Справа № 604/96/26
Провадження № 2/604/218/26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2026 року cелище Підволочиськ

Підволочиський районний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Сіянко В.М.,

за участю секретаря судового засідання Феньо О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в селищі Підволочиськ цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

у с т а н о в и в:

23 січня 2026 року через систему «Електронний суд» Товариство з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» звернулось до Підволочиського районного суду Тернопільської області з позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитними договорами з ОСОБА_1 у загальному розмірі 78708,40грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, на неналежне виконанням відповідачкою умов наступних кредитних договорів:

- за Договором про надання фінансових послуг №395 від 06 березня 2021 року укладеним між ТОВ «Служба миттєвого кредитування" та ОСОБА_1 , за твердженням позивача, у зв`язку з невиконання відповідачкою зобов`язань за вказаним договором за останньою рахується заборгованість у загальному розмірі 25962,40грн, з яких : 1600грн - заборгованість по тілу кредиту, 24362,40 грн - заборгованість за нарахованим процентам на дату відступлення права вимоги;

- за Договором про надання фінансових послуг №554 від 06 березня 2021 року укладеним між ТОВ «Служба миттєвого кредитування" та ОСОБА_1 , за твердженням позивача обліковується заборгованість у загальному розмірі 52746,00грн, з яких : 5900,00грн - заборгованість по тілу кредиту, 46846,00грн - заборгованість за нарахованим процентам на дату відступлення права вимоги;

Поряд з цим вказує, що між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено договори факторингу № 17/12-2021-62 від 17 грудня 2021 року та Договір факторингу №395 від 01 грудня 2021 року, у відповідності до умов якого ТОВ «Служба миттєвого кредитування» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, у тому числі і по згаданих договорах, укладених з відповідачкою.

В свою чергу ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право вимоги ТОВ «Коллект Центр» відповідно до договору відступлення прав вимоги № 10-01/2023 від 10 січня 2023 року та договору відступлення прав вимоги № 10-03/2023/1 від 10 березня 2023 року , в тому числі за кредитними договорами № 395 та №554, укладеними з ОСОБА_1 .

Відповідачка ОСОБА_1 на користь нового кредитора ТОВ «Коллект Центр» жодних платежів станом на 23.01.2026 року (дата звернення з позовом до суду) не здійснила. Оскільки відповідачка добровільно не сплатила суму боргу за кредитом, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за вказаними кредитними договорами в загальному розмірі 78708,40 грн, з яких: заборгованість по тілу 7500 грн.; заборгованість по відсотках -71208,40грн, а також в порядку розподілу судових витрат стягнути судовий збір у розмірі 2662,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 25000,00 грн.

Ухвалою суду від 29 січня 2026 року відкрито провадження у даній справі, розгляд справи визначено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

17 лютого 2026 року на адресу суду від відповідачки надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого остання позовні вимоги не визнає, вважає їх необґрунтованими. За твердженням ОСОБА_1 позивачем не надано первинних документів, які підтверджують факт передачі їй коштів за кредитними договорами. Поряд з цим вказує, що позивачем не правомірно нараховано відсотки за користування кредитом, які є значно завищеними та значно перевищують суму тіла кредиту. З урахуванням зазначеного просить суд відмовити позивачу у задоволені позову.

23 лютого 2026 року на адресу суду від позивача у справі надійшла відповідь на відзив, представником позивача викладено додаткові доводи на спростування аргументів відповідачки викладених в відзиві на позовну заяву Так, позивачем вказано, що грошові кошти згідно умов договору були перераховані за реквізитами вказаними ОСОБА_1 у заяві-анкеті. Поряд з цим вказує, що ані первісний кредитор, ані позивач не є банківською організацією, а тому не має можливості надати виписки порахунку позичальника. За твердженням позивача, проценти за користування кредитом було нараховно згідно погоджених умов договору на підставі п. 1.4. Договору, за фактичний строк користування кредитом. З урахуванням зазначеного оцінює надані докази на свою корить та просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Одночасно позивачем подано клопотання про витребовування доказів.

Відповідачем 17.03.2026 подано заяву про розгляд справи за її відсутності, одночасно ОСОБА_1 позовні вимоги визнано частково, заперечує проти стягнення заборгованості за нарахованими позивачем відсотками за користування кредитом, вказує, що вони є надмірно завищеними та не відповідають принципу справедливості, просить суд врахувати, що на вихованні відповідачки перебувають неповнолітні діти. Одночасно просить суд зменшити судові витрати позивача на правову допомогу до 5000,00грн.

Справу розглянуто згідно ч.3 ст.211 ЦПК України у відсутності представника позивача та відповідача, які подали до суду відповідні заяви про розгляд за їх відсутності.

Дослідивши та оголосивши матеріали справи, суд прийшов до такого висновку.

Щодо вимоги позивача за Договором про надання фінансових послуг №395 від 06 березня 2021 року судом встановлено наступне.

Судом встановлено, що 06 березня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Служба миттєвого кредитування" ( надалі - позивач або Товариство») і ОСОБА_1 ( надалі - відповідач або Позичальник ) укладено Договір про надання фінансових послуг №395 «Стандартний». ( наділ Договір №395).

За умовами Договору №395 товариство зобов`язується надати позичальникові кредит без конкретної споживчої мети, на суму, яка зазначається та погоджується сторонами в заяві-анкеті, та складає 1600 гривень на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, нараховані згідно умов цього Договору, його додатків та правил (пункт 1.1 кредитного договору).

Відповідно до п. 1.9. Договору граничний строк кредитування (строк дії кредитного договору): 1 рік.

Пунктом 1.3 кредитного договору визначено, що орієнтовний строк повернення кредиту 16 днів з моменту повернення кредиту. У разі сплати всіх нарахованих на дату такої сплати процентів, орієнтовний строк повернення кредиту перераховується та становить 16 днів з моменту сплати всіх нарахованих процентів.

За змістом пункту 1.4 кредитного договору проценти за користування кредитом розраховуються від суми кредиту за кожний день користування протягом фактичного строку користування кредитом починаючи з першого дня перерахування суми кредиту у наступному розмірі: а) 2 % за кожен день користування кредитом за умови сплати всіх нарахованих процентів за користування кредитом не пізніше, ніж протягом орієнтовного строку повернення кредиту; б) починаючи з першого дня наступним за орієнтовним строком повернення кредиту процентна ставка збільшується на 1,64 % порівняно з процентною ставкою, зазначеною у пункті 1.4 а); в) починаючи з 15 дня наступного за орієнтовним строком повернення кредиту процентна ставка збільшується на 1,38 % порівняно з процентною ставкою, зазначеною у пункті 1.4 б); г) починаючи з 30 дня наступного за орієнтовним строком повернення кредиту процентна ставка збільшується на 2,65 % порівняно з процентною ставкою, зазначеною у пункті 1.4 в); д) тип процентної ставки фіксована.

Нараховані проценти підлягають обов`язковій сплаті на 16 день з моменту отримання кредиту в сумі, що нарахована за фактичний строк користування кредитом на дату сплати. В разі, якщо сума кредиту лишається неповернутою після орієнтовного строку повернення кредиту, проценти підлягають обов`язковій сплаті кожні 16 днів у сумі, нарахованій за фактичний строк користування кредитом (пункти 1.4.1, 1.4.2 кредитного договору).

Кредитний договір укладений сторонами дистанційно шляхом подання ТОВ "Служба миттєвого кредитування" пропозиції укласти договір (оферти) та прийняття ОСОБА_1 указаної пропозиції (акцепту). При цьому відповідачка підписала кредитний договір одноразовим ідентифікатором Q6.

Додатками до Договору є: заява-анкета, графік платежів, паспорт кредиту. Невід`ємними частинами договору є Правила та повідомлення суб`єкта персональних даних про його права, визначені Законом України «Про захистперсональних даних», мету збору даних, склад та зміст зібраних персональних даних, та осіб, яким передаються його персональні дані ( пункт 4. 14 кредитного договору )

Сторонами договору підписано електронним цифровим підписом Заву Анкету, Графік платежів та Паспорт споживчого кредиту.

В матеріалах справи також міститься інформація щодо порядку (процедури), хронологія дій щодо укладення електронного договору, вчинених Товариством та Заявником в інформаційно-телекомунікаційній системі та поза нею з зазначенням часу та дати таких дій.

Відповідно до інформаційної довідки ТОВ «Фінансова компанія « Вей Фор Пей» від 10.12.2025, 06 березня 2021 року успішно перераховано грошові кошти у розмірі 1600грн згідно договору №395 на НОМЕР_1 .

Таким чином, ТОВ «Служба миттєвого кредитування» свої зобов`язання за кредитним договором виконало в повному обсязі, надало ОСОБА_1 кредит в розмірі 1600,00 грн.

В свою чергу, в порушення умов кредитного договору відповідачка свої зобов`язання не виконала, у встановлений строк кошти не повернула, внаслідок чого виникла заборгованість, яка станом на дату подання позову становить 25962,40грн.

Водночас ОСОБА_1 не надано виписки з особового рахунку за картковим рахунком НОМЕР_2 на спростування обставин отримання 06.03.2021 кредиту в сумі 1600,00грн.

Судом враховано, що відповідача обізнана про наявність судового спору у даній справі, поряд з цим ОСОБА_1 не надано будь-яких доказів, які б спростували твердження позивача, як і не надано контррозрахунку на проведений позивачем розрахунок заборгованості за вказаним кредитним договором.

Твердження відповідачки про недоведеність розміру заборгованості за кредитним договором не ґрунтуються на фактичних обставинах справи.

У матеріалах справи відсутні докази виконання відповідачем обов`язку за укладеним між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та ОСОБА_1 договором №395 від 06.03.2021 з повернення кредиту в сумі 1600 грн.

До матеріалів позовної заяви позивачем надано розрахунок заборгованості ОСОБА_1 за Договором №395 від 06.03.2021 року станом на 08.01.2026, згідно якого заборгованість відповідачки складає: 25962,40 грн, з яких 1600грн - заборгованість по тілу кредиту, 24362,40 грн - заборгованість за нарахованим процентам на дату відступлення права вимоги.

Щодо вимоги позивача за Договором про надання фінансових послуг№ 554 від 06 березня 2021 року судом встановлено наступне.

Судом встановлено, що 06 березня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Служба миттєвого кредитування" ( надалі - позивач або Товариство») і ОСОБА_1 ( надалі - відповідач або Позичальник ) укладено Договір про надання фінансових послуг №554 «Стандартний». ( наділ Договір №554).

За умовами Договору №554 товариство зобов`язується надати позичальникові кредит без конкретної споживчої мети, на суму, яка зазначається та погоджується сторонами в заяві-анкеті, та складає 5900 гривень на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, нараховані згідно умов цього Договору, його додатків та правил (пункт 1.1 кредитного договору).

Відповідно до п. 1.9. Договору граничний строк кредитування (строк дії кредитного договору): 1 рік.

Пунктом 1.3 кредитного договору визначено, що орієнтовний строк повернення кредиту 16 днів з моменту повернення кредиту. У разі сплати всіх нарахованих на дату такої сплати процентів, орієнтовний строк повернення кредиту перераховується та становить 16 днів з моменту сплати всіх нарахованих процентів.

За змістом пункту 1.4 кредитного договору проценти за користування кредитом розраховуються від суми кредиту за кожний день користування протягом фактичного строку користування кредитом починаючи з першого дня перерахування суми кредиту у наступному розмірі: а) 2 % за кожен день користування кредитом за умови сплати всіх нарахованих процентів за користування кредитом не пізніше, ніж протягом орієнтовного строку повернення кредиту; б) починаючи з першого дня наступним за орієнтовним строком повернення кредиту процентна ставка збільшується на 1,64 % порівняно з процентною ставкою, зазначеною у пункті 1.4 а); в) починаючи з 15 дня наступного за орієнтовним строком повернення кредиту процентна ставка збільшується на 1,38 % порівняно з процентною ставкою, зазначеною у пункті 1.4 б); г) починаючи з 30 дня наступного за орієнтовним строком повернення кредиту процентна ставка збільшується на 2,65 % порівняно з процентною ставкою, зазначеною у пункті 1.4 в); д) тип процентної ставки фіксована.

Нараховані проценти підлягають обов`язковій сплаті на 16 день з моменту отримання кредиту в сумі, що нарахована за фактичний строк користування кредитом на дату сплати. В разі, якщо сума кредиту лишається неповернутою після орієнтовного строку повернення кредиту, проценти підлягають обов`язковій сплаті кожні 16 днів у сумі, нарахованій за фактичний строк користування кредитом (пункти 1.4.1, 1.4.2 кредитного договору).

Кредитний договір укладений сторонами дистанційно шляхом подання ТОВ "Служба миттєвого кредитування" пропозиції укласти договір (оферти) та прийняття ОСОБА_1 указаної пропозиції (акцепту). При цьому відповідачка підписала кредитний договір одноразовим ідентифікатором Y8.

Додатками до Договору є: заява-анкета, графік платежів, паспорт кредиту. Невід`ємними частинами договору є Правила та повідомлення суб`єкта персональних даних про його права, визначені Законом України «Про захист персональних даних», мету збору даних, склад та зміст зібраних персональних даних, та осіб, яким передаються його персональні дані ( пункт 4. 14 кредитного договору )

Сторонами договору підписано електронним цифровим підписом Заву Анкету, Графік платежів та Паспорт споживчого кредиту.

В матеріалах справи також міститься інформація щодо порядку (процедури), хронологія дій щодо укладення електронного договору, вчинених Товариством та Заявником в інформаційно-телекомунікаційній системі та поза нею з зазначенням часу та дати таких дій.

Відповідно до інформаційної довідки ТОВ «Фінансова компанія « Вей Фор Пей» від 10.12.2025, 06 березня 2021 року успішно перераховано грошові кошти у розмірі 5900грн згідно договору №554 на НОМЕР_1 .

Таким чином, ТОВ «Служба миттєвого кредитування» свої зобов`язання за кредитним договором виконало в повному обсязі, надало ОСОБА_1 кредит в розмірі 5900,00 грн.

В свою чергу, в порушення умов кредитного договору відповідачка свої зобов`язання не виконала, у встановлений строк кошти не повернула, внаслідок чого виникла заборгованість, яка станом на дату подання позову становить 52746грн.

Водночас ОСОБА_1 не надано виписки з особового рахунку за картковим рахунком НОМЕР_2 на спростування обставин отримання 06.03.2021 кредиту в сумі 5900,00грн.

Судом враховано, що відповідача обізнана про наявність судового спору у даній справі, поряд з цим ОСОБА_1 не надано будь-яких доказів, які б спростували твердження позивача, як і не надано контррозрахунку на проведений позивачем розрахунок заборгованості за вказаним кредитним договором.

Твердження відповідачки про недоведеність розміру заборгованості за кредитним договором не ґрунтуються на фактичних обставинах справи.

У матеріалах справи відсутні докази виконання відповідачем обов`язку за укладеним між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та ОСОБА_1 договором №554 від 06.03.2021 з повернення кредиту в сумі 5900грн.

До матеріалів позовної заяви позивачем надано розрахунок заборгованості ОСОБА_1 за Договором № 554 від 06.03.2021 року станом на 08.01.2026, згідно якого заборгованість відповідачки складає: 95736,35 грн, з яких 5900грн - заборгованість по тілу кредиту, 89836,35 грн - заборгованість за нарахованим процентам на дату відступлення права вимоги. Загальна заборгованість заявлена до стягнення за договором складає 52746,00грн. та складається з 5900грн - заборгованість по тілу кредиту, 46846,00грн - заборгованість за нарахованим процентами.

Крім того, матеріали справи свідчать, що 01 грудня 2021 року між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» укладено Договір факторингу №1-12, відповідно до умов якого ТОВ «Служба миттєвого кредитування» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» право вимоги до позичальників, в тому числі за Договором про надання фінансових послуг №395 від 06.03.2021 року та Договором про надання фінансових послуг №5554 від 06.03.2021.

Згідно п.2.1 вказаного договору факторингу Клієнт Первісний Кредитор зобов`язується відступити за плату право грошової вимоги у сумі 60 168 947,00 грн., а Фактор зобов`язується, здійснивши фінансування, прийняти право грошової вимоги до Боржників, що належать Клієнту, і стає Новим Кредитором за договорами про надання фінансових послуг, укладеними між Клієнтом і Боржниками.

Сторони домовились, що розмір фінансування за Реєстром Боржників складає 5 535 543,12 грн. (п.7.1 вищезазначеного Договору факторингу).

Як вбачається із платіжного доручення № від 03 грудня 2021 року, ТОВ «Вердикт Капітал» сплатило ТОВ «Служба миттєвого кредитування» суму 5 535 543, 12 грн., відтак набуло право грошової вимоги до позичальників ТОВ «Служба миттєвого кредитування», зокрема і до відповідачки ОСОБА_1 за Договорами про надання фінансових послуг №№395 та №5554 від 06.03.2021.

В подальшому, 10 березня 2023 року між ТОВ «Вердикт Капітал» (далі - Первісний кредитор) та ТОВ «Коллект Центр» (далі - Новий кредитор) укладено Договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги № 10-01/2023 (далі Договір № 10-01/2023).

Відповідно до п. 2.1 Договору № 10-01/202, за цим договором в порядку та на умовах, визначених цим договором, Первісний кредитор відступає шляхом продажу Новому кредитору належні Первісному кредитору, а Новий кредитор набуває у обсязі та на умовах, визначених цим договором, права вимоги Первісного кредитора до боржників, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників, страховиків або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників або які зобов`язані виконати обов`язки боржників, за договорами позики з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них.

За змістом п.5.4 Договору № 10-03/2023/01, до Нового кредитора переходять права Первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, зокрема Новий кредитор має право здійснювати нарахування та стягнення процентів та/чи процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики за умови дотримання вимог чинного законодавства України, нарахування та стягнення штрафних санкцій за порушення боржниками грошових зобов`язань, нарахування будь-яких платежів і комісій, а також право вимагати у боржників відшкодування збитків, завданих неналежним виконанням грошових зобов`язань відповідно до законодавства та умов договорів позики.

Як вбачається з Витягу з Реєстру боржників, який є Додатком №3 до Договору № 10-01/2023 від 10.03.2023, ТОВ «ТОВ «Коллект Центр» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 за Договором про надання фінансових послуг №395 у загальному розмірі 25962,40 грн з яких: 1600,00 грн заборгованість по тілу кредиту, 24362,40,00грн заборгованість за процентами, а також за Договором про надання фінансових послуг №5554у загальному розмірі 95736,35 грн з яких: 5900,00 грн заборгованість по тілу кредиту ; 89836,35,00грн заборгованість за процентами.

З урахуванням наведеного, встановивши факт укладення між первісним кредитором ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та ОСОБА_1 договору про надання фінансових послуг №395 та №5554 від 06.03.2021, факт отримання відповідачкою коштів за вказаними договорами та їх неповернення у відповідності до умов вказаного договору у строки, визначені сторонами, та факт переходу права вимоги за цим договором до позивача ТОВ «Коллект Центр», - суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог та стягнення з відповідачки на користь ТОВ «Коллект Центр» за договором про надання фінансових послуг №395, заборгованість у розмірі 1600,00 по тілу кредиту та за договором про надання фінансових послуг №5554, заборгованість у розмірі 5900,00грн по тілу кредиту.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованість за нарахованим процентам на дату відступлення права вимоги за договором про надання фінансових послуг №395 від 06.03.2021 у розмірі 24362,40 грн та за договором про надання фінансових послуг №5554 від 06.03.2021 у розмірі 46846,00грн.

Позивачем до матеріалів справи додано розрахунок заборгованості ОСОБА_1 зокрема щодо нарахованих відсотків за договором про надання фінансових послуг №395 станом на 08.01.2026, згідно якого заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги ( на 10.01.2023) становить 24362,40 грн. Згідно розрахунку ТОВ «Коллект Центр» заборгованість за нарахованими відсотками за договором про надання фінансових послуг №5554 на дату відступлення права вимоги ( на 10.01.2023) становить 89836,35грн., заявлено позивачем до стягнення 46846,00грн.

Водночас, суд вважає, що розмір процентів, які просить стягнути позивач не є співмірним тілу кредиту, суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації за користування коштами.

У постанові ВС від 12.02.2025 у справі № 679/1103/23 зазначено, що принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19 (пункт 6.20)).

Отже, сторони повинні сумлінно та добросовісно співпрацювати з метою належного виконання укладеного договору. Кредитор у зобов`язанні має створити умови для виконання боржником свого обов`язку, для чого вчиняє не тільки дії, визначені договором, актами цивільного законодавства, але й ті, які випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту (частина перша статті 613 ЦК України).

Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

У пункті 14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року в справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19) зроблено висновок, що у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України у вказаній редакції).

Споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункт 23 частини першої зазначеної статті у відповідній редакції).

10 червня 2017 року набрав чинності Закону України «Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній з 10 червня 2017 року). Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів». З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України «Про захист прав споживачів».

Визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-223цс16).

Під час стягнення заявленої позивачем заборгованості необхідно керуватись чітко обумовленими між контрагентами кредитного договору умовами, а не іншими умовами, які дають змогу кредитодавцю вийти за межі узгодженого строку та нарахувати непропорційно велику суму компенсації, оскільки така непропорційно велика сума компенсації не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.

Отже, вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищеними, не відповідає передбаченим у частині третій статті 509, частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.

Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Позивач як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи із порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги чинного законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно.

Необхідно зазначити, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту.

Вказане узгоджується із положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій зазначено, що, визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.

Пунктами 1, 2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року № 39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17 травня 1973 року № 543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, зокрема у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на до контрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди.

Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11 травня 2005 року розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином, ефективного вибору.

Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (пункт 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).

У Рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 132/1006/19.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Також у цій постанові зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, керуючись принципами розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних, як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.

З наданого позивачем розрахунку вбачається, що заборгованість по тілу кредиту за кредитними договорами становить 1600,00 грн та 5900,00 грн, натомість заявлені позивачем відсотки за прострочення повернення суми траншів, згідно розрахунку заборгованості, становлять 24362,40грн та 46846,00 грн, тому з огляду на вищевикладене та з метою забезпечення відповідності заявленого позивачем до стягнення розмір заборгованості засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд вважає за необхідне розмір процентів за договором про надання фінансових послуг №395 від 06.03.2021 зменшити з 24362,40 грн до 12181,20грн, а за договором про надання фінансових послуг №5554 від 06.03.2021 зменшити з 46846,00грн до 23423,00грн.

За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України.)

Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19.

Сторони домовилися, що всі документи щодо надання Кредиту підписуються Клієнтом з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Таким чином, Законом України «Про електрону комерцію» визначено, що саме Договором оферти визначається технологію (порядок) укладення договору, порядок створення та накладання електронних підписів сторонами договору, спосіб та порядок прийняття пропозиції укласти електронний договір (акцепту), технічні засоби ідентифікації сторони.

Відповідно до ч. 1ст.1055 Цивільного кодексу України кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно з ч. 2ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами. Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 12 Закону "Про електронну комерцію"якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання в тому числі "електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом (абз. 3 ч. 1 ст. 12). У свою чергу згідно з визначенням одноразового ідентифікатора, наведеного у п. 6 ч. 1ст.3 Закону України "Про електронну комерцію" електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Саме у такий спосіб було підписано зазначені вище кредитні договори.

У постанові Верховного Суду від 7.10.2020 по справі N 127/33824/19 зроблено правовий висновок, що без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину, а кредитні кошти не були б перераховані відповідачу.

Доказів протилежного матеріали справи не містять, відповідачем таких не надано, що в силу положень статей12,81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.

В силу припису статті 204 ЦК України, правомірність правочину презюмується. Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на відповідача.

Згідно з абз. 2 ч. 2ст. 639 Цивільного кодексу України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Враховуючи вказане та те, що відповідачка ініціювала укладення такого договору, оформивши заявку на сайті товариства, підписавши договір з використанням аналогового підпису, суд приходить до висновку, що між сторонами склались договірні правовідносини.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

За приписами частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

За вказаних обставин, суд дійшов висновку, що позивач, як кредитодавець, відповідно до положень ст.1054 ЦК України має право вимагати від відповідача, як позичальника, повернення частини кредиту, що залишилась, та сплати належних йому процентів.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 04 червня 2020 року у справі № 910/1755/19, у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За правилами статей 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує відповідні докази. Будь-яка особа, у якої знаходиться доказ, повинна видати його на вимогу суду.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показами свідків.

Надані позивачем докази, суд визнає належними і допустимими, також достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для частково задоволення позову та стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості у загальному розмірі 43113,20 грн.

В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений позивачем під час звернення з даним позовом до суду.

Судом встановлено, що позивач поніс судові витрати, у виді сплати судового збору в сумі 2422,40 грн.

Позовні вимоги задоволено на 55% (43113,20 грн/ 78708,40грн.х 100% ).

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1464,32 грн (2662,40 грн х 55% / 100 %) судового збору .

У позовній заяві позивач просить суд стягнути з відповідачки на його користь судові витрати, в. ч. витрати на професійну правничу допомогу в сумі 25000,00 грн.

При вирішенні питання про стягнення з відповідачки на користь позивача судових витрат суд виходить з наступного.

Згідно статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, в тому числі, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини третьої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята-шоста статті 137 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта статті 137 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи.

З аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи (висновки в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року в справі № 357/380/20 (провадження № 14-20цс22)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року в справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18) зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування в справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

Під час визначення суми відшкодування суд має керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумностіїхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Такі висновки сформульовані в додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц.

За загальним правилом, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе винятково на підставі клопотання іншої сторони в разі доведення нею недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Такі висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року в справі № 911/3312/21.

Водночас у частині третій статті 141 ЦПК України визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила під час вирішення питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. У такому випадку суд повинен конкретно визначити, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести обґрунтування такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну потребу судових витрат для конкретної справи.

Наведені висновки сформульовані в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року в справі № 686/5757/23.

У постановах від 19 лютого 2022 року в справі № 755/9215/15-ц та від 05 липня 2023 року в справі № 911/3312/21 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та потрібності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовують з урахуванням конкретних обставин справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.

Так, під час розгляду справи позивач в позовній заяві заявив вимогу про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 25000 грн. та долучив документи на підтвердження понесених позивачем вказаних витрат, а саме: договір про надання правничої допомоги №01-07/2024 року, укладений між ТОВ «Коллект Центр» та АО «Лігал Ассістанс»; прайс-лист з переліком і вартістю послуг АО «Лігал Ассістанс»; заявка про надання юридичної допомоги №1585 від 01.12.2025року, згідно якої сторони договору про надання правової допомоги погодили надання правових послуг по супроводу примусового стягнення заборгованості з ОСОБА_1 , а саме надання усної консультації з вивченням документів 2 години 4000 грн., складення позовної заяви про стягнення боргу 6 годин 18000 грн., письмова ( вивчення документації Клієнта з посиланням на нормативно-правові акти та підготовкою аналітичної довідки щодо судової практики ) 1 година 3000грн; а також витяг з акту №17 про надання юридичної допомоги від 31.12.2025 року - надання усної консультації з вивченням документів 2 години - 4 000 грн., складання позовної заяви про стягнення боргу 6 годин 18000 грн., письмова ( вивчення документації Клієнта з посиланням на нормативно-правові акти та підготовкою аналітичної довідки щодо судової практики ) 1 година 3000гр

Вирішуючи чи є розмір витрат позивача на правничу допомогу обґрунтованим і пропорційним до предмета спору в цій справі, суд вважає, що заявлені витрати на професійну правничу допомогу на суму 25000 грн. не відповідають критерію розумності їхнього розміру, такі витрати не мають характеру необхідних, неминучих, а також не відповідають обсягу наданих правничих послуг під час розгляду справи в суді першої інстанції.

При цьому, суд звертає увагу на те, що предметом позову є стягнення заборгованості за кредитним договором. Справа є малозначною в силу вимог закону та не є складною.

Беручи до уваги характер правовідносин у цій справі та складність даної справи (предметом позову є стягнення заборгованості за кредитним договором; справа є малозначною в силу вимог закону та не є складною), проаналізувавши обсяг наданих адвокатом позивача послуг, виходячи із засад цивільного законодавства щодо розумності та справедливості, суд вважає, що відшкодуванню на користь позивача підлягають витрати на правову допомогу в суді першої інстанції у розмірі 7000 грн.

Керуючись ст.ст. 526, 1054 ЦК України, ст.ст. 12, 81, 89, 141, 263-265, 280-283 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» (, місцезнаходження: вул. Мечнікова, будинок 3, офіс 306, м.Київ, 01133) заборгованість за Договорами про надання фінансових послуг №395 та №5554 від 06.03.2021 у загальному розмірі 43113,20грн (сорок три тисячі сто тринадцять гривень 20 копійок), витрати зі сплати судового збору в сумі 1464,32 (одна тисяча чотириста шістдесят чотири гривні тридцять дві копійки), а також витрати на правову допомогу в розмірі 7000грн ( сім тисяч гривень 00 копійок), а всього стягнути 51577,52 ( п`ятдесят одна тисяча п`ятсот сімдесят сім гривень п`ятдесят дві копійки).

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення. В разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення проголошено 25 березня 2026 року.

Суддя В.М. Сіянко