справа № 756/8768/25 головуючий у суді І інстанції Белоконна І.В.
провадження № 22-ц/824/5932/2026 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 04 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживача, визнання зобов`язань припиненими та стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

Оскільки для складання повного тексту постанови потрібний значний час, колегія суддів вважає за необхідне відкласти його виготовлення, проголосивши в даному судовому засіданні вступну та резолютивну частини.

Керуючись ст. ст. 259, 268 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 04 листопада 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова

справа № 756/8768/25 головуючий у суді І інстанції Белоконна І.В.

провадження № 22-ц/824/5932/2026 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Березовенко Р.В.,

суддів Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 04 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживача, визнання зобов`язань припиненими та стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

у червні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача, визнання зобов`язань припиненими та стягнення моральної шкоди, в якому з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 07 серпня 2025, остаточно просила:

визнати, що кредитне зобов`язання перед АТ КБ «Приватбанк» у сумі 73 495,65 грн припинилося у зв`язку з вчинення шахрайських дій третіх осіб та порушення її прав як споживача фінансових послуг;

звільнити від обов`язку повернення грошових коштів як таких, що не були отримані добровільно та не використані в її інтересах;

стягнути моральну шкоду у розмірі 65 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що є користувачем банківських послуг АТ КБ «Приватбанк».

13 травня 2025 року з кредитної картки позивачки шахрайським способом були списані кошти через мобільний додаток «Приват 24». Переказ коштів був здійснений на рахунок у АТ «Піреус Банк». Списання коштів відбулося у результаті соціальної інженерії, їй здавалося, що вона переказує кошти на власний рахунок та не знала, що кошти будуть надіслані іншій особі. Позивачка дійсно самостійно зайшла до мобільного застосунку «Приват 24» під своїм номером телефону та паролем та підтвердила переказ коштів. Проте, це відбулося під впливом обману. Діяла в умовах психологічного тиску та зробила підтвердження, будучи переконаною, що переказ здійснюється на власний рахунок, оскільки було зазначено її прізвище, ім`я та по батькові. Жодних персональних чи фінансових даних ніколи нікому не повідомляла. Такі відомості є конфіденційними і доступні лише банку, тому не могла запідозрити шахрайських дій. Одразу після виявлення факту шахрайства звернулася до правоохоронних органів.

Вважає, що банк не здійснив належної перевірки транзакції, не зупинив платіж, не звернувся для додаткової перевірки переказу, чим було порушено вимоги фінансового моніторингу. Така неналежна якість фінансової послуги суперечить законодавству про захист прав споживачів.

30 липня 2025 року представник відповідача надіслав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначив, що позивач самостійно добровільно здійснила переказ коштів через мобільний застосунок «Приват 24» за реквізитами наданими третіми особами та підтвердила даний переказ. Доказів того, що позивачем здійснено переказ коштів без її волевиявлення, під впливом обману та психологічного тиску не надано. Номер телефону, з якого надходили повідомлення позивачу не належить банку. Крім того, вказує, що отримавши телефонний дзвінок, як 11 травня 2025 року, так і 13 травня 2025 року позивач не зателефонувала на офіційний номер банку 3700, щоб перевірити достовірність та правдивість інформації по свої картці, отриманої від третіх осіб, а виконала всі їх вказівки щодо переказу коштів. Отримавши розпорядження позивача на проведення платіжної операції у сумі 71 000,00 грн, ініційованої за допомогою платіжної картки, банк не мав жодних підстав для відмови у проведення переказу. Також у поданому відзиві представник позивача зазначав, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 04 листопада 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 18 грудня 2025 року через систему «Електронний суд» подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неправильне встановлення обставин справи, які мають значення, просила скасувати рішення Оболонського районного суду міста Києва від 04 листопада 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Посилається на те, що суд першої інстанції не забезпечив повного та всебічного з`ясування обставин справи, не надав належної оцінки сукупності доказів та не врахував характер спірних правовідносин, що призвело до ухвалення рішення, яке не відповідає засадам верховенства права.

В оскаржуваному рішенні місцевий суд обмежився формальним твердженням про те, що спірна операція була ініційована позивачем через застосунок «Приват24» та підтверджена засобами автентифікації. Проте, сам факт авторизації у мобільному застосунку не є беззаперечним доказом наявності в особи вільного, усвідомленого та добровільного волевиявлення на здійснення переказу коштів.

Суд не дослідив ані обставин здійснення цієї операції, ані змісту фактичної платіжної інструкції, а також не надав належної оцінки істотним доказам і обставинам, зокрема довідці АТ «Піреус Банк» про відсутність у позивача рахунку в цьому банку, яка є прямим доказом того, що позивач фізично не могла переказати кошти сама собі на рахунок, якого не існує; змісту платіжного шаблону, у якому позивач бачила свої особисті ПІБ у полі «Отримувач», що вводило її в оману щодо реального адресата переказу; відсутності у візуалізації шаблону назви банку-одержувача після введення реквізитів; тому факту, що позивач не зазначала ІПН сторонньої особи свідомо, а діяла під впливом вказівок третіх осіб, не усвідомлюючи юридичної природи введених даних.

Зазначені обставини у своїй сукупності свідчать про те, що позивач, перебуваючи під впливом обману з боку третіх осіб, не усвідомлювала, що фактично переказує кошти сторонній особі ОСОБА_2 , на рахунок у іншому банку.

Відсутність усвідомленого та добровільного волевиявлення підтверджується також подальшою поведінкою позивача: негайним зверненням до правоохоронних органів із заявою про вчинення шахрайства; відкриттям кримінального провадження за ч. 4 ст. 190 КК України, у межах якого позивач визнана потерпілою; зверненнями до АТ КБ «ПриватБанк», Національного банку України, а також поданням позову до суду; листуванням з Оболонською окружною прокуратурою та Оболонським РУП ГУНП у м. Києві, участю у слідчих діях.

Суд першої інстанції не встановив ключової обставини справи відсутності у позивача дійсного, добровільного та усвідомленого волевиявлення на переказ коштів сторонній особі, що безпосередньо вплинуло на законність та обґрунтованість ухваленого рішення.

Окрім того, суд не відокремив технічний факт входу до мобільного застосунку «Приват24» (авторизації) від юридичного значення вчинення конкретної платіжної операції. Технічна авторизація в мобільному застосунку є лише способом доступу до рахунку, але не є платіжною інструкцією і не підтверджує факту усвідомленого здійснення конкретної платіжної дії. Сам по собі вхід до застосунку не означає, що платіжна операція вже сформована, підтверджена або реалізована.

Ініціювавши платіж з використанням шаблону «переказ за реквізитами», позивачка бачила у платіжному шаблоні власні прізвище, ім`я та по батькові як отримувача коштів, однак не бачила назви банку, у якому відкрито рахунок фактичного отримувача (АТ «Піреус Банк МКБ») та не усвідомлювала, що введений ідентифікаційний код належить сторонній фізичній особі. Фактично, діяла під впливом осіб, які застосовували методи соціальної інженерії, не отримуючи доступу до її облікових даних.

Таким чином, шахрайська схема була реалізована саме завдяки технічним особливостям і недолікам платіжного інтерфейсу, розробленого та запропонованого банком як фінансова послуга для споживачів.

Водночас суд першої інстанції не дослідив технічні особливості платіжного інтерфейсу «Приват24», не надав оцінки поданим доказам, зокрема скріншотам та поясненням позивача, і фактично звів спір до формального підтвердження авторизації в застосунку.

Факт шахрайства став відомий позивачу 17 травня 2025 року, після усвідомлення реальної природи операції. У той самий день, протягом короткого часу після виявлення обману, позивач звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» через гарячу лінію, тобто негайно після того, як їй стало відомо про несанкціонований характер операції. Висновок суду про те, що позивач повинна була повідомити банк одразу після списання коштів, фактично означає покладення на споживача обов`язку самостійно ідентифікувати шахрайство в момент його вчинення, що суперечить природі фінансових послуг та принципам їх надання. Обов`язок виявлення, запобігання та реагування на шахрайські операції покладається саме на банк як професійного надавача платіжних послуг, який володіє спеціальними технічними, аналітичними та організаційними можливостями. Перекладання цього обов`язку на звичайного користувача є неправомірним та суперечить принципам захисту споживачів фінансових послуг.

Суд першої інстанції також послався на загальні положення ЦК України, зокрема статті 1054 та 526, виходячи з обов`язковості виконання кредитного договору. Водночас у даній справі правовою підставою для позиції відповідача є не індивідуальний кредитний договір, а типова «Заява про приєднання до Умов та Правил банківських послуг», розроблена банком у стандартній формі без можливості її обговорення або зміни з боку споживача. Зазначена заява за своєю правовою природою є договором приєднання, укладеним в умовах очевидної нерівності сторін, та не враховує індивідуальних обставин, зокрема ситуацій, пов`язаних із шахрайськими діями третіх осіб. За таких умов вона не може слугувати належною правовою підставою для відмови у захисті прав споживача.

Суд першої інстанції залишив поза увагою, що відповідач є банківською установою - професійним надавачем платіжних послуг, який зобов`язаний вживати превентивних заходів для запобігання шахрайству та неналежним платіжним операціям. У справі фактично не досліджувалося, чи виконав банк свої обов`язки щодо ризик-орієнтованого моніторингу та чи вживав заходів для призупинення/ блокування нетипової транзакції, яка згодом виявилася шахрайською.

Додатково апелянтка повідомила, що 12 листопада 2025 року сплатила суму, яку АТ КБ «ПриватБанк» вважав заборгованістю. Проте зауважила, що це не було добровільним виконанням зобов`язання і не свідчить про визнання боргу, а є вимушеним кроком у відповідь на тривалий тиск і припинення подальших нарахувань відсотків.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 10 лютого 2026 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 04 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживача, визнання зобов`язань припиненими та стягнення моральної шкоди, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

16 лютого 2026 року від представниці АТ КБ «ПриватБанк» - адвокатки Рури Н.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому представниця заперечила проти доводів апеляційної скарги вважаючи оскаржуване рішення законним та обґрунтованим.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 лютого 2026 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

У судовому засіданні ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримана та просила її задовольнити.

У судовому засіданні представниця АТ КБ «ПриватБанк» - адвокатка Рура Наталія Вікторівна заперечила проти доводів апелянтки з підстав, наведених у відзиві на апеляційну скаргу.

Заслухавши думку учасників справи, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 є клієнтом АТ КБ «Приватбанк» та користувачем послуг банку. На ім`я позивача відкрито рахунок НОМЕР_1 (платіжна картка НОМЕР_3).

Позивач зареєстрована в платіжному застосунку «Приват 24» з логіном, що відповідає її фінансовому мобільному номеру телефона НОМЕР_2 .

13 травня 2025 року з платіжної картки НОМЕР_3 ( НОМЕР_1 ) було здійснено перерахування коштів у сумі 71 000,00 грн на рахунок НОМЕР_4 , відкритий в АТ «Піреус Банк МКБ», що підтверджується платіжною інструкцією від 13 травня 2025 року.

Вхід в застосунок здійснювався з пристрою SM-А356В/SAMSUNG (IMEI - DD47EBE417254773, ІР - 79.110.130.201 провайдер UnderNet).

В ході розгляду справи позивачка підтвердила, що самостійно після успішної авторизації, із вірним введенням ПІН-коду здійснила переказ коштів через платіжний застосунок «Приват 24» на рахунок НОМЕР_4 , відкритий в АТ «Піреус Банк МКБ». В період здійснення переказу коштів ні логін ні пароль позивача в платіжному застосунку «Приват 24» не змінювався.

З виписки АТ КБ «Приватбанк» по рахунку НОМЕР_5 ( НОМЕР_1 ) вбачається, що загальна сума заборгованості по кредитній картці становить 73 495,65 грн.

22 травня 2025 року позивач звернулася до АТ КБ «Приватбанк» з письмовою вимогою щодо скасування кредитної заборгованості, у зв`язку з шахрайськими діями.

Листом АТ КБ «Приватбанк» від 22 травня 2025 року відмовлено у скасуванні кредитної заборгованості, оскільки переказ коштів з картки № НОМЕР_5 був здійснений шляхом створення платежу в системі дистанційного обслуговування клієнтів Internet Banking Приват 24. Вхід був здійснений під авторизацією ОСОБА_1 . При даній процедурі клієнт вводить своє ім`я і пароль та здійснює вхід у Приват 24, створює необхідний платіж, вводить тільки йому відомий ключ доступу і після цього до банку надходить платіжне доручення, відповідно до якого банк здійснює переказ коштів. Вказані дії можливо було здійснити за допомогою використання фінансового телефону клієнта та іншої інформації.

Згідно відповіді АТ «Піреус Банк МКБ» №6355/05-ІІІ від 19 травня 2025 року, ОСОБА_1 не мала та не має відкритих рахунків у банку. Рахунок НОМЕР_4 , на який було здійснено переказ коштів відкритий на ім`я іншої особи.

На виконання вимог ухвали суду про витребування доказів АТ «Піреус Банк МКБ» надав до суду заяву, в якій зазначено, що власником рахунку НОМЕР_4 являється ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_7 , місце реєстрації проживання: АДРЕСА_1 .

Згідно відповіді щодо отримання інформації про внутрішньо переміщену особу з Єдиної інформаційної системи соціальної сфери №1842961 від 01 жовтня 2025 року, фактичне місце проживання ОСОБА_2 : АДРЕСА_2 .

Відповідно до витягу з ЄРДР від 21 травня 2025 року за №0001364 внесено відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 190 КК України, за фактом того, що 13 травня 2025 року невстановлені особи, перебуваючи у невстановленому місці, шахрайським шляхом, з використанням електронно-обчислювальної техніки заволоділи грошовими коштами з банківської картки АТ КБ «Приватбанк» за номером рахунку НОМЕР_1 , грошовими коштами у сумі 71 000,00 грн, чим спричинено ОСОБА_1 матеріальну шкоду.

Підставою для внесення відомостей до ЄРДР став протокол прийняття заяви ОСОБА_1 про вчинене кримінальне правопорушення.

Згідно відповіді Оболонського УП ГУ НП в м. Києві від 28 вересня 2025 року, слідчим відділом Оболонського УП ГУ НП у м. Києві здійснюється досудове розслідування кримінального провадження №0001364 від 21 травня 2025 року за ознаками ч. 4 ст. 190 КК України. В ході проведення досудового розслідування органом досудового розслідування здійснюються усі необхідні слідчі та оперативно-розшукові дії, спрямовані на встановлення істини та об`єктивності оцінки обставин скоєного кримінального правопорушення. Досудове розслідування не закінчено.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий суд виходив з того, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження порушень зі сторони банку на проведення спірних транзакцій та відсутності волі ОСОБА_1 на вчинення цих перерахунків. Оскільки переказ грошових коштів з карткового рахунку ОСОБА_1 здійснювався нею особисто і, саме її дії призвели до втрати грошових коштів, в даному випадку банк звільняється від відповідальності перед позивачем за виконання вказаних платіжних операцій. Звернення ОСОБА_1 до правоохоронних органів та внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань без наявного вироку суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили щодо конкретної особи, не звільняє держателя банківської карти від відповідальності за фінансові операції, що супроводжувалися його авторизацією і правильним введенням кодів доступу до повідомлення про блокування картки/ рахунку/ на рух коштів, однак не виключає можливості відшкодування шкоди з винних осіб встановлених у цьому кримінальному провадженні.

Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Згідно з частиною першою статті 1066 ЦК України, за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно з частиною першою статті 1071 ЦК України, банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження.

Відповідно до частини другої статті 1071 ЦК України, грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

У статті 1073 ЦК України визначено, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з преамбулою Закону України «Про платіжні послуги» даний закон визначає поняття та загальний порядок виконання платіжних операцій в Україні, встановлює виключний перелік платіжних послуг та порядок їх надання, категорії надавачів платіжних послуг та умови авторизації їх діяльності, визначає загальні засади функціонування платіжних систем в Україні, загальні засади випуску та використання в Україні електронних грошей та цифрових грошей Національного банку України, установлює права, обов`язки та відповідальність учасників платіжного ринку України, визначає загальний порядок здійснення нагляду за діяльністю надавачів платіжних послуг, надавачів обмежених платіжних послуг, порядок здійснення оверсайта платіжної інфраструктури.

Відповідно до пунктів 54, 57 частини першої статті 1 Закону платіжна інструкція - розпорядження ініціатора надавачу платіжних послуг щодо виконання платіжної операції; платіжна операція - будь-яке внесення, переказ або зняття коштів незалежно від правовідносин між платником і отримувачем, які є підставою для цього.

Главою 3 розділу IVЗакону України «Про платіжні послуги» унормовано порядок виконання платіжних операцій.

Форма та порядок надання платіжної інструкції визначаються в договорі між користувачем та надавачем платіжних послуг, якщо інше не передбачено законодавством. Платіжна інструкція має містити інформацію, що дає змогу надавачу платіжних послуг ідентифікувати особу платника та отримувача за платіжною операцією, рахунки платника та отримувача, надавачів платіжних послуг платника та отримувача, суму платіжної операції та іншу інформацію (реквізити), необхідну для належного виконання платіжної операції. Зазначена ініціатором у платіжній інструкції інформація має передаватися без змін незалежно від залучення до виконання платіжної операції надавачів платіжних послуг, задіяних як посередники, комерційні агенти, чи використання платіжних систем. Надавач платіжних послуг платника приймає до виконання надану ініціатором платіжну інструкцію або відмовляє у її прийнятті в порядку, визначеному цим Законом. Платіжна інструкція може бути відкликана в порядку, визначеному цим Законом (стаття 40 Закону України «Про платіжні послуги»).

За правилами ст. 41 Закону України «Про платіжні послуги» ініціатором платіжної операції може бути: платник (у тому числі через надавача платіжних послуг з ініціювання платіжної операції); отримувач, обтяжувач - у випадках, передбачених договором з платником, та в інших випадках, передбачених законодавством; стягувач, що отримує відповідне право виключно на підставі встановлених законом виконавчих документів, - у випадках, передбачених законодавством, або на підставі рішення суду, що набрало законної сили, або рішення керівника органу стягнення (його заступника або уповноваженої особи) - у випадках, передбачених Податковим кодексом України.

Ініціювання платіжної операції здійснюється шляхом: надання ініціатором платіжної інструкції надавачу платіжних послуг, в якому відкрито його рахунок; надання надавачем платіжних послуг з ініціювання платіжної операції платіжної інструкції платника надавачу платіжних послуг з обслуговування рахунку платника на підставі наданої платником цьому надавачу платіжних послуг з ініціювання платіжної операції згоди на ініціювання такої платіжної операції; надання платником платіжної інструкції та готівкових коштів для виконання платіжної операції, у тому числі за допомогою платіжного пристрою; використання користувачем платіжного інструменту для виконання платіжної операції; надання платником, що є власником електронних грошей, платіжної інструкції, у тому числі шляхом використання платіжного інструменту, емітенту електронних грошей щодо виконання платіжної операції з використанням електронних грошей; надання користувачем платіжної інструкції відповідному учаснику платіжної системи, у тому числі шляхом використання певного платіжного інструменту, в порядку, визначеному правилами цієї платіжної системи. Ініціювання платіжної операції є завершеним з моменту прийняття платіжної інструкції до виконання надавачем платіжних послуг платника.

Відповідно до ст. 42 Закону України «Про платіжні послуги» надавач платіжних послуг платника зобов`язаний отримати згоду платника на виконання кожної платіжної операції, крім випадків, передбачених цим Законом. Надавач платіжних послуг може передбачити в договорі з платником виконання платіжних операцій, пов`язаних між собою спільними ознаками, у визначений період часу (далі - пов`язані між собою платіжні операції). У такому разі згода надається перед виконанням першої платіжної операції. Порядок надання згоди на виконання платіжної операції визначається договором між платником та надавачем платіжних послуг платника. Платіжна операція вважається акцептованою після надання платником згоди на її виконання. Якщо немає згоди платника на виконання платіжної операції, - така операція вважається неакцептованою, якщо інше не передбачено цим Законом. Згода на виконання платіжної операції (пов`язаних між собою платіжних операцій), крім платіжних операцій, що здійснюються для виконання платником грошових зобов`язань перед надавачем платіжних послуг платника, може бути відкликана платником у будь-який час, але не пізніше настання моменту безвідкличності платіжної інструкції відповідно до цього Закону. У разі відкликання згоди на виконання платіжної операції така платіжна операція вважається неакцептованою. У разі відкликання згоди на виконання пов`язаних між собою платіжних операцій такі подальші виконані платіжні операції вважаються неакцептованими. Форма та порядок надання розпорядження платника про відкликання згоди на виконання платіжної операції визначаються договором між платником та надавачем платіжних послуг платника.

Зокрема, за статтею 45 Закону України «Про платіжні послуги» платіжна інструкція може бути відкликана: платником - під час дебетового або кредитового переказу до моменту списання коштів з рахунку платника, за умови погодження з надавачем платіжних послуг платника, а в разі ініціювання дебетового переказу - додатково, за умови погодження з отримувачем; до настання дати валютування, за умови надання розпорядження про відкликання платіжної інструкції до кінця операційного часу, що передує даті валютування. Після списання коштів з рахунку платника або настання дати валютування платіжної інструкції для ініціатора настає момент безвідкличності платіжної інструкції.

Стаття 43 Закону України «Про платіжні послуги» передбачає, що надавач платіжних послуг зобов`язаний прийняти до виконання надану ініціатором платіжну інструкцію, за умови що платіжна інструкція оформлена належним чином та немає законних підстав для відмови в її прийнятті. Надавач платіжних послуг платника під час виконання платіжної операції з рахунку платника зобов`язаний перевірити в платіжній інструкції ініціатора відповідність: номера рахунку платника та коду платника (коду юридичної особи (відокремленого підрозділу юридичної особи) згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або облікового номера, який присвоюється контролюючими органами, або реєстраційного номера облікової картки платника податків - фізичної особи, або серії (за наявності) та номера паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); або унікального ідентифікатора платника.

Надавач платіжних послуг приймає рішення щодо перевірки в платіжній інструкції інформації, зазначеної в пунктах 1 або 2 цієї частини, самостійно, а якщо він є учасником платіжної системи - згідно з правилами платіжної системи. Надавач платіжних послуг платника приймає до виконання платіжну інструкцію лише у разі, якщо зазначена у пункті 1 або 2 цієї частини інформація, яку він перевіряє відповідно до вимог цієї частини, відповідає тій інформації про платника, що зберігається у такого надавача платіжних послуг. Надавач платіжних послуг платника зобов`язаний перевірити реквізити платіжної інструкції на переказ коштів без відкриття рахунку та прийняти її до виконання відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Національного банку України. У разі недотримання вимог, зазначених у цій частині, відповідальність за шкоду, заподіяну платнику, несе надавач платіжних послуг платника.

Надавач платіжних послуг платника зобов`язаний прийняти до виконання платіжну інструкцію, що надійшла до нього протягом операційного часу, у той самий операційний день. Надавач платіжних послуг платника зобов`язаний прийняти до виконання платіжну інструкцію, що надійшла до нього після закінчення операційного часу, не пізніше наступного операційного дня. Платник, який надає платіжну інструкцію, та надавач платіжних послуг платника можуть узгодити інший строк (день) прийняття до виконання наданої платіжної інструкції. У такому разі платіжна інструкція має бути виконана в узгоджений строк (день), за умови дотримання інших вимог щодо її прийняття до виконання.

Зазначення платником у платіжній інструкції дати валютування не впливає на порядок прийняття до виконання платіжної інструкції надавачем платіжних послуг платника. Надавач платіжних послуг платника має право в договорі з платником передбачити застосування дати валютування за наявності технічної можливості її застосування.

У відповідності до ч. 1 ст. 44 Закону України «Про платіжні послуги» надавач платіжних послуг має право відмовити ініціатору у прийнятті наданої платіжної інструкції лише за наявності законних підстав для відмови.

За правилами ч. 6 ст. 46 Закону України «Про платіжні послуги» надавач платіжних послуг отримувача під час виконання платіжної операції з метою встановлення належного отримувача коштів за платіжною операцією зобов`язаний перевірити в платіжній інструкції відповідність: номера рахунку отримувача та коду отримувача (коду юридичної особи (відокремленого підрозділу юридичної особи) згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або облікового номера, який присвоюється контролюючими органами, або реєстраційного номера облікової картки платника податків - фізичної особи, або серії (за наявності) та номера паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); або унікального ідентифікатора отримувача. Надавач платіжних послуг приймає рішення щодо перевірки в платіжній інструкції інформації, зазначеної в пунктах 1 або 2 цієї частини, самостійно, а якщо він є учасником платіжної системи - згідно з правилами платіжної системи. Надавач платіжних послуг отримувача зараховує кошти за платіжною операцією на рахунок отримувача лише у разі, якщо зазначена у пункті 1 або 2 цієї частини інформація, яку він перевіряє відповідно до вимог цієї частини, відповідає тій інформації про отримувача, що зберігається у такого надавача платіжних послуг.

У разі невідповідності номера рахунку та/ або коду отримувача надавач платіжних послуг отримувача має право:

зупинити проведення платіжної операції на строк до чотирьох робочих днів та зарахувати кошти на відповідний рахунок для встановлення належного отримувача. У разі неможливості встановлення належного отримувача надавач платіжних послуг отримувача зобов`язаний не пізніше четвертого робочого дня після надходження коштів повернути їх надавачу платіжних послуг платника із зазначенням причини повернення;

не уточнювати номер рахунку та/або код отримувача. У такому разі надавач платіжних послуг отримувача зобов`язаний повернути кошти надавачу платіжних послуг платника не пізніше наступного робочого дня після їх надходження із зазначенням причини повернення.

Надавач платіжних послуг вважається таким, що виконав належним чином платіжну операцію, якщо така операція виконана на користь отримувача відповідно до унікального ідентифікатора, зазначеного ініціатором у платіжній інструкції.

Надавач платіжних послуг не несе відповідальності перед користувачами за невиконання або неналежне виконання платіжної операції, якщо ініціатором допущено помилку в унікальному ідентифікаторі.

Відповідно до пункту 20 Положення про порядок емісії та еквайрінгу платіжних інструментів, затвердженого постановою правління Національного банку України №164 від 29 липня 2022 року (далі - Положення) емісія/надання користувачу платіжного інструменту здійснюється емітентом на підставі договору, укладеного між емітентом та користувачем. Емітент укладає з користувачем договір та вносить до нього зміни в порядку, визначеному законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку щодо вимог до договорів про надання платіжних послуг, укладених надавачами платіжних послуг зі споживачами, та цим Положенням.

Позивачка у цій справі не заперечує, що 13 травня 2025 року самостійно увійшла у мобільний застосунок «Приват24» (провела аутентифікацію) та ініціювала платіжну операцію (переказ коштів) на суму 71 000,00 грн.

За Законом України «Про платіжні послуги» саме ОСОБА_1 як ініціатор платіжної операції з переказу коштів несе відповідальність за правильність і повноту введених даних для мінімізації ризиків здійснення хибних транзакцій. Однак, позивачка підтверджує, що перевірку даних отримувача грошових коштів не здійснила, зокрема, автоматично введений IBAN, правильність свого ж ІПН не перевірила.

Згідно ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

Позивачем у цій справі не надано належних і допустимих доказів на підтвердження помилковості проведеної 13 травня 2025 року транзакції, у тому числі, що такий платіж здійснено нею під впливом омани або ж психологічного тиску саме в момент здійснення платежу.

Враховуючи, що платіжну операцію ОСОБА_1 ініціювала за даними унікального ідентифікатора отримувача (у формі рахунку IBAN), АТ КБ «ПриватБанк» не мав обов`язку відповідно до ст. 46 Закону України «Про платіжні послуги» зупинити або відхилити транзакцію.

Більш того, станом на 17 травня 2025 року у розумінні статті 45 Закону України «Про платіжні послуги» платіжна операція з переказу коштів на суму 71 000,00 грн набула статусу безвідкличної, а тому АТ КБ «ПриватБанк» правомірно відмовив ОСОБА_1 у її скасуванні.

При цьому, наявність кримінального провадження, відкритого за заявою ОСОБА_1 , не може свідчити про вчинення злочину відносно неї та не може бути підставою для звільнення позивача від доказування в силу частини шостої статті 82 ЦПК України, враховуючи, що у зазначеному кримінальному провадженні винна особа не встановлена та не є підтвердженням вчинення злочину стосовно позивача до ухвалення вироку у кримінальній справі.

З огляду на наведене, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивач не надала належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, оскільки списання коштів з карткового рахунку позивача було підтверджено введенням паролів, відомих лише їй, ОСОБА_1 акцептувала ініційовану нею транзакцію. Нею також не спростовано, що грошовий переказ з карткового рахунку був здійснений не внаслідок повідомлення позивачем стороннім особам даних, що дозволили ініціювати та здійснити такий платіж.

Інші доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення судом норм процесуального та матеріального права при її постановленні, на переконання апеляційного суду, також не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи, а зводяться виключно до власного тлумачення законодавства апелянтом.

Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення по суті позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 04 листопада 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 24 березня 2026 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова