КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/5162/2026
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 761/45936/25

12 березня 2026 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Кирилюк Г.М.

- Рейнарт І.М.

при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Кузьміна Дениса Леонідовича на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 04 листопада 2025 року, постановлену під головуванням судді Анохіна А.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання,-

в с т а н о в и в:

У жовтні 2025 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, в якому просила суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання повнолітнього сина - ОСОБА_4 , який продовжує навчання, у розмірі 81 773 (вісімдесят одна тисяча сімсот сімдесят три) грн 99 коп., щомісячно, починаючи з дня звернення до суду та до закінчення навчання, але не більше, ніж до досягнення ним двадцяти трьох років.

Одночасно з позовом ОСОБА_3 а подала заяву про забезпечення позову, в якій просила суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно:житловий будинок, загальною площею 120,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224, який належить ОСОБА_2 ; земельну ділянку площею 0.2 га, кадастровий номер :04:012:0013, за адресою: Київська область, Васильківський район, с/рада. Крушинська, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 14, яка належить ОСОБА_2 , посилаючись на те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 04 листопада 2025 року в задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, відмовлено.

Не погоджуючись з постановленою ухвалою суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 адвокат Кузьмін Денис подав апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасуватиухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 04 листопада 2025 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у повному обсязі.

В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що маються значення для справи, оскаржувана ухвала прийнята з порушенням норм процесуального права, є незаконною.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду першої інстанції щодо недоведеності позивачем ризиків невиконання можливого рішення суду відповідачем за відсутності забезпечення позову, на переконання сторони позивача, є абсолютно необґрунтованими, що є порушенням п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» відносно заявника, яка зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень. В оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції не відповів на жоден із аргументів позивачки щодо можливих ризиків, обмежившись висновком про недоведеністьїї аргументів.

Зазначає що, відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції не врахував, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, тобто, суд використовує понижений стандарт доказування. Вказане пояснюється тим, що заявник у більшості випадків не може підтвердити належними/допустимими доказами сам намір відповідача вчинити ті чи інші дії на ухилення від виконання можливого рішення суду.

Зазначаючи про достатню імовірність настання негативних наслідків для себе, позивачка в заяві про забезпечення позову наводила наступні факти та обставини:

рішення судів у справах №761/43598/21 про визначення розміру заборгованості за аліментами та №761/26570/24 про стягнення пені, інфляційних та 3% річних на заборгованість за аліментами (копії рішень додані до позовної заяви), які вже фактично підтверджують те, що ОСОБА_2 недобросовісно виконував рішення суду про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей, в тому числі, щодо повнолітнього на даний час ОСОБА_4 , особи з інвалідністю;

матеріали виконавчого провадження, зокрема, довідка про отримання аліментів №41489415/23 від 04.11.2019 року, яка підтверджує, що за період з 01.01.2014 року по 01.11.2019 року позивачем отримано аліменти від відповідача в загальній сумі 139 146 грн. 05 коп. на двох дітей, один з яких з інвалідністю, при тому, що ОСОБА_2 на той час володів рядом підприємств, в одному з яких, ТОВ «Медичний центр «Гемафонд» (), в 2017 році його частка в статутному капіталі становила 84 542 320 грн.;

за час виконавчого провадження по стягненню аліментів на неповнолітніх дітей та під час судових процедур по визначенню боргу за аліментами, стягнення пені, відповідачем відчужено не обтяжене майно (нерухоме майно, корпоративні права) своїм родичам з єдиною метою - уникнення майнової відповідальності перед позивачкою/її дітьми;

матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_2 має громадянство Великобританії та виїхав на постійне місце проживання до ОАЕ;

факт запровадження воєнного стану на території України та, внаслідок цього, існування об`єктивних ризиків пошкодження нерухомого майна та його знецінення внаслідок економічної кризи, свідчать про те, що відповідач ОСОБА_2 може здійснити відчуження наявного у нього на території України нерухомого майна;

рішенням суду у цивільній справі №761/9942/15-ц підтверджено недобросовісність дій відповідача у взаємовідносинах із позивачем, зокрема, ОСОБА_2 під час судового процесу щодо поділу спільного майна, а саме квартири, єдиного житла позивача та дітей, всупереч ухвали про арешт майна, відчужив її своєму батьку, чим змусив позивача витратити понад 8 років на відновлення своїх прав та захист інтересів своїх дітей.

