УХВАЛА

20 березня 2026року

м. Київ

справа № 127/19500/25

провадження № 61-2251ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Пархоменка П. І., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 жовтня 2025 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 21 січня 2026року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Центрбуд» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення вихідної допомоги,

ВСТАНОВИВ:

23 червня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив: зобов`язати відповідача поновити його на посаді інженера з охорони праці ТОВ «Центрбуд»; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, який на день звернення до суду складає 8 558,00 грн; стягнути з відповідача на його користь не нараховані та не виплачені кошти, що належать йому при звільненні в розмірі 9 039,40 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач з 25 травня 2021 року працював на посаді інженера з охорони праці (за сумісництвом, у вільний від основної роботи час) на об`єкті «Реконструкція технічної території військової частини НОМЕР_1 ». 23 лютого 2025 року позивача звільнено з підприємства наказом ТОВ «Центрбуд» від 15 лютого 2025 року № 282-г згідно пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Звільнення відбулось з порушенням вимог статті 492 КЗпП України, оскільки роботодавцем не було запропоновано йому усі наявні вакантні посади (іншу роботу) на підприємстві, а також йому не було виплачено всі суми, що належать позивачу при звільненні в розмірі 36 010,13 грн, а виплачено меншу суму 26 970,73 грн, тобто, різниця становить 9 038,40 грн. Крім цього, в день звільнення відповідачем не було надано позивачу копію наказу про звільнення, чим було порушено вимоги статті 47 КЗпП України.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 15 жовтня 2025 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 21 січня 2026 року, в задоволенні позову відмовлено.

Суди встановили, що ОСОБА_1 працював за сумісництвом на посаді інженера з охорони праці у ТОВ «Центрбуд». 23 березня 2025 року ОСОБА_1 вручено попередження про майбутнє звільнення із займаної посади згідно пункту 1 статті 40 КЗпП, повідомлено, що на підприємстві відсутня будь-яка інша вакантна посада або інша робота. 22 травня 2025 року позивача звільнено з посади інженера з охорони праці 23 травня 2025 року у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників (п. 1 ст. 40 КЗпП України). Суди дослідили зміни до штатного розпису відповідача, які вводився в дію з 01 квітня 2025 року та з 06 червня 2025 року і встановили, що у відповідача були відсутні у період з 23 березня 2025 року до 23 травня 2025 року вакантні посади.

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що звільнення позивача відбулося з дотриманням трудового законодавства, тому правових підстав для задоволення позовних вимог про поновлення його на роботі суд не вбачає. З огляду на те, що судом відмовлено в задоволенні позовної вимог про поновлення на роботі позивачу, а вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідною, а тому зазначена вимога також не підлягає задоволенню.

13 лютого 2026 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувані рішення та постановити нове рішення щодо задоволення позовних вимог про поновлення ОСОБА_1 на посаді інженера з охорони праці ТОВ «Центрбуд».

Ухвалою Верховного Суду від 06 березня 2026 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху. Запропоновано, що подати до Верховного Суду касаційну скаргу у новій редакції, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав), а також сплатити судовий збір за вимогою про стягнення вихідної допомоги при звільненні.

19 березня 2026 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу у новій редакції, в якій зазначає, що йому не було запропоновано жодної вакантної посади, незважаючи на те, що вони були, а відповідач не надав доказів щодо їх відсутності. Посада інженера з охорони праці виведена новим штатним розписом з 01 червня 2025 року, тобто яка не була скорочена станом на 23 травня 2025 року. Суд першої інстанції не звернув уваги (а апеляційний суд з цим погодився), що у подібних трудових спорах саме відповідач зобов`язаний довести законність звільнення працівника, надати відповідні докази, не приховувати їх.

Посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України як підставу касаційного оскарження судових рішень, вважає, що судами неправильно застосовано норми матеріального права, суди застосували норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 01 листопада 2021 року у справі № 405/3360/17, від 22 липня 2021 року у справі № 910/18389/20, від 17 серпня 2021 року у справі № 910/19210/15, від 05 вересня 2019 року у справі № 336/5828/16, від 06 травня 2020 року у справі № 487/2191/17, від 16 січня 2018 року у справі № 761/3694/15-ц. від 23 грудня 2020 року у справі № 285/4227/18, від 27 березня 2019 року у справі № 756/5243/17, від 28 квітня 2021 року у справі № 373/2133/17, від 16 січня 2018 року у справі № 519/160/16-ц, від 06 лютого 2018 року у справі № 696/985/15-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 297/868/18; у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, про те, що: власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації;у справах, що випливають з трудових відносин, тягар доказування правомірності прийнятих рішень, вчинених дій покладається, як правило, на роботодавця; у подібних трудових спорах саме відповідач зобов`язаний довести законність звільнення працівника, надати відповідні докази, не приховувати їх;роботодавець мав запропонувати працівнику, якого він вивільняє, всі вакансії, які були (з`явилися) на підприємстві, аж до моменту звільнення; та обставина, що позивач не заявив окремо вимогу про скасування наказу про звільнення не є підставою відмови в задоволенні позову про поновлення його на роботі, оскільки незаконність звільнення працівника є підставою такого позову.

Також зазначив, що під час розгляду справи в суді першої інстанції виплата вихідної допомоги була проведена відповідачем, в цій частині рішення судів не оскаржуються.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Конституційний Суд України 22 листопада 2023 року ухвалив Рішення у справі

№ 10-р(ІІ)/2023 щодо відповідності Конституції України (конституційності) пунктів 1, 5 частини шостої статті 19, пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, зокрема, визнав таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України. У пунктах 7.6. - 7.8. Рішення вказано, що Європейський суд із прав людини послідовно обстоює позицію, що для розуміння змісту обмежень права на доступ до суду, гарантованого статтею 6 Конвенції, є потреба у врахуванні ролі касаційних судів та визнанні того, що умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги; застосування визначеного у національному праві критерію ratione valoris для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою з огляду на саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості. Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів. Тому внормування процесуальних відносин у спосіб визначення в Кодексі підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовної практики.

Предметом касаційного оскарження є судові рішення, ухвалені у справі про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення вихідної допомоги в розмірі 9039,40 грн.

Відповідно до пункту 2 частини 6 статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Тлумачення статті 19 ЦПК України свідчить, що малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, незалежно від того чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції.

Оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі 1 Загальних положень ЦПК України, то вона поширюються й на стадію касаційного провадження.

Ця справа є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

З урахуванням предмету позову, характеру правовідносин, складності справи, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

У касаційній скарзі заявник зазначає, що справа оскаржується до Верховного Суду згідно підпункту а) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, зокрема, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, посилаючись на те, що суди допускають різну практику та по-різному застосували відповідні норми прав за однакових обставин. В даній категорії справ має бути чітко сформована позиція суду для недопущення подвійного трактування норм чинного законодавства в сфері оплати праці.

Наведені заявником обставини не дають підстав вважати, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки заявник належним чином не обґрунтовує, в чому саме полягає фундаментальне значення його касаційної скарги, у поданій касаційній скарзі відсутні посилання на конкретні справи або їх кількісні показники, які б свідчили про те, що судами сформульовано різну правову позицію при вирішенні справ з аналогічними обставинами справи, а посилання у касаційній скарзі на порушення норм матеріального та процесуального права фактично підтверджує незгоду особи, яка подала касаційну скаргу, з оскарженими судовими рішеннями, і, відповідно, не свідчить, що скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики для учасника справи.

Посилання на інші випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судове рішення у малозначній справіпідлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

Таким чином, оскаржене рішення ухвалено у малозначній справі. Тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 ЦПК України).

Керуючись статтями 19, 260, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 жовтня 2025 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 21 січня 2026 року у справі № 127/19500/25.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Краснощоков

Д. А. Гудима

П. І. Пархоменко