Справа № 461/1856/24 Головуючий у 1 інстанції: Мисько Х.М.
Провадження № 22-ц/811/3723/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2026 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - судді Ніткевича А.В.

суддів - Бойко С.М., Копняк С.М.

секретаря Гаврилюк Я.Ю.

з участю відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 06 жовтня 2025 року в складі судді Мисько Х.М. у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» про визнання кредитного договору недійсним, -

встановив:

У березні 2024 року позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі ТОВ «ФК «ЄАПБ») звернувся до суду із позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №Z62.144.75192 від 24.04.2017 року в розмірі 69 884 грн.34 грн.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 24.04.2017 між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № Z62.144.75192.

07 липня 2023 року між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «Фінансова компанія Європейська агенція з повернення боргів» укладено Договір факторингу №07072023, відповідно до умов якого право грошової вимоги за кредитним договором № Z62.144.75192 від 24.07.2017, укладеним між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 перейшло до ТОВ «Фінансової компанії «Європейська агенція з повернення боргів». Відповідно до Реєстру боржників до Договору факторингу ТОВ ФК «Європейська агенція з повернення боргів» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № Z62.144.75192 від 24.04.2017 у сумі 69884,34 грн., з яких 14232,47 грн. заборгованість за основним боргом, 55651,87 грн. - заборгованість за відсотками.

Представник позивача вказував, що всі нарахування, які відбувались до дати отримання ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» права грошової вимоги здійснювалось безпосередньо АТ «Ідея Банк» станом на день відступлення права вимоги. ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» не здійснювалось додаткових нарахувань, умови кредитного договору в односторонньому порядку не змінювались. У зв`язку з непогашенням ОСОБА_1 заборгованості, просив позов задовольнити.

09 квітня 2024 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив визнати недійсним кредитний договір № Z62.144.75192 від 24.04.2017 року, укладений між АТ «Ідея Банк», право вимоги за яким, відповідно до договору факторингу №07072023 року перейшло до ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів».

В обґрунтування зустрічного позову покликався на те, що підпис відповідача на кредитному договорі № Z62.144.75192 від 24.04.2017 є підробленим. Вказував, що він не підписував долучених до кредитного договору ордеру розпорядження №1 на суму 43477,39 грн., заяви № Z62.144.75192 від 24.04.2017 про приєднання до договору добровільного старування життя, згоди повідомлення фізичної особи клієнта Банку, заяви анкети до кредитного договору № Z62.144.75192 від 24.04.2017, копії паспортних даних та РНОКПП ОСОБА_1 , які долучені до кредитного договору, згоди фізичної особи суб`єкта кредитної історії, довідки повідомлення від 24.04.2017. Також зазначав, що кредитний договір № Z62.144.75192 від 24.04.2017 є фіктивним, оскільки сторони жодних дій щодо його виконання не вчиняли, позивачем за первісним позовом не долучено доказів про отримання ОСОБА_1 за кредитним договором грошових коштів у сумі 50000,00 грн. Вважає, що підпис на кредитному договорі від його імені виконаний іншою особою, якою і отримано грошові кошти. За наведених підстав просив у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічну позовну заяву задовольнити повністю.

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 06 жовтня 2025 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за кредитним договором № Z62.144.75192 від 24.04.2017 року в розмірі 69884,34 грн.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» 3028,00 грн. судового збору.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» про визнання недійсним кредитного договору відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , вважає незаконним та необгрунтованим, ухваленим з прушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи.

В обгрунтування доводів скарги покликається на те, що Кредитний договір №Z62.144.75192 від 24.04.2017, укладений між відповідачем та АТ «Ідея Банк» є фіктивним, оскільки сторони жодних дій щодо його виконання не вчинили, а саме позивачем за первісним позовом не долучено жодних доказів про те, що відповідач отримав за цим договором кошти на суму 50 000, 00 грн, які надавались ніби то позивачу за зустрічним позовом.

Зазначає, що розрахунок заборгованості сам по собі не є безспірним доказом наявності заборгованості та не підтверджує її розміру, враховуючи те, що в ньому міститься лише загальна сума заборгованості, однак не зазначено конкретного розміру заборгованості за тілом кредиту, процентами, комісією, тощо.

Щодо відступлення права вимоги за оспорюваним правочином, то таке відступлення відбулось всупереч нормам ст. 1077 ЦК України, а саме відбулось відступлення юридичній особі, яка не є фінансовою установою, оскільки доказів включення ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернененя боргів» до Державного реєстру фінансових установ суду першої інстанції не надано. Тому вважає, що такий договір є недійсним відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України та не підлягає виконанню.

Також, поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Додає, що розмір нарахованих відсотків більш як втричі перевищує заборгованість за основним боргом та є непомірно високим для нього.

Вказує, що у квітні 2024 року подав заяву про застосування спливу позовної давності, проте суд безпідставно її незастосував. Як вбачається з Договору, позовна давність тривалістю три роки закінчилась, як на час подання позовної заяви як для першого платежу - 24.05.2020, так і для останнього платежі 24.09.2022. Заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

За таких обставин, суд першої інстанції всупереч вимогам ст.ст. 256, 262, 266, 267 ЦК України залишив поза увагою заяву ОСОБА_1 про застосування строку позовної давності, тому суду апеляційної інстанції необхідно таку застосувати та відмовити в задоволенні позову ТОВ «ФК «ЄАПБ».

Апелянт зауважує, що він є особою з інвалідністю ІІ групи, що підтверджується довідкою до Акта огляду МСЕК серії 12ААГ №628480 та пенсійним посвідченням серії НОМЕР_1 , проте суд першої інстанції всупереч вимогам п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» вирішив стягнути з нього судовий збір, в той час як він є звільнений від сплати судового збору. Обов`язок відповідача з відшкодування позивачу витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору в силу вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України та п. 9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» переходить до держави і має бути здійснений у встановленому законом порядку, тобто компенсовані за рахунок держави.

Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 06 жовтня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, зустрічний позов задовольнити.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «ФК «ЄАПБ» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача за первісним позовом ОСОБА_1 на підтримку доводів скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково виходячи з такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ТОВ «ФК «ЄАПБ» про стягнення заборгованостіза Кредитним договором № Z62.144.75192 від 24.04.2017, укладеним між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог. При цьому ,суд врахував висновок експерта, який спростовує позицію відповідача про те, що підпис у кредитному договорі №Z62.144.75192 від 24.04.2017 виконано не ним, а іншою особою.

З врахуваннмя наведеного, суд дійшов висновку про задоволення позову ТОВ «ФК «ЄАПБ» та стягнення заборгованості за кредитним договором № Z62.144.75192 від 24.04.2017 в розмірі 69884 грн. 34 коп. та відмову у задоволенні зустрічного позову про визнання кредитного договору недійсним.

Перевіряючи законність обґрунтованість оскаржуваного судового рішення колегія суддів враховує таке.

Судом встановлено, що 24.04.2017 між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір № Z62.144.75192, за умовами якого Банк надає позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 50000, 00 грн., включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно із умовами цього Договору. Банк надає кредит у день підписання даного Договору строком на 24 місяці. Датою видачі кредиту, є дата списання коштів з позичкового рахунку для зарахування на банківський поточний рахунок позичальника, вказаний в п. 1.7 Договору (п. 1.2).

За користування Кредитом позичальник сплачує проценти в розмірі 15,0000% річних від залишкової суми кредиту (п. 1.3). За обслуговування кредиту Банком позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених Графіком щомісячних платежів за кредитним договором (п. 1.4).

Банк відкриває позичальнику банківський поточний рахунок № НОМЕР_2 у гривні в рамках пакету послуг БПР «Стартовий», що обслуговується на умовах Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб.

Заявою № Z62.144.75192 від 24.04.2017 ОСОБА_1 приєднався до Договору добровільного страхування життя №НПБ130801 від 23.05.2014.

Факт видачі відповідачу кредитних коштів підтверджується копією ордеру-розпорядження АТ «Ідея Банк» про видачу кредиту №1 від 24.04.2017.

07 липня 2023 року між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «Фінансова компанія Європейська агенція з повернення боргів» укладено Договір факторингу №07072023, за умовами якого клієнт відступає фактору, а фактор приймає права вимоги та в їх оплату зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах, визначених цим договором. Права вимоги, які клієнт відступає фактору за цим договором, відступаються (передаються) в розмірі заборгованості боржників перед клієнтом, та визначені в реєстрі боржників, що підписується сторонами у паперовому вигляді в день укладення цього договору та передається в день укладення цього договору клієнтом фактору в електронному вигляді та надсилається засобами корпоративного зв`язку у захищеному паролем файлі. Загальна сума фінансування згідно договору (реєстру боржників № 1, реєстру боржників № 2, реєстру боржників № 3, реєстру боржників № 4), що підлягає перерахуванню на рахунок клієнта становить 15300000,00 грн.

Матеріали справи містять копію платіжного доручення № 19913 від 11 липня 2023 року про сплату Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» за договором факторингу № 07072023 від 07 липня 2023 року 15300000,00 грн.

З витягу з реєстру боржника № 4 до договору факторингу № 07072023 від 07 липня 2023 року вбачається, що право вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» перейшло і за кредитним договором №Z62.144.75192 від 24.04.2017, загальна сума заборгованості становить 69 884,34 грн, з яких 14232,47 грн. заборгованість за основним боргом, 55651,87 грн. заборгованість за відсотками, 0,00 грн заборгованість за комісіями.

Звертаючись з позовом до суду про стягнення заборгованості за кредитним договором № Z62.144.75192 від 24.04.2017 позивач покликався на те, що відповідач не виконує взяті на себе зобов`язання, що випливають із вказаних договорів.

Тобто предметом розгляду є вимоги банку про стягнення кредитної заборгованості з позичальника.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У частині другій статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.

Тобто, підставою для заміни сторони, а саме процесуального правонаступництва, є наступництво у матеріальних правовідносинах, у наслідок якого відбувається вибуття сторони зі спірних або встановлених судом правовідносин і переходу до іншої особи прав і обов`язків вибулої сторони в цих правовідносинах.

Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлене договором або законом.

Тобто відступлення права вимоги за змістом означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

У статті 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому у зв`язку із заміною кредитора у зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише суб`єктний склад у частині кредитора.

За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Такі висновки Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18.

Згідно з частиною першою статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 1078 ЦК України встановлено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Отже, необхідною умовою для відступлення права вимоги є існування самого зобов`язання за яким відступається право, яке й підтверджує дійсність вимог (постанова Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 761/33403/17 (провадження № 61-12551св20).

З огляду на характер спірних правовідносин, зміст та підстави заявлених позовних вимог, позивач має довести відповідними доказами факт переходу до нього права вимоги за договорами позики, а також наявність та розмір заборгованості за вказаними договорами.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Статтею 78 ЦПК Українипередбачено, що суд не бере до увагидокази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судом першої інстанції встановлено, що відступлення (продаж) прав вимоги та майнових прав за договором Z62.144.75192 від 24.04.2017 року не суперечить статті 514 ЦК України та доводиться належними та допустимими доказами.

Наявність в матеріалах справи витягу з реєстру боржників № 4 від 07.07.2023 та доказів оплати за договором факторингу, відповідно до вимог п. 2.1 договору факторингу свідчить про набуття ТОВ «Європейська агенція з повернення боргів» права вимоги за Договором кредиту відносно боржника ОСОБА_1 .

Виходячи з вищевикладеного судова колегія відхиляє доводи апелянта щодо не доведеності факту набуття ним права вимоги за Договором кредиту.

Доводи апелянта про те, що відступлення права вимоги відбулось юридичній особі, яка не є фінансовою установою, оскільки доказів включення ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернененя боргів» до Державного реєстру фінансових установ суду першої інстанції не надано, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки із доданих до позовної заяви додатків вбачається, що ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» є фінансовою установою, про що було отримано Свідоцтво про реєстрацію фінансової установи ФК № 183 від 27 грудня 2007 року, видане Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України. Позивач має Розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг № 691 від 23 березня 2017 року про видачу ліцензії на провадження господарської діяльності з наданням фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку паперів.

Разом з тим, наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості не є безспірним доказом розміру боргу.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду від 05 липня 2017 року у справі № 752/8842/14-ц та від 16 жовтня 2018 року у справі №914/2567/17, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. У справах про визнання недійсним договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора, та чи існують ці права на момент переходу.

У постанові Верховного Суду від 04.12.2018 у справі № 31/160 (29/170(6/77-5/100) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemoplusiurisadaliumtransferrepotest, quamipsehaberet», який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам.

Верховний Суд у постанові від 14.06.2023 у справі №755/15965/17 зазначив, що дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення.

Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення (частина першастатті 517 ЦК України).

Між тим, належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно достатті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Пунктом 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 № 75передбачено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками є належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором і ці докази мають знаходитися у кредитора, в тому числі нового, до якого перейшли права та обов`язки попередника.

В той же час, розрахунок заборгованості не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який відповідно повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку).

Такий висновок щодо оцінки односторонніх документів банку кореспондує висновку Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17.

Матеріали справи містять банківську виписку по рахунку відповідача та розрахунок заборгованості.

Оцінюючи у скупності зазначені докази, колегія суддів вважає доведеними позовні вимоги позивача про стягнення заборгованості за основною сумою боргу за Кредитним договором Z62.144.75192 від 24.04.2017 в розмірі 14232 грн. 47 коп, оскільки із виписки вбачається, що протягом 24.04.2017 по 26.12.2018 ОСОБА_1 сплатив 35 767 грн.53 коп на погашення тіла кредиту.

Разом з тим, із виписки вбачається про сплату позичальником 18 685 грн. 27 коп. відсотків за користування коштами, в той час як згідно графіку платежів розмір відсотків за увесь період користування кредитними коштами (24.04.2017-24.09.2019, виходячи з 15,000% річних мав становити 8929,81 грн.

З довідки-розрахунку не вбачається, в якому розмірі, на яку суму отриманого та неповернутого кредиту щомісячно нараховувались проценти, а також за який період позивач вважає необхідним стягнути проценти.

Таким чином, за відсутності в матеріалах справи детального розрахунку заборгованості, суд позбавлений перевірити заявлений до стягнення розмір заборгованості за відсотками (55651,87 грн), правильність його нарахування та період нарахування.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин правильно врахував висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Зокрема, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) дійшла висновків про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду відхилила аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом. При цьому вказала, що зі спливом строку кредитування припинилося і право позивача нараховувати проценти за кредитом.

Подібні правові висновки викладено також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).

Разом з тим, не пересвідчившись у правильності розміру заборгованості ОСОБА_1 перед ТОВ «ФК «ЄАПБ» за відсотками, суд першої інстанції передчасно дійшов висновку про задоволення позову в цій частині.

З вимог позивача вбачається, що ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» не нараховувало ніяких сум заборгованості за кредитними договорами відносно позичальника, а вказаний розмір заборгованості є незмінним з моменту отримання ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» права вимоги за договорами кредиту. З наведеного слідує, що розмір заборгованості за відсотками був розрахований станом на 07.07.2023, в той час як договір припинив свою дію 24.04.2019.

За встановлених обставин, судова колегія вважає недоведеним розмір заборгованості за відсотками в розмірі 55651 грн. 87 коп., а тому рішення в цій частині не може залишатись в силі.

Доводи апелянта про те, що розрахунок заборгованості сам по собі не є безспірним доказом наявності заборгованості та не підтверджує її розміру, враховуючи те, що в ньому міститься лише загальна сума заборгованості, однак не зазначено конкретного розміру заборгованості за тілом кредиту, процентами, комісією, тощо знайшли своє часткове підтвердження.

