Справа № 752/7525/26
Провадження № 2-з/752/62/26
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

про відмову в забезпеченні позову

27 березня 2026 року Голосіївський районний суд міста Києва у складі головуючого судді Кирильчук І.А., при секретарі Сінчук І.А., розглянувши заяву голови Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації - органу опіки та піклування (служба у справах дітей та сім`ї) Дунаєвської Софії про забезпечення позову у цивільній справі за позовом Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації - орган опіки та піклування, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_3 , про відібрання дитини у матері без позбавлення батьківських прав та передачі дитини органу опіки та піклування - Голосіївській районній в місті Києві державній адміністрації,

в с т а н о в и в:

До Голосіївського районного суду міста Києва надійшла заява Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації - органу опіки та піклування (служба у справах дітей та сім`ї) Дунаєвської Софії (надалі також заявник) про забезпечення позову у цивільній справі за позовом Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації - орган опіки та піклування (надалі також позивач) , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 ( надалі також відповідач), треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_3 , про відібрання дитини у матері без позбавлення батьківських прав та передачі дитини органу опіки та піклування - Голосіївській районній в місті Києві державній адміністрації.

Заявник просить вжити заходи забезпечення позову шляхом негайного відібрання дитини у матері без позбавлення її батьківських прав та передачі дитини органу опіки та піклування для подальшого тимчасового влаштування, а також визначити порядок виконання такої ухвали, зокрема із можливістю примусового доступу до житла та залучення поліції.

Вимоги обґрунтовані тим, що перебування дитини з матір`ю створює реальну загрозу її психічному та фізичному розвитку, оскільки дитина ізольована від суспільства, не відвідує заклад освіти, місцезнаходження її фактично приховується, що унеможливлює контроль за умовами її проживання; мати перешкоджає доступу представників органів опіки, медиків та інших служб, ігнорує законні вимоги, раніше притягувалась до адміністративної відповідальності, а невжиття заходів забезпечення позову може призвести до непоправної шкоди правам та інтересам дитини і унеможливити виконання майбутнього рішення суду.

Під час вивчення матеріалів заяви, суд прийшов до висновку про наявність підстав для залишення заяви про забезпечення позову без задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом без повідомлення учасників справи.

Згідно з частини другої статті 247 ЦПК України в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до частин першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Статтею 150 ЦПК України встановлено, що позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Разом з тим, відповідно до частини десятої статті 150 ЦПК України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Відповідно до частин першої другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів може істотно ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутись до суду.

Забезпечення позову є цивільно-процесуальним заходом, що вживається судом та направлений на захист матеріально-правових інтересів позивача, що гарантують реальне виконання судового рішення. Він застосовується лише до позовів про визнання і про присудження. Вирішуючи питання про забезпечення позову та приймаючи за ним рішення, суд зобов`язаний враховувати обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, та зазначені ним докази, що підтверджують кожну обставину.

У п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді про забезпечення позову» зазначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Суд також зобов`язаний враховувати обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, та зазначені ним докази, що підтверджують кожну обставину.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, чи майнових наслідків заборони відповідачу, іншим особам здійснювати певні дії.

Виходячи з аналізу змісту норм глави 10 ЦПК України «Забезпечення позову» та правової природи заходів забезпечення позову, вони мають такі основні ознаки: 1) заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер захисту прав; 2) судове рішення про забезпечення позову не є остаточним рішенням по суті справи; 3) заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до Принципів попередніх і забезпечувальних (охоронних) заходів у міжнародному цивільному процесі Міжнародної Асоціації процесуального права, «попередні і забезпечувальні заходи мають дві принципові цілі у цивільних спорах: а) збереження існуючого status quo до вирішення спору по суті; б) збереження активів, за рахунок яких остаточне судове рішення може бути виконано.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та визначаються судом залежно від фактичних обставин у кожному конкретному випадку.

Абзацем 1 частини десятої статті 150 ЦПК України передбачено, що не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

У заяві про забезпечення свого позову заявник просить вжити заходи забезпечення позову за позовом Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації до ОСОБА_2 , третя особи Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_3 про відібрання малолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у матері ОСОБА_2 без позбавлення батьківських, шляхом встановлення обов`язку щодо негайного відібрання малолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у матері ОСОБА_2 , тобто фактично постановити негайно судове рішення по суті її позовних вимог, що суперечить правовому інституту забезпечення позову, порушить існуючий status quo до вирішення спору по суті та буде означати остаточне вирішення спору в процесуальній ухвалі замість передбаченого ЦПК України рішення по суті спору за наслідками судового розгляду.

Суд вважає, що задоволення вимог заяви порушуватиме пряму заборону, передбачену абзацем 1 частини десятої статті 150 ЦПК України, оскільки зазначені у ній заходи забезпечення позову за своїм змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог.

Таким чином, вимоги заяви голови Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації - органу опіки та піклування (служба у справах дітей та сім`ї) Дунаєвської Софії суперечать чинному цивільному процесуальному законодавству, тому така заява не підлягає задоволенню.

Окрім цього суд вважає також за необхідне зазначити, що відповідно до пункту 8 Постанови Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 року № 866 «Про питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини», визначено, що у разі, якщо виникла безпосередня загроза життю або здоров`ю дитини, орган опіки та піклування, якому стало відомо про це, приймає рішення про негайне відібрання дитини у батьків або осіб, які їх замінюють.

Для прийняття рішення про негайне відібрання дитини у батьків або осіб, які їх замінюють, служба у справах дітей негайно після отримання повідомлення про безпосередню загрозу життю або здоров`ю дитини разом з уповноваженим підрозділом органів Національної поліції, фахівцем із соціальної роботи, представниками закладу охорони здоров`я проводить оцінку рівня безпеки дитини згідно з додатком 10. До проведення оцінки рівня безпеки дитини можуть бути додатково залучені уповноважені суб`єкти в межах своїх повноважень.

У разі виявлення (підтвердження) за результатами оцінки рівня безпеки дитини фактів безпосередньої загрози її життю або здоров`ю та потреби у вжитті невідкладних заходів до забезпечення її безпеки дитина може бути невідкладно направлена до закладів охорони здоров`я для обстеження стану її здоров`я, надання необхідної медичної допомоги в стаціонарних умовах та документування фактів жорстокого поводження з нею або тимчасово влаштована відповідно до пункту 31 цього Порядку.

Після вжиття невідкладних заходів до забезпечення безпеки дитини служба у справах дітей в той же день подає районній у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчому органу міської, районної у місті (у разі утворення), селищної, сільської ради клопотання про невідкладене відібрання дитини у батьків або осіб, які їх замінюють. Після надходження клопотання уповноважена особа районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі утворення), селищної, сільської ради протягом одного дня розглядає порушене питання та приймає відповідне рішення.

Про відібрання дитини у батьків або осіб, які їх замінюють, орган опіки та піклування того ж дня письмово інформує органи прокуратури за місцем проживання дитини та у семиденний строк після прийняття рішення звертається до суду з позовом про позбавлення батьків чи одного з них батьківських прав, про відібрання дитини в матері, батька без позбавлення батьківських прав.

Служба у справах дітей за участю інших структурних підрозділів районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі утворення), селищної, сільської ради здійснює підготовку документів для звернення органу опіки та піклування до суду про позбавлення батьків чи одного з них батьківських прав або відібрання дитини у матері, батька без позбавлення їх батьківських прав.

З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне зазначити, що наведеними нормами Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 № 866, врегульовано самостійний адміністративний механізм негайного відібрання дитини у разі безпосередньої загрози її життю або здоров`ю, реалізація якого віднесена до повноважень органу опіки та піклування та служби у справах дітей.

Таким чином, з аналізу вказаних норм вбачається, що питання негайного відібрання дитини у випадку існування безпосередньої загрози її життю чи здоров`ю може бути вирішене в позасудовому порядку в межах дискреційних повноважень відповідних органів, у визначеній законом процедурі, із подальшим зверненням до суду у встановлений строк.

Отже, заявник фактично просить суд вирішити питання, для якого законодавством передбачено інший, спеціальний порядок вирішення, що належить до дискреційних повноважень служби у справах дітей та органу опіки та піклування.

З огляду на те, що заява про забезпечення позову за своїм змістом є тотожною заявленим позовним вимогам та фактично спрямована на їх дострокове вирішення по суті спору, а також враховуючи, що у випадках наявності безпосередньої загрози життю чи здоров`ю дитини законодавством передбачено інший, спеціальний позасудовий порядок негайного відібрання дитини, який віднесено до повноважень органу опіки та піклування, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст.ст. 43, 49, 149, 151, 153, 259-261, 353 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Заяву голови Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації - органу опіки та піклування (служба у справах дітей та сім`ї) Дунаєвської Софії про забезпечення позову у цивільній справі за позовом Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації - орган опіки та піклування, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_3 , про відібрання дитини у матері без позбавлення батьківських прав та передачі дитини органу опіки та піклування - Голосіївській районній в місті Києві державній адміністрації - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повного тексту ухвали суду.

У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Ухвала складена 27 березня 2026 року.

Суддя І. А. Кирильчук