Зазначені у заяві факти та обставини прямо або опосередковано свідчать про те, що відповідач діє недобросовісно у відносинах із позивачкою, тривалий час приховував свої справжні доходи та сплачував аліменти у мінімально можливому розмірі, у зв`язку із чим існує достатня ймовірність, що останні активи ОСОБА_2 в Україні будуть відчужені, а можливе рішення суду залишиться не виконаним.

З огляду на вказані факти, позивачка вважає, що у даному випадку єдиним дієвим заходом забезпечення позову може бути лише накладення арешту на нерухоме майно відповідача. Тільки у випадку збереження права власності на нерухоме майно за відповідачем, позивачка може гарантувати безперешкодний та ефективний захист її порушеного права та прав її повнолітньої дитини, яка продовжує навчання.

Накладення арешту на майно ОСОБА_2 повністю відповідає предмету позову у даній справі, оскільки рішення суду має бути, в першу чергу, направлено на ефективний захист прав заявника, що у даному випадку направлено не тільки на формальну констатацію присуджених до стягнення з відповідача коштів, але й на їх реальне стягнення після набуття таким рішенням законної сили в межах виконавчого провадження.

Крім того, варто врахувати, що оскільки майно відповідача, на яке позивач просить накласти арешт, не є його єдиним житлом або комерційною нерухомістю, очевидно, що арешт майна не завдасть відповідачу шкоди, в той же час, помилкове незастосування заходу забезпечення призведе до значно більших ризиків і витрат для позивачки та її повнолітньої дитини.

На переконання сторони позивача, суд першої інстанції підійшов формально до вирішення заяви про забезпечення позову, без врахування висновків Великої Палати Верховного Суду щодо вирішення аналогічних питань, а також не врахував, що у даній справі захисту підлягають права та інтереси не лише позивачки, але й її повнолітньої дитини.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції - частина 3 статті 360 ЦПК України.

У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Кузьмін Денис Леонідовичпідтримали доводи апеляційної скарги та просили скаргу задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з?явився. Про день та час слухання справи судом апеляційної інстанції повідомлявся у встановленому законом порядку.

Відповідно до вимог статті 128, 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у відсутності відповідача ОСОБА_2 .

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення позивача та її представника, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів цивільної справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання.

Матеріально-правова вимога позивача до відповідача щодо якої вона просить ухвалити рішення зводиться до стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання повнолітнього сина - ОСОБА_4 , який продовжує навчання, у розмірі 81 773 (вісімдесят одна тисяча сімсот сімдесят три) грн 99 коп., щомісячно, починаючи з дня звернення до суду та до закінчення навчання, але не більше, ніж до досягнення ним двадцяти трьох років.

Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що з 16 грудня 1995 року вона з ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі, який на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 листопада 2010 року було розірвано.

У шлюбі у них народилось двоє дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який має інвалідність з дитинства (виражений стеноз аортального клапана).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04 березня 2013 року у справі №2610/23392/12 з відповідача на її користь стягнуто аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 2 жовтня 2012 року до досягнення повноліття дітей.

Постановою Київського апеляційного суду від 11 березня 2020 року у справі №761/39512/18 за позовом ОСОБА_1 змінено спосіб стягнення аліментів з ОСОБА_2 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , стягнуто аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 20 270 грн. щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили і до досягнення дитиною повноліття.

Крім того, судовим рішенням у справі №761/43598/21 задоволено частково позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача ОСОБА_6 , про визначення розміру заборгованості за аліментами та стягнення заборгованості за аліментами. Визначено, що розмір заборгованості за аліментами ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 згідно рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 березня 2013 року у справі №2610/23392/2012 та за виконавчим листом №2610/23392/2012 від 08 квітня 2013 року Шевченківського районного суду міста Києва за період з 01 січня 2013 року по 10 березня 2020 року становить 2 498 972 грн 85 коп.

В подальшому, після фактичної сплати відповідачем заборгованості за аліментами на двох дітей, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 березня 2025 року у справі №761/26570/24, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 17 липня 2025 року, задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , стягнуто з останнього на користь ОСОБА_1 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у розмірі 2 498 972 грн 85 коп., три проценти річних від простроченої суми у розмірі 518 725 грн 15 коп., інфляційні втрати від простроченої суми у розмірі 2 307 188 грн 71 коп., а всього 5 324 886 грн 71 коп.

Як встановлено рішеннями судів у справах №761/43598/21, №761/26570/24 протягом тривалого періоду виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 березня 2013 року про стягнення аліментів у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу), ОСОБА_2 систематично ухилявся від сплати аліментів у реальній частці від свого фактичного доходу.

Позивач зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 досяг повноліття, а з 15 вересня 2025 року розпочав та продовжує на теперішній час навчання у Великій Британії (м.Ноттінгем). Враховуючи значні витрати на вартість навчання, а також супутні витрати на проживання, харчування, транспорт та інші побутові потреби у Великій Британії, виникла необхідність у стягненні аліментів з відповідача на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, оскільки ОСОБА_2 відмовляється розділити витрати на утримання синана період його навчання, навіть частково, хоча має на це достатні можливості.

Стабільні багатомільйонні прибутки та високі обороти медичного бізнесу, активна міжнародна діяльність компанії, укладення багатомільйонних контрактів з іноземними партнерами та створення зарубіжних представництв демонструє не лише поточну фінансову стабільність бізнесу, а й довгострокову перспективу отримання доходів відповідачем. Такий рівень міжнародної бізнес-активності та інвестиційної діяльності є беззаперечним доказом наявності у відповідача, як власника та бенефіціара, достатніх фінансових ресурсів для виконання аліментних зобов`язань щодо сина, який продовжує навчання.

Крім того, обов`язок відповідача утримувати синів під час їх навчання у міжнародних закладах освіти до закінчення британських університетів випливає з усної домовленості між сторонами, досягнутої при розірванні шлюбу.

Таким чином, виконання відповідачем обов`язку щодо утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання у британському університеті, є не лише його законним обов`язком за ст. 199 СК України, але й виконанням колишнім чоловіком добровільно взятих на себе зобов`язань перед нею, в обмін на які вона відмовилась від своєї частки у спільному бізнесі подружжя, що як підтверджується письмовими доказами є доволі прибутковим.

З метою забезпечення позову позивач ОСОБА_1 просила суд накласти арешт на нерухоме майно:житловий будинок, загальною площею 120,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224, який належить ОСОБА_2 ; земельну ділянку площею 0.2 га, кадастровий номер :04:012:0013, за адресою: Київська область, Васильківський район, с/рада. Крушинська, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 14, яка належить ОСОБА_2 .

В обґрунтування доводів заяви посилалась на те, що відповідач всіляко ухилявся від сплати аліментів у частці від доходу та приховував свої реальні доходи, працевлаштовуючись на власних підприємствах із отриманням мінімального доходу, що підтверджено рішеннями судів.

Після того, як вона почала процедуру стягнення аліментів із прихованих доходів, відповідач почав процес планомірного фраудаторного відчуження належних йому об`єктів та виведення реальних активів з України.

На даний час лише одна ухвала суду про забезпечення позову у справі №761/26570/24 про стягнення пені, 3% річних та інфляційних залишає позивачці шанс на збереження двох останніх активів відповідача для забезпечення майбутніх платежів за аліментами на повнолітнього сина.

Однак, із погашенням боргу у справі №761/26570/24 арешт судом буде знято, що ставить під загрозу довготривале виконання рішення у даній справі.

Зазначала, що рішення судів у справах №761/43598/21 про визначення розміру заборгованості за аліментами та №761/26570/24 про стягнення пені, інфляційних та 3% річних на заборгованість за аліментами вже фактично підтверджують те, що ОСОБА_2 недобросовісно виконував рішення суду про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей, в тому числі, щодо повнолітнього на даний час ОСОБА_4 , особи з інвалідністю.

Внаслідок умисного відчуження відповідачем найбільш цінного нерухомого майна з метою уникнення його примусової реалізації в порядку виконання дійсних та можливих рішень судів про стягнення з нього коштів, що підтверджується інформаційними довідками з ДРРП від 30жовтня 2025 року, на даний час у власності ОСОБА_2 залишаються лише: житловий будинокплощею 120,6 кв.м. у АДРЕСА_1 ; земельна ділянка кадастровий номер :04:012:0013, площею 0,2 га, що у Васильківському районі Київської області.

Вказує на те, що окрім планомірного відчуження нерухомого майна, відповідач з 2021 року системно здійснює відчуження корпоративних прав у юридичних особах в Україні, переписуючи бізнес на дружину.

Матеріалами позову також підтверджується, що ОСОБА_2 крім українського громадянства, має громадянство Великої Британії та у 2021 році виїхав на постійне місце проживання до ОАЕ, а відповідно до перелічених договорів купівлі-продажумайна, відповідач вказує про постійне проживання у Німеччині, що свідчить про те, що відповідача вже нічого не пов`язує з Україною, а з урахуванням умов воєнного стану та загальної мобілізації, відповідач навряд чи повернеться до України, навіть для тимчасового перебування.

Позивач вважала, що зазначені факти та обставини прямо або опосередковано свідчать про те, що відповідач діє недобросовісно у відносинах із позивачкою, тривалий час приховував свої справжні доходи та сплачував аліменти на утримання неповнолітніх дітей у мінімально можливому розмірі, а головне, планомірно здійснює відчуження нерухомості своїм родичам за фраудаторними правочинами, намагаючись зменшити для себе ризики матеріальних втрат.

Враховуючи виїзд ОСОБА_2 на постійне місце проживання до іншої держави, умови воєнного стану в Україні, обізнаність ОСОБА_2 про можливі її претензії щодо сплати аліментів на повнолітнього сина, на переконання позивача, існує достатня ймовірність, що останні активи ОСОБА_2 в Україні будуть відчужені, а можливе рішення суду у цій справі залишиться без реального виконання.

Наголошує на тому, що сума платежів, що має бути стягнута судом, є значною, а, беручи до уваги те, що обраний заявником спосіб забезпечення позову не спричинить невідновлюваної шкоди відповідачу, а також за відсутності обставин, визначених ч.3 ст.154 ЦПК України, підстави для зустрічного забезпечення відсутні.

До вказаної заяви позивачкою долучено копію довідки про зняття ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання; інформацію про виконавче провадження №41489415; копію ухвали суду від 29 липня 2024 року про забезпечення позову у справі №761/26570/24; копію рішення суду від 30 січня 2018 року у справі №761/9942/15-ц; інформацйну довідку з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30 жовтня 2025 року, з якої вбачається, що право власності на об?єкти нерухомого майна: житловий будинок, загальною площею 120,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224; земельну ділянку площею 0.2 га, кадастровий номер :04:012:0013, за адресою: Київська область, Васильківський район, с/рада. Крушинська, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 14, зареєстровані за ОСОБА_2 (а.с. 88-102).

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 04 листопада 2025 року в задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі, суд першої інстанції обмежився лише загальними фразами про те що, виходячи з предмету спору та характеру заявлених вимог, не знаходить підстав для вжиття заходів забезпечення позову у спосіб зазначений заявником, невжиття відповідних заходів забезпечення позову не може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погодитися не може, виходячи з наступного.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Способи забезпечення позову, які передбачені частиною першою статті 150 ЦПК України, залежать від характеру спірних правовідносин, позовних вимог та інших обставин конкретного спору, що зумовлюють необхідність забезпечення виконання судового рішення. Перелік таких способів не є вичерпним.

До видів забезпечення позову законом віднесено, зокрема, накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб (пункт 1 частини першої статті 150 ЦПК України).

Відповідно до статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) зазначено, що: «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначила, що: «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

Таким чином, при розгляді заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.

Окрім того, достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову.

Колегією суддів апеляційного суду встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що предметом позову у цій справі є вимога ОСОБА_10 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини ОСОБА_4 , який продовжує навчання, у розмірі 81 773 (вісімдесят одна тисяча сімсот сімдесят три) грн 99 коп., щомісячно, починаючи з дня звернення до суду та до закінчення навчання, але не більше, ніж до досягнення ним двадцяти трьох років.

Обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову способом накладення арешту на нерухоме майно:житловий будинок, загальною площею 120,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224, який належить ОСОБА_2 ; на земельну ділянку, площею 0.2 га, кадастровий номер :04:012:0013, за адресою: Київська область, Васильківський район, с/рада. Крушинська, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 14, яка належить ОСОБА_2 , позивач, із долученням письмових доказів, вказала, що забезпечення позову обраним нею способом направлено на недопущення ризиків утруднення виконання судового рішення, оскільки ОСОБА_2 ухилявся від сплати аліментів у частці від доходу та приховував свої реальні доходи, працевлаштовуючись на власних підприємствах із отриманням мінімального доходу, що підтверджено рішеннями судів у справі №761/43598/21 про визначення розміру заборгованості ОСОБА_2 за аліментами та у справі №761/26570/24 про стягнення з ОСОБА_12 а пені, інфляційних та 3% річних на заборгованості за аліментами.

Після того, як вона почала процедуру стягнення аліментів із прихованих доходів, відповідач почав процес планомірного відчуження належних йому об`єктів та виведення реальних активів з України, що підтверджується деталізованою довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30 жовтня 2025 року з архівними даними, що додана до позову, з якої можна прослідкувати зміни у складі майна відповідача (а.с. 70-78).

Окрім планомірного відчуження нерухомого майна, відповідач з 2021 року системно здійснює відчуження корпоративних прав у юридичних особах в Україні, переписуючи бізнес на дружину.

Позивач також зазначала, що відповідач знаходиться за межами території України, а надані нею письмові докази свідчать про те, що ОСОБА_2 крім українського громадянства, має громадянство Великої Британії та у 2021 році виїхав на постійне місце проживання до ОАЕ, а відповідно до відомостей, внесених до нотараіально посвідчених договорів купівлі-продажу майна, відповідач вказує про його постійне проживання у Німеччині, що може унеможливити виконання можливого рішення суду про задоволення її позову у цій справі (а.с. 70-75, 79).

Із доводів заяви позивача, які вона підтримала під час судового розгляду справи в суді апеляційної інстанції, слідує, що внаслідок відчуження відповідачем найбільш цінного нерухомого майна з метою уникнення його примусової реалізації в порядку виконання дійсних та можливих рішень судів про стягнення з нього коштів на даний час у власності ОСОБА_2 залишаються лише: житловий будинок, загальною площею 120,6 кв.м., у АДРЕСА_1 ; земельна ділянка кадастровий номер :04:012:0013, площею 0,2 га, що у Васильківському районі Київської області, що підтверджується інформацйною довідкою з Єдиного Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30 жовтня 2025 року.

Також, під час судового розгляду справи в суді апеляційної інстанції позивач зазначила, що заходи забезпечення позову, які були вжиті ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 29 липня 2024 року у справі №761/26570/24, та які залишали їй шанс на збереження двох останніх активів відповідача в Україні для забезпечення майбутніх платежів за аліментами на повнолітнього сина, скасовані ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 10 лютого 2026 року, що підтверджується інформацією з Єдиного державного реєстру судових рішень, яка є загальнодоступною.

Встановлені колегією суддів апеляційного суду обставини на підставі поданих заявником та досліджених доказів вказують на те, що між сторонами дійсно виник спір щодо утримання повнолітньої дитини ОСОБА_4 , який продовжує навчання, а вчиненні відповідачем дії щодо ухилення від сплати аліментів у частці від доходу та приховування своїх реальних доходів, про що вказують факти, встановлені рішенням суду у цивільній справі №761/43598/21 про визначення розміру заборгованості ОСОБА_2 за аліментами та у справі №761/26570/24 про стягнення з ОСОБА_2 пені, інфляційних та 3% річних на заборгованість за аліментами, підтверджують наявність обставин, що невжиття заходів забезпечення позову в цій справі може істотно утруднити ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких позивачка звернулась до суду.

Також, подані позивачем докази свідчать про те, що на даний час у власності ОСОБА_2 в Україні залишаються лише два об?єкта нерухомого майна: житловий будинок, загальною площею 120,6 кв.м. у АДРЕСА_1 ; земельна ділянка кадастровий номер :04:012:0013, площею 0,2 га, за адресою: Київська область, Васильківський район, с/рада. Крушинськата існує обґрунтоване припущення відчуження відповідачем належного йому нерухомого майна, що унеможливить виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог, оскільки іншого майна в Україні, яке б могло бути реалізовано, відповідач не має, перебуває тривалий час за кордоном.

Врахувавши предмет спору, а також умови застосування заходів забезпечення позову, метою яких є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, з метою забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, та наявність у сторони позивача обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, у разі задоволення позову, встановивши, що обраний позивачем вид забезпечення позову відповідає критерію співмірності із заявленими позовними вимогами, є адекватним захистом для попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про наявність передбачених законом підстав для застосування заходів забезпечення позову у цій справі шляхом накладення арешту на нерухоме майно: житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0.2 га, кадастровий номер :04:012:0013, за адресою: Київська область, Васильківський район, с/рада. Крушинська, що належить на праві власності відповідачу ОСОБА_2 .

Необхідність застосування даного заходу забезпеченняпозову випливає з фактичних обставин справи, які були досліджені апеляційним судом, та, в свою чергу, свідчить про наявність підстав вважати, що незастосування заходу забезпечення позову призведе до порушення прав позивача.

Вжиті судом заходи забезпечення позову є співмірними із заявленими позовними вимогами та будуть достатнім інструментом забезпечення ефективності судового захисту, забезпечить баланс прав та обов`язків сторін у справі та усунуть можливі подальші судові спори, в разі задоволення заявлених позовних вимог.

Крім того, забезпечення позову є тимчасовим обмеженням щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача. Таке тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Вирішуючи заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, суд першої інстанції не оцінив обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, не дослідив усіх передбаченою нормою процесуального права юридичних (доказових) фактів, наявність яких впливає на остаточний результат вирішення питання про забезпечення позову, та дійшов помилкового висновок про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову, обмежившись лише загальними фразами про те, що заявник не підтвердив обставини для забезпечення позову, який не ґрунтується на вимог цивільного процесуального законодавства.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_1 адвоката Кузьміна Дениса Леонідовича та достатніми для скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції.

Порушення судом першої інстанції норм процесуального права призвело до неправильного вирішення питання про забезпечення позову, а це, відповідно до статті 376 ЦПК України, є підставою для скасування ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 04 листопада 2025 року та прийняття нового судового рішення про задоволення заяви позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Щодо судових витрат.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, розподіл судових витрат здійснюється за наслідками вирішення позовних вимог тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

У справі, що перебувала на розгляді в суді апеляційної інстанції, об`єктом апеляційного оскарження є ухвала суду першої інстанції про забезпечення позову.

Забезпечення позову є інститутом судового захисту та процесуальною дією, що здійснюється в межах основного судового провадження за позовом, а не самостійним окремим провадженням.

Отже, розподіл судових витрат, в тому числі й понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Кузьміна Дениса Леонідовича, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат, враховуючи висновки Київського апеляційного суду щодо суті апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 2, 141, 149, 150, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Кузьміна Дениса Леонідовича задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 04 листопада 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, задовольнити.

Накласти арешт на житловий будинок, загальною площею 120,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224, який належить ОСОБА_2 .

Накласти арешт на земельну ділянку, площею 0.2 га, кадастровий номер :04:012:0013, за адресою: Київська область, Васильківський район, с/рада. Крушинська, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 14, яка належить ОСОБА_2 .

Відомості про позивача(стягувача): ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Відомості про відповідача (боржника): ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 .

Строк пред?явлення постанови про забезпечення позову, що є виконавчим документом, до виконання три роки.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Судді: