Номер провадження: 22-ц/813/1254/26
Справа № 522/5867/24
Головуючий у першій інстанції Федчишена Т. Ю.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.03.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Комлевої О.С., Сегеди С.М.,

за участю секретаря Скрипченко Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 вересня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, в особі Офісу Генерального прокурора, в особі Головного управління Національної поліції України в Луганській області про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА.

Короткий зміст позовних вимог.

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, в особі Офісу Генерального прокурора, в особі Головного управління Національної поліції України в Луганській області про відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що 25 листопада 2014 року СВ Новоайдарського РВ ГУМВС України в Луганській області відкрито кримінальне провадження № 0000571 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України, в рамках якого позивача визнано потерпілим.

При ознайомленні із матеріалами кримінального провадження ним було виявлено бездіяльність працівників органів досудового розслідування, яка полягала в нездійсненні необхідних слідчих та процесуальних дій при наявності в матеріалах кримінального провадження усієї необхідної інформації про осіб, які вчинили зазначене кримінальне правопорушення відносно нього та, окрім цього, у повній відсутності контролю за ходом досудового розслідування процесуальним керівництвом.

У зв`язку з довготривалістю кримінального провадження він був змушений багаторазово відвідувати органи досудового розслідування, звертатися з відповідними заявами, клопотаннями, листами, скаргами. При цьому співробітники органу досудового розслідування та прокуратури реагували на подані клопотання формально і не вчинили жодних дій, спрямованих на реальне виконання завдань. Через таку формальність реагування на його законні звернення у нього погіршився емоційний стан, з`явилася надмірна дратівливість, погіршився сон, що негативно вплинуло на його життя, як особи з другою групою інвалідності, набутої внаслідок вчиненого відносно нього насильницького злочину.

Крім того зазначає, що ефективне розслідування у розумні строки цього кримінального провадження мало особливе значення для нього, оскільки йдеться про притягнення до відповідальності осіб, які спричинили його фізичному та психічному здоров`ю непоправну шкоду, і здоров`я, навіть при якісному та довготривалому лікуванні, ніколи не відновиться повністю.

Вказував, що весь час бездіяльності слідчого підрозділу він знаходився в стані легітимного очікування, що правоохоронні органи виконають свої функції щодо належного захисту його прав, як потерпілої особи в межах кримінального провадження.

На підставі наведеного просить стягнути з Державного бюджету України на його користь 3 000 000 грн у відшкодування моральної шкоди.

Позиція відповідача органу прокуратури у суді першої інстанції.

У відзиві на позовну заяву представник Офісу Генерального прокурора у задоволенні позову ОСОБА_1 просив відмовити, вважав позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Зазначав, що досудове розслідування у кримінальному провадженні здійснювалось територіальними органами поліції Головного управління Національної поліції в Луганській області, а процесуальне керівництво забезпечується прокурорами Щастинської окружної прокуратури Луганської області.

Таким чином, Офіс Генерального прокурора не має передбачених законодавством повноважень на розгляд звернень в цій частині по суті. Оскільки прокурорами Офісу Генерального прокурора не здійснювався нагляд у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням у вищевказаному кримінальному провадженні, а відповідно до ч. 1 ст. 36 КПК України, прокурор, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється, прокурори Офісу Генерального прокурора не могли відповідно до закону здійснювати вплив на стан досудового розслідування, його ефективність та додержання розумних строків.

Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди зазначає, що необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі ст. 1173 ЦК України. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Вважає, що бездіяльність посадових осіб Офісу Генерального прокурора у межах зазначеного кримінального провадження, як одного із складових цивільної відповідальності, повинна бути доведена, тобто має підтверджуватися в силу ст. 79 ЦПК України належними доказами, зокрема рішенням суду, яке може мати преюдиційне значення для справи про відшкодування збитків.

Між тим, позивачем не надано до суду відповідних доказів протиправності дій (бездіяльності) органу досудового розслідування та органів прокуратури, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача.

Щодо посилання ОСОБА_1 на прийняття Одеським апеляційним судом постанови від 09.11.2023 у справі № 522/2922/16-ц про стягнення за рахунок коштів державного бюджету на його користь матеріальної та моральної шкоди, в тому числі щодо неналежного здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні, зазначає, що ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29.01.2024 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Міністерство оборони України на постанову Одеського апеляційного суду від 09.11.2023 у цій справі. Задоволено заяву Міністерства оборони України та зупинено виконання постанови Одеського апеляційного суду від 09.11.2023 до закінчення її перегляду в касаційному порядку.

Крім того указує, що скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора розглядаються слідчим суддею місцевого суду згідно з правилами судового розгляду, передбаченого статтями 318-380 КПК України.

Правовідносини щодо розгляду скарг на дії чи бездіяльність слідчих під час проведення досудового розслідування, за своєю правовою природою є кримінально-процесуальними, і Кримінальним процесуальним кодексом України визначений чіткий порядок звернення на стадії досудового розслідування за оскарженням рішень, дій чи бездіяльності слідчого щодо питань про права чи законні інтереси, які обмежуються під час досудового розслідування. Рішення з питань визнання бездіяльності слідчого приймає слідчий суддя місцевого суду, та за наслідками цього приймається ухвала згідно з правилами КПК України.

Проте, матеріали справи не містять зазначених ухвал слідчого судді чи судового рішення, яке набрало законної сили, яким би визнавались дії чи бездіяльність уповноважених осіб органів прокуратури, зокрема Офісу Генерального прокурора (в частині неналежного здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні), протиправними, що виключає цивільно-правову відповідальність.

Також зазначає, що надмірна тривалість досудового розслідування не є по суті бездіяльністю органу досудового розслідування, а лише свідчить про незгоду позивача із строками розслідування відповідного кримінального провадження.

У деліктних правовідносинах саме на позивача покладено обов`язок довести в чому полягає моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно, з яких міркувань позивач виходить, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Проте вважає, що ОСОБА_1 не доведено заподіяння йому моральної шкоди з підстав, заявлених у позові, а також не надано доказів спричинення йому душевних страждань, наявності причинно-наслідкового зв`язку між порушенням його прав та наслідками, які спричинило це порушення.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08 вересня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, в особі Офісу Генерального прокурора, в особі Головного управління Національної поліції України в Луганській області про відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове, яким задовольнити вимоги позовної заяви повністю, посилаючись при цьому на порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що суд першої інстанції не в повному обсязі дослідив матеріали справи та дійшов помилкових висновків про відмову у задоволенні позовних вимог.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Фактичні обставини справи.

На підставі матеріалів справи встановлено, що 25 листопада 2014 року СВ Новоайдарського РВ ГУМВСУ в Луганській області внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000571, за фактом незаконного позбавлення волі ОСОБА_1 невстановленими особами у камуфльованому одязі, 25.11.2014, с. Денежникове, Новоайдарського району Луганської області, за попередньою правовою кваліфікацією ч. 2 ст. 146 КК України.

02 вересня 2015 на ОСОБА_1 адресу від слідчого СВ Новоайдарського РВ ГУМВС в Луганській області направлено лист № 62/6801, в якому повідомлено, що у провадженні СВ Новоайдарського РВ ГУМВС України в Луганській області знаходяться матеріали кримінального провадження № 0000571 від 25.11.2014 за фактом незаконного позбавлення волі ОСОБА_1 . У ході проведення досудового розслідування встановлено, що до вчинення вказаного кримінального правопорушення причетні невстановлені військовослужбовці в/ч НОМЕР_1 батальйон « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». На теперішній час встановлюються особи, причетні до вчинення вказаного кримінального правопорушення та ведеться подальше досудове розслідування.

При ознайомленні із матеріалами кримінального провадження з`ясовано, що 17.08.2016 начальником управління кримінальної поліції Луганської області ОСОБА_2 надано на той час начальнику слідчого відділу Новоайдарського ВП ОСОБА_3 лист за №3186/111/19-2016, в якому було зазначено інформацію про причетність до вказаного вище злочину конкретних військовослужбовців «Айдар» з їхніми адресами та номерами телефонів. Вважає, що причетність зазначених військовослужбовців до вчинення кримінального правопорушення також підтверджувалась наявними в матеріалах кримінального провадження матеріалами службового розслідування, проведеного на виконання наказу Генерального штабу ЗСУ від 09.12.2014 № 320 «Про призначення службового розслідування» щодо уточнення причин та умов неправомірного застосування військовослужбовцями військової частини - польова пошта НОМЕР_2 фізичної сили до ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

10 листопада 2016 року начальником управління персоналу командування Сухопутних військ ЗСУ в/ч НОМЕР_3 ОСОБА_5 слідчому у даному кримінальному провадженні були надані копії наказів на цих військовослужбовців з підписом командира військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_6 , в яких містилась інформація щодо місця проживання перелічених осіб та їхні номери телефонів.

27 листопада 2014 року Головним слідчим управлінням Генеральної прокуратури України внесено відомості до ЄРДР за № 0001635 за фактом незаконного позбавлення волі групою невстановлених військовослужбовців військової частини НОМЕР_4 у АДРЕСА_1 заступника голови Новоайдарської РДА ОСОБА_1 з правовою кваліфікацією ч. 2 ст. 146 КК України. Досудове розслідування доручено групі слідчих ГСУ ГПУ.

26 грудня 2014 року у кримінальному провадженні № 0001635 змінено підслідність за ОВС.

30 січня 2015 року матеріали досудових розслідувань № № 0000571, 0001635 та 0000572 об`єднані в одне провадження.

30 листопада 2014 року надійшло повідомлення про перебування ОСОБА_1 на лікуванні в Новоайдарському РТМО.

01 грудня 2014 року за допомогою відеокамери мобільного телефону слідчим було проведено опитування ОСОБА_1 у приміщенні лікарні, проте він від надання свідчень відмовився.

Спроба допитати ОСОБА_1 не вдалася і 16.12.2014, від допиту та проходження судово-медичної експертизи він категорично відмовився, при цьому не виявив бажання про визнання його потерпілим. У подальшому проведення допиту ОСОБА_1 та визначення його процесуального статусу не виявилося можливим через виїзд останнього за межі Луганської області.

02 вересня 2015 року надійшла заява ОСОБА_1 про залучення його до провадження як потерпілого. Того ж дня йому вручено пам`ятку з правами потерпілого та допитано як потерпілого.

Досудове розслідування у кримінальному провадженні триває, осіб, причетних до вчинення кримінального правопорушення не встановлено.

У жовтні 2019 року позивачем до Сєвєродонецької місцевої прокуратури направлено клопотання щодо надання слідчому, який проводить досудове розслідування, доручення на проведення слідчих дій у кримінальному провадженні №0000571, у відповідь на яке, на той час процесуальний керівник у кримінальному провадженні, заступник начальника Новоайдарського відділу місцевої прокуратури Кононов В. надіслав потерпілому лист №33/2-497вих.19 від 18.10.2019, з якого слідує, що клопотання потерпілого було задоволено в повному обсязі і процесуальним керівником було винесено відповідне доручення органу досудового розслідування, в якому зазначено необхідність проведення слідчих (розшукових дій).

Проте, жодних слідчих дій співробітники органів досудового розслідування протягом тривалого часу так і не вчинили.

Також у травні 2021 року ним було подано клопотання про проведення низки слідчих дій, у відповідь на яке процесуальним керівником у кримінальному провадженні надано доручення слідчому про проведення слідчих (розшукових) дій, з урахуванням заявленого клопотання.

Відповідно до листа заступника начальника ГСУ ГУ НП в Луганській області К. Гребенюка від 14.02.2020 за №2040/1 1718-2020, останнім зроблено висновки про непричетність до скоєного злочину військовослужбовців, при цьому такі висновки не підтверджуються жодними матеріалами службового розслідування та не ґрунтуються на будь-яких слідчих діях по допиту вищевказаних осіб, відносно яких наявні відомості про їх причетність до зазначеного злочину.

Відповідно до листа Головного управління Національної поліції в Луганській області від 14.02.2020 №2040/111/118-202026.11.2014 за заявою ОСОБА_4 про незаконне позбавлення волі її чоловіка ОСОБА_4 , СВ Новоайдарського РВ ГУМВСУ в Луганській області внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000572 за попередньою правовою кваліфікацією ч. 2 ст. 146 КК України, за фактом незаконного позбавлення волі ОСОБА_4 .

З листа заступника керівника Щастинської окружної прокуратури від 06.12.2023 №54-1946вих-2354-4-23, у зв`язку з військовим вторгненням 24.02.2022 збройних сил російської федерації на територію України, у тому числі на територію Луганської області, а також проведенням активних бойових дій та тимчасовою окупацією територій Луганської області, матеріали кримінального провадження №0000571 від 25.11.2014 не були евакуйовані. Матеріали, необхідні для відновлення вказаного кримінального провадження в порядку ст. 615 -1 КПК України, в розпорядженні органів прокуратури Луганської області та органів досудового розслідування ГУНП в Луганській області відсутні. Зазначено, що провести перевірку доводів, викладених представником потерпілого щодо недотримання розумних строків досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000571 від 25.11.2014 та надати вказівки у порядку ст. 308 КПК України не вбачається за можливе. Роз`яснено право на звернення до слідчого судді місцевого суду зі скаргами на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора.

Ухвалою слідчого судді Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 11 січня 2024 року задоволено клопотання представника ОСОБА_1 про відновлення втрачених в умовах воєнного стану матеріалів кримінального провадження та відновлено матеріали кримінального провадження №0000571 від 25.11.2014 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України в частині доданих до клопотання документів.

У лютому 2024 року представником позивачем до Офісу Генерального прокурора було направлено клопотання із проханням щодо доручення проведення досудового розслідування в рамках кримінального провадження №0000571 від 25.11.2014 Головному слідчому управлінню Національної поліції України, що гарантувало б більш ефективне досудове розслідування та дотримання передбачених законодавством строків досудового розслідування.

Однак, зазначене клопотання не було розглянуто співробітниками Офісу Генерального прокурора, а перенаправлено його до Луганської обласної прокуратури, не надавши письмову відповідь по суті звернення.

У свою чергу Луганська обласна прокуратура направила на його адресу лист від 07.03.2024 за №09/1-1005-24, у якому також не надала відповідь по суті звернення та не взяла до уваги зазначені ним у клопотанні арґументи щодо бездіяльності органів досудового розслідування та Щастинської окружної прокуратури, а лише зазначила і так відомі їм факти про те, що матеріали згаданого вище кримінального провадження були втрачені через повномасштабне вторгнення російської федерації на територію України та їх поновлення на підставі клопотання сторони потерпілого.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ч. 1 п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Так, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції послався на те, що:

1)позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні органами досудового розслідування, його посадовими особами, Офісом Генерального прокурора/його посадовими особами були допущені протиправні дії чи бездіяльність та неефективне розслідування, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. Відомості про наявність будь-яких рішень, які набрали законної сили та якими встановлено неправомірність дій (бездіяльності) та/або рішень посадових осіб Офісу Генерального прокурора та ГУНП в Луганській області під час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000571 відсутні;

2)на тривалість досудового розслідування в даному випадку вплинули також обставини військового вторгненням збройних сил російської федерації на територію України, у тому числі на територію Луганської області, а також проведення активних бойових дій та тимчасової окупації територій Луганської області, у зв`язку з чим матеріали кримінального провадження не були евакуйовані, що призвело до необхідності їх відновлення;

3)сама по собі тривалість досудового розслідування не свідчить беззаперечно про бездіяльність органу досудового розслідування, а доводи позивача зводяться до його незгоди зі строками розслідування відповідного кримінального провадження.

Однак з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з огляду на таке.

За змістом положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди і відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 6 Конвенції встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції).

Особа має право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного зобов`язання щодо проведення ефективного та незалежного розслідування злочину.

Розслідування не буде ефективним доти, доки всі докази не будуть детально вивчені, а висновки не будуть обґрунтовані. Критеріями оцінки ефективності розслідування є адекватність дій, проведених органом досудового розслідування, швидкість розслідування, участь родичів загиблих та незалежність слідства.

Згідно з частиною другою статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Наведені правові норми передбачають, що для покладення відповідальності за дії посадових осіб та органів державної влади чи місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою. Проте цими приписами встановлена обов`язковість інших трьох елементів складу цивільного правопорушення, встановлення яких є необхідним для покладення відповідальності за завдану шкоду на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд апеляційної інстанції дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов висновку про те, що у зв`язку з надмірною тривалістю (понад десять років) та неефективністю досудового розслідування у кримінальному провадженні, в якому позивач має статус потерпілої особи, йому було завдано моральної шкоди, яка виразилась у моральних стражданнях внаслідок тривалої невизначеності щодо результатів розслідування, необхідності заявляти неодноразові вимоги до посадових осіб органів досудового розслідування, щоб вони виконували їх посадові обов`язки, неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність, перебування у напруженому психологічному стані та усвідомленні того, що винні особа уникає відповідальності, та з урахуванням положень статей 23, 1173, 1174 ЦК України, позивач має право на відшкодування моральної шкоди за рахунок держави.

Колегія суддів спростовує позицію прокурори про те, що позивач не довів причинно-наслідкового зв`язку між діями слідчих органів, прокуратури та завданою шкодою та вини відповідачів.

Прокурор не врахував, що у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування необхідно виходити із презумпції спричинення моральної шкоди позивачу відповідачем та обов`язку саме відповідача спростувати таку презумпцію. У контексті визнання Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) існування спростовної презумпції завдання моральної шкоди прикладом може слугувати, зокрема, рішення від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Yuriy Nikolayevich Svanov v. Ukraine), заява № 40450/04, де ЄСПЛ послався на своє рішення від 15 січня 2009 року у справі «Бурдов проти росії» (№ 2) (Burdov v. russia (no. 2), заява № 33509/04, у якому зазначив таке: «Існує обґрунтована й водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди». Аналогічна позиція викладена і у рішенні від 27 липня 2004 року у справі «Ромашов проти України» (Romashov v. Ukraine), заява № 67534/01, де ЄСПЛ указав, що моральна шкода завдана самим фактом порушення з боку державного органу.

Колегія суддів звертає увагу, що у цій справі завдана позивачу моральна шкода полягає у спричиненні йому моральних страждань внаслідок тривалої невизначеності правовідносин, необхідності заявляти неодноразові вимоги до посадових осіб органів досудового розслідування, з метою виконання ними їх посадових обов`язків, неможливості здійснювати звичайну щоденну діяльність, перебування у напруженому психологічному стані та усвідомлення того, що винна особа уникає відповідальності.

Крім того, кримінальне провадження, у якому позивач визнаний потерпілою, тривало загалом більше десяти років і на цей час процесуальне рішення не прийнято. Це і є надмірна тривалість кримінального розслідування.

Протягом всього часу позивач подавав до слідчих органів поліції та прокуратури звернення, клопотання, скарги щодо дотримання ними розумних строків розслідування кримінального провадження, які належним чином не були враховані.

Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. mutatis mutandis $ 67 рішення Європейського суду з прав людини від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); $ 35 рішення Європейського суду з прав людини від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави.

Надмірна тривалість кримінального провадження сама по собі здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність тощо.

Подібних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 22 травня 2024 року у справі №757/30529/22 (провадження № 61-14820св23), від 17 вересня 2025 року у справі №461/6351/23 (провадження № 61-14106св24).

Апеляційний суд також бере до уваги, що повномасштабне вторгнення російської федерації відбулось 24 лютого 2022 року, однак кримінальне провадження розпочате у листопаді 2014 року, що становить майже 8 років, що також є надмірною тривалістю кримінального провадження.

Таким чином, аналіз наявних у справі доказів свідчить про те, що тривалість кримінального провадження державними органами щодо позивача поза розумним сумнівом призвела до його моральних страждань, зумовлених невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю відвідування органів досудового розслідування та неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність та є підставою для відшкодування його моральної шкоди у порядку, встановленому статтями 23, 1173, 1174 ЦК України.

Крім того, складові елементи для цивільно-правової відповідальності у виді шкоди, протиправних діянь осіб, які завдали шкоди, причинного зв`язку між ними, знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду цієї справи.

Отже, апеляційний суд, встановив фактичні обставини справи, застосували норми матеріального права, дійшов висновку про порушення прав позивача як потерпілого внаслідок надмірної тривалості та неефективності досудового розслідування кримінального провадження в цілому, яке підлягає відшкодуванню.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд апеляційної інстанції виходить з того, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб і не повинен призводити до безпідставного збагачення.

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини.

У частині третій статті 23 ЦК України визначено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 грудня 2022 року у справі №214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21) вказав: «Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі №477/874/19 (провадження № 14-24цс21).

У справі що переглядається, позивач вказував, що через тривалість кримінального провадження та відсутність результату він зазнав моральної шкоди, яка полягала у пошуку захисту порушеного права та моральних стражданнях за весь цей час.

При визначенні грошової компенсації моральної шкоди, з урахуванням засад розумності та справедливості, характеру правопорушення, глибини душевних страждань, колегія суддів уважає достатнім та таким, що не призведе до надмірного збагачення розмір відшкодування моральної шкоди у суму 100 000,00 грн.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Таким чином, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не довів обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки районного суду не відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим є підстави для скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового судового рішення про часткове задоволення позовної заяви.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 вересня 2025 року скасувати.

Постановити у справі нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, в особі Офісу Генерального прокурора, в особі Головного управління Національної поліції України в Луганській області про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) компенсацію моральної шкоди у розмірі 100 000 (сто тисяч) гривень.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її ухвалення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 23 березня 2026 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: О.С. Комлева

С.М. Сегеда