заробітку за той самий проміжок часу означало б дублювання компенсації одного й того самого виду майнових втрат, що є неприпустимим.

Таким чином, відповідно до підходу, сформульованого у постанові Верховного Суду від 20 березня 20204 року у справі № 690/217/21 (провадження № 61-16012св23), вимога про відшкодування втраченого заробітку у цій справі може бути обґрунтованою лише за період до встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, тоді як за наступний період належним способом захисту є вимоги до уповноваженого органу соціального страхування щодо призначення або перерахунку страхових виплат.

Щодо розрахунку суми втраченого заробітку колегія суддів зазначає таке.

Порядок № 1266 визначає обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням на випадок безробіття, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності (далі - страхові виплати), у разі настання страхового випадку, а також оплати перших п`яти (сімнадцяти - за місцем роботи, де стався страховий випадок за страхуванням від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності) днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів юридичної особи незалежно від організаційно-правової форми, у тому числі резидента Дія Сіті, або фізичної особи, яка використовує працю найманих працівників (далі - роботодавці).

Відповідно до пункту 13 Порядку № 1266 середня заробітна плата обчислюється за тією професією (посадою, розрядом, роботою) в юридичній особі незалежно від організаційно-правової форми (в її структурному підрозділі), за якою застрахована особа працювала до моменту ушкодження здоров`я і за якою експертною командою з оцінювання повсякденного функціонування особи або медико-соціальною експертною комісією їй встановлено стійку втрату професійної працездатності.

За пунктом 14 цього ж Порядку № 1266 вказано, що уразі коли на дату встановлення експертною командою з оцінювання повсякденного функціонування особи або медико-соціальною експертною комісією ступеня втрати застрахованою особою професійної працездатності або коли з дня смерті потерпілого до настання права на страхові виплати минуло більше року з дня настання страхового випадку (складення акта за формою П-4) або звільнення з роботи (переходу на іншу роботу, з якою пов`язане професійне захворювання), середня заробітна плата обчислюється виходячи з розміру заробітної плати застрахованої особи перед настанням нещасного випадку на виробництві (складенням акта за формою П-4) або перед звільненням з роботи (переходом на іншу роботу), з якою пов`язане професійне захворювання, з урахуванням її коригування, що проводиться територіальним органом Пенсійного фонду України, за формулою: З = З(н) х С : М, де З - середньомісячна заробітна плата застрахованої особи, у гривнях; З(н) - середньомісячна заробітна плата найманих працівників, зайнятих в економіці України, за календарний рік, що передує року, з якого призначається страхова виплата; С - сума коефіцієнтів заробітної плати застрахованої особи за кожний місяць розрахункового періоду (К1 + К2 + К3 + ...); К - коефіцієнт заробітної плати застрахованої особи за кожний місяць у розрахунковому періоді, який визначається за формулою: К = З(в) : З(с), де З(в) - заробітна плата застрахованої особи, з якої сплачено страхові внески за місяць, за який розраховується коефіцієнт заробітної плати; З(с) - середньомісячна заробітна плата працівників, зайнятих в економіці України, за місяць, за який розраховується коефіцієнт заробітної плати; М - кількість календарних місяців у розрахунковому періоді.

Отже, визначення, обчислення та перерахунок щомісячної страхової виплати за Законом № 1105-XIV здійснюються виключно в межах спеціального страхового механізму та за правилами, встановленими цим Законом і Порядком № 1266. Тому сам по собі розрахунок за правилами Порядку № 1266 не є прямим нормативним механізмом визначення судом розміру деліктного відшкодування у спорі між потерпілим і роботодавцем.

Суд апеляційної інстанції, частково задовольняючи позов та визначаючи суму, яка підлягає стягненню за період із 02 жовтня 2012 року до 08 листопада 2022 року, фактично застосував положення Закону № 1105-XIV і Порядку № 1266 для визначення розміру тих майнових втрат, яких зазнав позивач унаслідок неправомірної поведінки роботодавця.

Колегія суддів вважає, що такий підхід зумовлений тим, що спірний період передував установленню МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, а отже, формально не охоплювався механізмом безпосереднього страхового відшкодування, передбаченого спеціальним законом. Водночас це не означає, що вже з 02 жовтня 2012 року у позивача виникло оформлене та безумовне суб`єктивне право на конкретну щомісячну страхову виплату. За змістом Закону № 1105-XIV таке право пов`язується з установленим у належному порядку фактом стійкої втрати професійної працездатності та визначенням її відсотка.

Отже, у спірний період позивач мав не вже реалізоване право на одержання конкретної страхової суми, а право на належне оформлення юридичних передумов для набуття такого права, яке не було своєчасно реалізоване з причин, залежних від роботодавця.

Саме тому обов`язок роботодавця у цій справі не може обґрунтовуватися лише посиланням на те, що позивач уже мав право на страхові виплати у відповідному розмірі. Для покладення на роботодавця деліктної відповідальності необхідним є встановлення двох юридично значущих обставин: по-перше, що позивач мав належні правові підстави для своєчасного набуття статусу особи, яка підлягає забезпеченню за Законом № 1105-XIV; по-друге, що саме неправомірна поведінка роботодавця перебувала у прямому причинному зв`язку з тим, що це право не було своєчасно реалізоване, внаслідок чого позивач зазнав майнових втрат.

Суд апеляційної інстанції виснував, що у цій справі відсутність у позивача до певного часу належно оформленого статусу потерпілого від трудового каліцтва була зумовлена не поведінкою МСЕК і не діями уповноваженого органу соціального страхування, а саме поведінкою роботодавця, який тривалий час не надавав направлення на медико-соціальну експертизу для вирішення питання про зміну причини інвалідності та визначення ступеня втрати професійної працездатності. За відсутності такого направлення та належних первинних документів МСЕК не мала правових підстав для встановлення причинного зв`язку інвалідності позивача з трудовим каліцтвом, а уповноважений орган соціального страхування у свою чергу не мав передбачених законом підстав для призначення щомісячної страхової виплати.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку, що саме роботодавець має нести майнові наслідки власної неправомірної бездіяльності, яка фактично унеможливила своєчасне оформлення юридичних передумов для набуття позивачем права на страхове забезпечення. Тому стягнення з роботодавця коштів за період до встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності слід розглядати не як власне страхову виплату і не як підміну судом повноважень уповноваженого органу, а як самостійний деліктний спосіб захисту, спрямований на компенсацію тих майнових втрат, яких позивач зазнав унаслідок того, що через протиправну поведінку роботодавця був позбавлений можливості своєчасно набути належного правового статусу та реалізувати право на страхове забезпечення.

З такими висновками апеляційного суду колегія суддів погоджується.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції перебрав на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції спеціальних органів, зокрема МЕК, та самостійно встановив ступінь втрати професійної працездатності позивача 45 % з 02 жовтня 2012 року, незважаючи на те, що такий ступінь працездатності позивачу встановлено тільки з 29 липня 2022 року, що суперечить правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 17 березня 2020 року у справі № 240/7133/19, колегія суддів до уваги не бере з огляду на таке.

У постановах Верховного Суду від 24 травня 2021 року у справі № 127/20705/16-ц (провадження № 61-3070св20) та від 17 листопада 2021 року у справі № 210/1772/16-ц (провадження № 61-212св21), на які міститься посилання у касаційній скарзі, зазначено, що право на отримання потерпілим страхових виплат настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати працездатності.

Відповідно до довідок до акту огляду МСЕК від 02 жовтня 2012 року серії 10ААБ № 228919, від 20 грудня 2018 року серії 12ААБ № 099846, виданих головою Коростишівської міжрайонної МСЕК, та виписок з акта огляду МСЕК № 228919, № 675793, № 401573, № 225661, № 527758, № 099846 позивачу встановлено статус особи з інвалідністю ІІІ групи загального захворювання з 02 жовтня 2012 року до 01 листопада 2013 року, інвалідність неодноразово продовжувалася, а з 20 грудня 2018 року встановлена безстроково.

З матеріалів справи також відомо, що 08 листопада 2022 року на підставі рішення МСЕК ОСОБА_1 встановлено стійку втрату професійної працездатності на рівні 45 % і саме з цього часу у позивача виникло право на отримання страхових виплат. До моменту встановлення позивачеві стійкої втрати працездатності уповноважений орган управління не зобов`язаний сплачувати страхові виплати.

Матеріалами справи доведено, що відповідач не забезпечив належні умови праці позивачу, який внаслідок незадовільного стану території підприємства отримав тілесні ушкодження, що призвело до встановлення йому ІІІ групи інвалідності.

З огляду на відсутність в уповноваженого органу обов`язку перед потерпілим здійснювати страхові виплати до моменту встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, враховуючи встановлення актом розслідування вини відповідача у настанні нещасного випадку, апеляційний суд обґрунтовано вказав, що відповідач зобов`язаний відшкодувати позивачу втрачений заробіток на підставі наведених вище положень ЦК України та Кодексу законів про працю України за період із 02 жовтня 2012 року до 08 листопада 2022 року, тобто з дня встановлення позивачу інвалідності та до встановлення позивачу стійкої втрати працездатності.

Наведене свідчить про те, що суд апеляційної інстанції використав надані йому ЦПК України повноваження щодо вирішення спору, при цьому не втручався у сферу компетенції спеціальних органів, зокрема МСЕК, та не встановлював ступінь втрати професійної працездатності позивача 45 % з 02 жовтня 2012 року.

Доводи касаційної скарги щодо не погодження з розрахунком втраченого заробітку у розмірі 423 008,90 грн є безпідставними.

Апеляційний суд встановив, що згідно з довідкою про заробітну плату заробіток позивача за січень 1994 року становив 842 289,64 крб. З урахуванням середньомісячної заробітної плати працівників, зайнятих в економіці України, за січень 1994 року, яка становила 745 523,00 крб, суд апеляційної інстанції визначив коефіцієнт заробітної плати, який враховується при обчисленні страхових виплат, і становив 1,12980 ( 842289,64 : 745523,00).

Апеляційний суд, провівши відповідні розрахунки на підставі Порядку № 1266, врахувавши розмір коригованої заробітної плати для розрахунку виплати за 2012 рік - 2 981,73 грн. (2 639,17 х 1,12980), розмір щомісячної виплати у 2012 році, яка становила 1 341,77 грн (2 981,73 х 45%), визначив розмір втраченого заробітку за період, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача із 02 жовтня 2012 року до 08 листопада 2022 року та становить 423 008,90 грн.

Висновок апеляційного суду про наявність підстав для відшкодування шкоди за період із 02 жовтня 2012 року до 08 листопада 2022 року узгоджується із правовими висновками, сформульованими Верховним Судом України та Верховним Судом у справах № 6-481цс16 та № 690/217/21.

Водночас заявник не навів належного розрахунку відповідних сум та переконливих аргументів на спростовування правильності й обґрунтованості розрахунків суду апеляційної інстанції.

Доводи касаційної скарги за пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України про те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, є безпідставними.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) розглядався спір за позовом фізичної особи до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області про відшкодування моральної шкоди. У цій справі суд касаційної інстанції зазначив, що до спірних правовідносин слід застосовувати Закон № 1105-XIV у редакції, під час дії якої позивачеві була заподіяна моральна шкода у зв`язку з настанням страхового випадкута яка передбачала, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на відповідача. А тому необґрунтованими є твердження касаційної скарги про те, що Фонд не є належним відповідачем у справі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 210/2104/16-ц (провадження № 14-597св18) вказано, що оскільки спір стосується здійснення страхової виплати на відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, на таку вимогу позовна давність не поширюється.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 листопада 2019 року у справі № 210/3177/17 (провадження № 14-288цс19) вказано, що у цій справі відсутні правові підстави для визнання належним відповідачем ПАТ «Південний гірничо-збагачувальний комбінат», оскільки право на відшкодування завданої умовами виробництва моральної шкоди, яка спричинила втрату професійної працездатності ОСОБА_1, виникло у позивача у 2004 році. Таким чином, у задоволенні позову до ПАТ «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» належить відмовити.

У постанові Верховного Суду від 25 вересня 2018 року у справі № 804/800/16 зазначено, що суди позбавлені можливості оцінювати підставність прийняття певного висновку, так як суди не є спеціалізованими установами в медичній сфері і тому оцінка підставності висновку МСЕК виходить за межі необхідного дослідження в контексті застосування норм матеріального та процесуального права.

У постанові Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 127/20705/16-ц (провадження № 61-3070св20) зазначено, що встановивши, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що внаслідок ушкодження здоров`я від нещасного випадку на виробництві ОСОБА_1 потребує додаткового лікування, в тому числі санаторно-курортного, і що у зв`язку у цим вона понесла витрати, які у встановленому Законом № 1105-XIV порядку їй не були відшкодовані Фондом соціального страхування від нещасних випадків, а також те, що з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності Відділення Фонду виплатило їй одноразову допомогу та продовжує виплачувати щомісячні страхові виплати втраченої частини заробітку, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення з роботодавця відшкодування у вигляді одноразової та щомісячних виплат в розмірі трьох мінімальних зарплат довічно.

У постанові Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі № 210/1772/16-ц (провадження № 61-212св21) вказано, що право на отримання одноразової страхової виплати, виникає у потерпілого з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, а на час встановлення позивачу висновком МСЕК 65 % втрати професійної працездатності набрав чинності Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», тому розмір одноразової страхової виплати правильно визначено Фондом, виходячи із 17 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права потерпілого на страхову виплату. Враховуючи висновок МСЕК, яким позивачу вперше встановлено втрату професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

За таких обставин посилання на постанови Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду хоч і у подібних правовідносинах, але з різними встановленими судами фактичними обставинами, не свідчить про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права або порушення норм процесуального права, оскільки висновки апеляційного суду щодо застосування відповідних норм права не суперечать висновкам, викладеним у наведених вище постановах суду касаційної інстанції.

У справі, що розглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли

під час кваліфікації спірних відносин. Наявність у заявника іншої точки зору

на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів

не спростовує законності та обґрунтованості прийнятого апеляційним судом рішення та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь заявника.

Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони, хоча пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент (рішення Європейського суду з прав людини від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Toriya v. Spaine», заява № 18390/91, § 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, § 2).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх

відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції.

За таких обставин касаційна скарга не підлягає задоволенню, а постанова суду апеляційної інстанції підлягає залишенню без змін.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За правилами частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанціївідповідно до вимог статті 367 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, не дають підстав для скасування оскарженого судового рішення.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування судових рішень, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Житомирський завод огороджувальних конструкцій» залишити без задоволення.

Постанову Житомирського апеляційного суду від 24 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,

є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Сердюк

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара