Справа № 128/2919/25
РІШЕННЯ

Іменем України

24 березня 2026 року місто Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області у складі

головуючого судді Карпінської Ю.Ф.,

за участю секретаря Дусанюк Н.О.,

за відсутності учасників справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

УСТАНОВИВ:

ТОВ «Споживчий центр» звернулося до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи позовні вимоги тим, що «між Товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» та ОСОБА_1 16.09.2024 укладено кредитний договір (оферти) №16.09.2024-100000122. Відповідно до умов договору, позичальнику надано кредит у розмірі 15 000,00 грн строком на 140 днів. Позичальнику надано кредит на таких умовах: дата надання/видачі кредиту 16.09.2024; сума кредиту 15 000,00 грн; строк, на який надається кредит, 140 днів з дати його надання; дата повернення кредиту 02.02.2025; процентна ставка фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1% за 1 день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит, розмір процентної ставки не може бути збільшено в односторонньому порядку; комісія, пов`язана з наданням кредиту, 15% від суми кредиту та дорівнює 2 250 грн 00 коп.; неустойка 150 грн 00 коп., що нараховується за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання. Відповідно до договору від 16.09.2024 та квитанції про перерахунок коштів, кредитором надано позичальнику кредит у розмірі 15 000 грн строком на 140 днів, ОСОБА_1 16.09.2024 отримав кредитні кошти у розмірі 15 000 грн. Отже, ТОВ «Споживчий центр» свої зобов`язання за договором виконало в повному обсязі. ОСОБА_1 свої зобов`язання за договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим, станом на момент пред`явлення позову, утворилась заборгованість у розмірі 45 750 грн, що складається із заборгованості по тілу кредиту в розмірі 15 000 грн, по процентах в розмірі 21 000 грн, по комісії 2 250,00 грн, по неустойці за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання 7 500,00 грн, чим порушуються права та інтереси ТОВ «Споживчий центр». Тому просять стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №16.09.2024-100000122 від 16.09.2024 у розмірі 45 750,00 грн, а також витрати, понесені на сплату судового збору».

Вінницький районний суд Вінницької області ухвалою від 18.11.2025 призначив судовий розгляд у порядку спрощеного позовного провадження.

Вінницький районний суд Вінницької області заочним рішенням від 25.09.2025 чатково задовольнив позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором; стягнув з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» () заборгованість за кредитним договором №16.09.2024-100000122 від 16.09.2024 у загальному розмірі 38 250 (тридцять вісім тисяч двісті п`ятдесят) грн 00 коп., з яких: 15 000,00 грн заборгованість по тілу кредиту, 21 000,00 грн заборгованість по процентах, 2 250,00 грн комісія; решту позовних вимог залишив без задоволення; стягнув з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» () понесені судові витрати на сплату судового збору в сумі 2 025 (дві тисячі двадцять п`ять) грн 28 коп.

Вінницький районний суд Вінницької області ухвалою від 29.10.2025 повернув заявнику разом з доданими документами заяву ОСОБА_1 , подану та підписану представником Власюком Ігорем Тимофійовичем, про перегляд заочного рішення у цивільній справі № 128/2919/25.

Вінницький районний суд Вінницької області ухвалою від 18.11.2025 задовольнив заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення у цивільній справі № 128/2919/25 за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором; скасував заочне рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 25.09.2025 у цивільній справі № 128/2919/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та призначив справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, одноособово суддею.

Судовий розгляд відкладався з поважних причин.

06.03.2026 представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Власюк І.Т. подав заяву, у якій зазначив, що проценти за користування кредитом нараховані за період з 16.09.2024 до 02.02.2025. У період дії кредитного договору відповідач перебував на військовій службі (з 20.01.2024 до 11.12.2025). Враховуючи положення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», просить позовні вимоги задовольнити частково, стягнувши із ОСОБА_1 заборгованість за тілом кредиту.

У судове засідання 23.03.2026 учасники справи не з`явились, хоч про день, час та місце розгляду справи повідомлялись судом в установленому законом порядку.

Представник позивача ТОВ «Споживчий центр» у позовній заяві просив розгляд справи провести за відсутності представника позивача, проти ухвалення заочного рішення не заперечують.

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Власюк І.Т. попередньо подав до суду заяву, у якій просить розглянути справу за відсутності відповідача та його представника.

У частині третій статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За вказаних обставин суд вважає можливим провести судове засідання 23.03.2026 за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Оглянувши письмові докази у справі та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов такого висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом установлено, що 16.09.2024, шляхом підписання заявки, між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір (оферти) №16.09.2024-100000122, за умовами якого: дата надання/видачі кредиту 16.09.2024; сума кредиту 15 000,00 грн; строк, на який надається кредит, 140 днів з дати його надання; дата повернення кредиту 02.02.2025; процентна ставка фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1% за 1 день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит, розмір процентної ставки не може бути збільшено в односторонньому порядку; комісія, пов`язана з наданням кредиту, 15% від суми кредиту та дорівнює 2 250 грн 00 коп.; неустойка 150 грн 00 коп., що нараховується за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання.

Згідно з копією листа №196-0907 від 09.07.2025, 16.09.2024 о 02 год 28 хв було перераховано кошти на суму 15 000,00 грн на номер картки НОМЕР_2 , номер транзакції в системі іРау.uа 510770254, призначення платежу: видача за договором кредиту №16.09.2024-100000122.

Відповідно до копії довідки-розрахунку про стан заборгованості за кредитним договором, заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором №16.09.2024-100000122 від 16.09.2024 складає 45 750,00 грн, з яких: 15 000,00 грн заборгованість по тілу кредиту, 21 000,00 грн заборгованість по процентах, 2 250,00 грн комісія, 7 500,00 грн неустойка; проценти по кредиту нараховані за період з 16 вересня 2024 року до 02 лютого 2025 року.

У довідці начальника відділення кадрової роботи військової частини НОМЕР_3 від 09.12.2025 зазначено, що ОСОБА_1 перебуває на військовій службі за призовом під час мобілізації на особливий період та дійсно проходить службу у військовій частині НОМЕР_3 з 20 січня 2023 року до теперішнього часу, що підтверджується копією такої довідки.

З копії витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_3 оперативно-тактичного з`єднання-1 корпусу Національної гвардії України « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (по стройовій частині) №377 від 11.12.2025 убачається, що ОСОБА_1 12 грудня 2025 року виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення.

Згідно з частиною першою-другою статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У частині першій статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України , позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У частині другій статті 1054 ЦК України визначено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

У статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 (справа № 2-383/2010) зроблений висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору усі права, набуті за ним сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Відповідно до ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

У Законі України «Про електронну комерцію» визначено організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Статтею 3 цього Закону визначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до частин сьомої-дванадцятої статті11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

У статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

У нормах статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачено використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису, так і електронного підпису, визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа і не може визнаватися недійсним лише через його електронну форму.

З копії укладеного між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 договору убачається, що він підписаний останнім за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

У частині першій статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

У статті 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З копії довідки-розрахунку про стан заборгованості за кредитним договором убачається, що заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором №16.09.2024-100000122 від 16.09.2024 складає 45 750,00 грн, з яких: 15 000,00 грн заборгованість за тілом кредиту, 21 000,00 грн заборгованість за процентами, 2 250,00 грн комісія, 7 500,00 грн неустойка; проценти за кредитом нараховані за період з 16 вересня 2024 року до 02 лютого 2025 року.

За умовами договору №16.09.2024-100000122 від 16.09.2024, дата надання/видачі кредиту 16.09.2024; сума кредиту 15 000,00 грн; строк, на який надається кредит, 140 днів з дати його надання; дата повернення кредиту 02.02.2025; процентна ставка фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1% за 1 день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит, розмір процентної ставки не може бути збільшено в односторонньому порядку; комісія, пов`язана з наданням кредиту, 15% від суми кредиту та дорівнює 2 250 грн 00 коп.; неустойка 150 грн 00 коп., що нараховується за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання.

Отже, у період з 16.09.2024 до 02.02.2025 нарахування процентів та комісії кредитором здійснювалося за умовами договору №16.09.2024-100000122 від 16.09.2024, з якими відповідач ОСОБА_1 ознайомився та погодився.

Сторона відповідача ОСОБА_1 у поданій до суду заяві вказує, що ОСОБА_1 з 20.01.2023 до 12.12.2025 перебував на військовій службі, тому має ряд соціальних гарантій і правовий захист, що передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей».

Згідно з ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також їх дружинам (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, їх дружинам (чоловікам) штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля, а також крім кредитних договорів щодо придбання та встановлення фотоелектричних модулів та/або вітрових електроустановок разом із гібридними інверторами та установками зберігання енергії, проценти за якими можуть бути погашені чи компенсовані за рахунок третіх осіб або держави.

Цей припис Закону є самостійною нормою і дія зазначеної норми поширюється на всіх військовослужбовців без виключення.

У постанові Верховного Суду від 15.07.2020 (справа №199/3051/14) зазначено, що позовні вимоги в частині стягнення процентів не можуть бути задоволенні судом, якщо буде встановлено (шляхом доведення обставин), що боржник (позичальник) має право на пільги відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а без встановлення наявності у позичальника пільг є всі підстави для стягнення процентів.

ОСОБА_1 на підтвердження обставин поширення на нього положень Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» до суду надав копію довідки начальника відділення кадрової роботи військової частини НОМЕР_3 від 09.12.2025, а також копію витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_3 оперативно-тактичного з`єднання-1 корпусу Національної гвардії України « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (по стройовій частині) №377 від 11.12.2025.

З наданих відповідачем документів убачається, що ОСОБА_1 у період з 20.01.2023 до 12.12.2025 перебував на військовій службі.

На час укладення кредитного договору №16.09.2024-100000122 від 16.09.2024 та у період виконання його умов відповідач ОСОБА_1 проходив військову службу, тобто мав статус військовослужбовця Збройних Сил України.

Враховуючи вищевикладене, відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за процентами у розмірі 21 000,00 грн та неустойку у розмірі 7 500,00 грн, оскільки на відповідача ОСОБА_1 поширюється дія положення частини п`ятнадцятої статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

За таких обставин позовну заяву ТОВ «Споживчий центр» слід задовольнити частково, а саме: стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» заборгованість за договором №16.09.2024-100000122 від 16.09.2024 у загальному розмірі 17 250 грн 00 коп., з яких: 15 000,00 грн заборгованість за тілом кредиту, 2 250,00 грн заборгованість за комісією.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10.02.2010, заява № 4909/04).

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог позивача, у порядку, передбаченому статтею 141 ЦПК України, судовий збір, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, у сумі 914,36 грн (17 250,00 ? 2 422,40 / 45 750,00) слід стягнути з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 10, 12, 19, 81, 141, 211, 247, 258-260, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» () заборгованість за кредитним договором №16.09.2024-100000122 від 16.09.2024 у загальному розмірі 17 250 (сімнадцять тисяч двісті п`ятдесят) грн 00 коп., з яких: 15 000,00 грн заборгованість за тілом кредиту, 2 250,00 грн заборгованість за комісією.

Решту позовних вимог залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» () понесені судові витрати на сплату судового збору в сумі 914 (дев`ятсот чотирнадцять) грн 36 коп.

Рішення може бути оскаржено до Вінницького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу подано протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр», адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. Саксаганського, 133-А.

Відповідач ОСОБА_1 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 .

Дата складення повного судового рішення 24.03.2026.

СУДДЯ