За змістом статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Водночас, колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги про те, що позивачем пропущено строк звернення до суду з даним позовом, з огляду на наступне.

Згідно ч. 3 ст. 254 ЦКУкраїни строк виконання кожного щомісячного зобов`язання спливає у відповідне число місяця останнього місяця строку.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

За змістом ст. ст. 256, 257, 261, 262, 267ЦКУкраїни позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю 3 роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначається моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли в кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.

Аналізуючи умови договору і зміст зазначених правових норм, можна зробити висновок про те, що у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і відсотків за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору зазначено періодичними/щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 03 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 06 квітня 2017 року у справі № 6-522цс17 та від 19 березня 2014 року у справі №6-20цс14.

Зміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якою заявлено стороною в спорі, є підставою для відмови в позові (ст. 262 ЦК України).

Як вбачається з п. 2.1. Кредитного договору, позичальник мав здійснювати платежі за кредитним договором в 24 щомісячних внесках включно до 24 числа кожного місяця, згідно Графіку платежів.

З викладеного вбачається, що зобов`язання за кредитним договором повинно обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Тобто, до вимог, які мали бути сплачені 24.05.2017, позовна давність мала б сплисти 24.05.2020 року і т.д.

Разом з тим, відповідно до п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19» визначено, що з 12 березня 2020 року на всій території України встановлено карантин.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби(COVID-19)» 540-IX від 30 березня 2020 рокурозділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу Українидоповнено, зокрема п.12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цьогоКодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Вказаний Закон набрав законної сили з 02 квітня 2020 року.

Надалі постановами Кабінету Міністрів України цей карантин на території України продовжувався та був відмінений з 30 червня 2023 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651.

Крім того, відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, строк дії якого неодноразово продовжувався та тривав на час звернення позивача до суду з позовом (березень 2024 року).

Тобто, виходячи з вищенаведених положень матеріального закону, враховуючи зміни до п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України щодо продовження строків позовної давності, встановлених ст. 257 ЦК України, відбулося відповідно до Закону України № 540-ІХ від 30 березня 2020 року, який набрав чинності 02 квітня 2020 року, пропущеною може бути позовна давність лише за вимогами, що виникли до 02 квітня 2017 року.

Строк позовної давності за вимогами, що виникли після 02 квітня 2017 року та на які поширюється загальна позовна давність у три роки, вважаються продовженим на підставі пунктів 12 та 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, до закінчення дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), а також до закінчення воєнного стану.

Враховуючи, що карантин на території України діяв з 12.03.2020 до 30.06.2023, а воєнний стан введено з 24.02.2022 і він триває донині, перебіг позовної давності за вимогами позивача був продовжений. Оскільки договір укладено 24.04.2017, строк позовної давності не сплив на момент запровадження карантину, а отже, був автоматично продовжений законом. Таким чином, звернення позивача до суду 04.03.2024 відбулося в межах строку позовної давності.

Окрім того, з виписки по рахунку відповідача вбачається, що відповідачем частково вносились кошти в рахунок погашення кредиту, і кошти, що надійшли, зараховувались в порядку визначеному п. 2.1 Кредитного договору, що у свою чергу також свідчить про переривання строків позовної давності.

З наведеного можна дійти висновку, що доводи апелянта про те, що судом першої інстанції неправильно визначені терміни, на які сплив строк позовної давності, є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи, оскільки в спорі взагалі немає підстав для застосування строків позовної давності.

Перевіряючи доводи скаржника щодо фіктивності укладеного Кредитного договору Z62.144.75192 від 24.04.2017 року, колегія суддів зазначає таке.

Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.1, 4 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 234 ЦК України встановлено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Як підтверджується матеріалами справи, у справі, що розглядається, сторонами оспорюваного Кредитного договору Z62.144.75192 від 24.04.2017 року є АТ «Ідея банк» та ТОВ «ФК «ЕАПБ». В той же час, позов пред`явлено ОСОБА_1 лише до ТОВ «ФК «ЕАПБ». АТ «Ідея банк» до участі в справі не залучалось.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог ОСОБА_1 при цьому врахував висновок експерта за результатами проведення судово почеркознавчої експертизи №1541-Е від 23.06.2025 року, відповідно до якого, підписи від імені ОСОБА_1 , що розташовані на нижньому правому куті на першому та другому аркушах кредитного договору №Z62.144.75192 від 24.04.2017 року; під друкованим текстом «Місце основної роботи « ОСОБА_1 » та перед друкованим текстом «ПІБ « ОСОБА_1 » на третьому аркуші кредитного договору №Z62.144.75192 від 24.04.2017 року;перед рукописним записом « ОСОБА_2 » у згоді повідомленні фізичної особи клієнта Банку, угоді фізичної особи суб`єкта кредитної історії;перед друкованим текстом « ОСОБА_2 » у заяві анкеті до кредитного договору №Z62.144.75192 від 24.04.2017 року;довідці повідомленні від 24.04.2017 року;перед рукописним записом « ОСОБА_1 » зі зворотної сторони у верхній частині, після рукописного запису « ОСОБА_1 » з лицевої та зворотної сторони у середній частині електронографічної копії паспортних даних та РНОКПП ОСОБА_1 виконані ОСОБА_1 .

Разом з тим, суд першої інстанції не врахував, що у справі за позовом заінтересованої особи про визнання недійсним договору як відповідачі мають залучатись всі сторони правочину, а тому належними відповідачами є сторони оспорюваного договору, а не одна із них.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Таким чином, оскільки позивач пред`явив позов лише до однієї сторони договору, а інша сторона договору до участі в справі не була залучена, то відсутні підстави для задоволення позову внаслідок неналежного складу відповідачів, а не за недоведеністю та необгрунтованістю.

Враховуючи наведене, рішення в означеній частині не може залишатись в силі та підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 з мотивів викладених вище.

Заслуговують на увагу аргументи апелянта про те, що він є особою з інвалідністю ІІ групи, що підтверджується довідкою до Акта огляду МСЕК серії 12ААГ №628480 та пенсійним посвідченням серії НОМЕР_1 , і згідно вимог п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» він звільнений від сплати судового збору.

Згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону на користь якої ухвалено рішення звільнено від сплати судових витрат то з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб які їх понесли, пропорційно до задоволеної частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Зважаючи на те, що відповідач відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, як особа з інвалідністю ІІ групи, тому понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору підлягають компенсації за рахунок держави, в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Суд першої інстанції належної уваги на це не звернув, в порушення зазначених вимог Закону безпідставно стягнув з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір за подання позовної заяви, в той час як такий мав бути компенсований за рахунок держави.

Оскільки судова колегія дійшла висновку про часткове задоволення позовних вимог, компенсації за рахунок держави підлягає судовий збір пропорційно до задоволених вимог в розмірі 616 грн. 67 коп

Відповідно до пунктів 1, 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи, що при ухваленні рішення в оскаржуваній частині суд неповно встановив обставини, що мають суттєве значення для вирішення спору, внаслідок чого неправильно визначив розмір заборгованості за кредитом, що підлягає стягненню з відповідача, рішення суду необхідно скасувати та ухвалити нове про часткове задоволення позвоним вимог ТОВ «ФК «ЄАПБ».

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381 - 384, 389 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 06 жовтня 2025 року скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за Кредитним договором № Z62.144.75192 від 24.04.2017 рокув розмірі 14 232 (чотирнадцять тисяч двісті тридцять дві) гривень 47 копійок.

У задоволені решти позовних вимог - відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» про визнання недійсним кредитного договору відмовити, з підстав, викладених в мотивувальній частині поставнови.

Компенсувати Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, сплачений за подання позовної заяви судовий збір у розмірі 616 (шістсот шістнадцять) гривень 67 копійок.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тектсу постанови.

Повний текст постанови складений 25 березня 2026 року.

Головуючй А.В. Ніткевич

Судді С.М. Бойко

С.М. Копняк