Провадження № 2/947/453/26
УХВАЛА

05.03.2026

Київський районний суд м. Одеси у складі головуючого - судді Луняченка В.О.

За участю представника позивача адвоката Черевиченко Н.А.

розглянувши заяву представника відповідача про прийняття відзиву на позов по цивільної справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю -

ВСТАНОВИВ:

До Київського районного суду м. Одеси 16.09.2025 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 38,4 кв.м, житловою площею 13,7 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомості 101, особистою приватною власністю позивачки.

Ухвалою суду від 03.11.2026 відкрито провадження та розгляд справи визначено за правилами загального провадження.

Позивачкою сплачено судовий збір у розмірі 4500 грн.

Підготовче провадження 03.02.2026 закрито із призначенням справи до судового розгляду по суті.

02.03.2026, через систему «Електронний суд» , представником відповідача адвокатом Морозовим О.В., подано відзив на позовну заяву із запереченнями проти позовних вимог а також у додатках до відзиву докази на підтвердження заперечень.

Представник позивача у судовому засіданні заперечувала проти прийняття відзиву та доказів з мотивів відсутності заяв про поновлення строку для прийняття відзиву та доказів, так як підготовче провадження вже закрито.

Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ).

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

На підставі ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін з наявним обов`язком кожної стороні довести обставини, які мають значення для справи і на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень ( ст. 12 ЦПК України).

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ).

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13.01.2000 року та у рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28.10.1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права на доступ до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Водночас, встановлення обмежень доступу до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

Частиною першою статті 174 ЦПК України, визначено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.

Таким чином право учасників письмово викладати власні вимоги та заперечення відноситься до істотних принципів судового процесу та можливості сторони доводити суду власну позицію по суті спору а також обґрунтовувати заперечення проти заявленого позову.

Приймаючи до уваги вказані обставини суд приходить до висновку про прийняття відзив на позовну заяву із запереченнями проти позовних вимог поданого 02.03.2026, через систему «Електронний суд» , представником відповідача адвокатом Морозовим О.В.

Водночас , подані у якості додатків докази , не можуть бути прийняти судом, так як подання доказів визначається ст. 83 ЦПК України, та встановлюється із дотриманням правил безпосередності та дотримання правил процесу, у тому числі щодо подання доказів лише під час підготовчого засідання.

У випадку порушення строків подання доказів суд може поновити строк у випадку обґрунтування стороною неможливості їх подання у вказаний строк з причин , які не залежали від неї, тобто при розгляді заяви про поновлення порушеного строку.

У даному випадку заяв про поновлення строку не подавалось а тому суд не має право самостійно визначатись із наявністю або відсутністю підстав для можливості прийняття відповідних доказів так як буде порушено принцип змагальності процесу.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 83,174, 260,353,354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Прийняти відзив на позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю поданий 02.03.2026, через систему «Електронний суд» , представником відповідача адвокатом Морозовим О.В.

Відмовити у прийнятті доказів, поданих у якості додатків до відзиву , поданого 02.03.2026.

Повний текст ухвали буде складено протягом п`яти днів.

Ухвала окремому оскарженню не підлягає , заперечення на неї можуть бути зазначені у апеляційної скарзі на рішення суду.

Ухвала була проголошена у судовому засіданні 05.03.2026 року та занесена до протоколу судового засідання, а також, у відповідності до вимог ч.5 ст. 259 ЦПК України,, виготовлена окремим документом 23.03.2026 (термін виготовлення обумовлений тривалими відключеннями світла).

Суддя В. О. Луняченко