Справа № 453/1146/25
№ провадження 2-п/453/4/26
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2026 року Сколівський районний суд Львівської області

в складі: головуючого судді Брони А.Л.

секретаря судових засідань Бендеш А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сколе Львівської області заяву представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Редьки Михайла Григоровича про перегляд заочного рішення у цивільній справі №453/1146/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в:

15.07.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ» в особі представника Тараненка А.І. звернулося до Сколівського районного суду Львівської області з позовною заявою до ОСОБА_1 , в якій просить стягнути заборгованість за кредитним договором № 284592318 від 25.07.2023 у розмірі 120 029,97 грн., суму сплаченого судового збору в розмірі 2 422,40 грн., та судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 000,00 грн.

Ухвалою судді Сколівського районного суду Львівської області Брони А.Л. від 17.07.2025 року було прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін у справі на підставі ч.5 ст. 279 ЦПК України.

Заочним рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 14 серпня 2025 року, позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ», місцезнаходження: 01024, вул. Рогнідинська, буд. 4, літера А, офіс 10, , заборгованість за кредитним договором №284592318 від 25.07.2023 року у розмірі 120 029,97 грн., суму сплаченого судового збору в розмірі 2 422,40 грн., та судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 000,00 грн.

19.03.2026 представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Редька Михайло Григорович звернувся до суду із заявою про перегляд вказаного заочного рішення суду від 14 серпня 2025 року.

Ухвалою судді Сколівського районного суду Львівської області від 23.03.2026 прийнято заяву про перегляд заочного рішення суду до свого провадження, з визначенням дати судового засідання.

В обгрунтування заяви про перегляд заочного рішення представник відповідача зазначає про те, що 14 серпня 2025 року Сколівський районний суд Львівської області ухвалив заочне рішення у цивільній справі № 453/1146/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, яким позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 про стягнення заборговансті задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ», місцезнаходження: 01024, вул. Рогнідинська, буд. 4, літера А, офіс 10, , заборгованість за кредитним договором №284592318 від 25.07.2023 року у розмірі 120 029,97 грн., суму сплаченого судового збору в розмірі 2 422,40 грн., та судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 000,00 грн.

Про наявність судового спору відповідач не був обізнаний з тих підстав, що не отримував від суду жодних документів чи повідомлень, в тому числі і примірник позовної заяви з доданими документами та вказане вище заочне рішення суду.

Про існування судового рішення у даній справі відповідачу стало відомо лише після спроби скористатися власними коштами на банківському рахунку, яка виявилася неможливою у зв`язку з їх блокуванням. У подальшому відповідачем було з`ясовано, що арешт рахунків накладено в межах виконавчого провадження № 79277162. Маючи інформацію про відкрите виконавче провадження було встановлено, що 14.08.2025 року у судовій справі № 453/1146/25 за позовом ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості судом було ухвалено заочне рішення. Про наявність судового спору відповідач не був обізнаний з тих підстав, що не отримував від суду жодних документів чи повідомлень, в тому числі і примірник позовної заяви з доданими документами та вищевказане рішення суду. Разом з тим, станом на момент ухвалення заочного рішення у справі інтереси відповідача представляла адвокат Веремчук К.Ю., з якою було укладено відповідний договір про надання правничої допомоги.

13.08.2025 року адвокатом було отримано доступ до матеріалів справи та подано клопотання про відкладення розгляду справи з метою підготовки та подання відзиву на позовну заяву, що було необхідним для належної реалізації відповідачем свого права на захист та забезпечення принципу рівності сторін у судовому процесі. Незважаючи на вказане, суд не врахував подане клопотання та ухвалив заочне рішення у справі, чим фактично позбавив відповідача можливості реалізувати своє право на подання відзиву та участь у розгляді справи. Крім того, з причин, що не залежали від відповідача, адвокат Веремчук К.Ю. не повідомила його ані про призначення судового засідання, ані про факт ухвалення заочного рішення у справі, у зв`язку з чим відповідач був об`єктивно позбавлений можливості своєчасно з`явитися в судове засідання та надати свої пояснення і заперечення. У відповідача відсутній зареєстрований електронний кабінет у підсистемі Електронний суд, що додатково унеможливило своєчасне отримання інформації про рух справи та прийняті судом процесуальні рішення. Таким чином, неявка відповідача в судове засідання та неподання відзиву на позовну заяву були зумовлені поважними причинами, що не залежали від його волі, а ухвалення заочного рішення відбулося з порушенням права відповідача на справедливий суд та ефективний захист.

Крім цього, ознайомившись із позовною заявою, відповідач повністю заперечує проти задоволення цього позову, зважаючи на те, що викладені позивачем доводи та аргументи є недостовірними, помилковими та такими, що не заслуговують на увагу. На підтвердження вказаного, відповідачем надаються наступні обґрунтування.

Як вбачається з матеріалів справи, кредитний договір № 284592318 між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ДОПОМОГА» та ОСОБА_1 був укладений 27 липня 2023 року.

Відповідно до п.11.1. Договір набирає чинності з моменту його підписання Сторонами та діє протягом 5 (п`яти) років або до його дострокового розірвання, а в частині розрахунків до повного та належного їх виконання.

Відповідно до 7.3. Кінцева дата повернення (виплати) Кредиту - 24.08.2028 року. Таким чином, на момент подання позовної заяви строк виконання зобов`язань за кредитним договором не настав, строк дії договору не закінчився і позивач безпідставно просить стягнути повністю тіло отриманих коштів за кредитним договором, що не було враховано судом під час винесення оскаржуваного рішення. Праву кредитора на дострокове стягнення в судовому порядку заборгованості за кредитним договором має передувати реалізація ним права вимоги дострокового виконання основного зобов`язання, відповідно до вимог ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування».

Положеннями ч.4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит.

Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені. Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність. Відтак, звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений Закону України «Про споживче кредитування» порядок.

Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги абз.3 ч.4 ст. 16 цього Закону, не дотримавши передбачений кредитним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором (позиція Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 26.05.2020 у справі №638/13683/15-ц).

При цьому, матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження направлення відповідачу та одержання ним вимоги Кредитора про дострокове повернення кредитних коштів. Такий правовий висновок також викладений у постанові апеляційного суду від 09.03.2026 р. у справі № 274/3766/25.

Щодо договору факторингу, який укладений раніше за кредитний договір, зазначено наступне.

27 липня 2023 року між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ДОПОМОГА» та ОСОБА_1 було укладено Договір № 284592318, а 28.11.2018 між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» було укладено договір факторингу № 28/1118-01. В подальшому Позивач посилається на те, що 19.12.2024 між ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено Договір факторингу № 19/1224-01 (далі Договір факторингу 2), та 04.06.2025 між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» укладено Договір факторингу № 04/06/25-Ю. Позивач безпідставно посилається як на підставу права вимоги за вказаним кредитним договором. Передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином (постанова Верховного Суду від 24 квітня 2018 року по справі № 914/868/17). При цьому, суд зазначає, що чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, однак це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності та існування на момент укладення договору факторингу.

За змістом ч.1 ст. 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. Тобто із системного аналізу зазначеної норми права вбачається, що відступлення права вимоги може здійснюватися лише стосовно дійсної вимоги, яка існувала на момент переходу цих прав.

Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 05.07.2017 у справі № 752/8842/14-ц та у постанові Верховного Суду від 16.10.2018 у справі № 914/2567/17, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. З вище наведеного слідує, що на момент укладення первісного договору факторингу від 28.11.2018, боргові зобов`язання відповідача за кредитним договором №284592318 від 27.07.2023 ще не існували, а тому не могли бути передані новому кредитору на час укладення договору факторингу № 28/1118-01. Крім цього, не можуть бути визнані належними та допустимими доказами та прийняті судом, як договори факторингу так і додатки до них, оскільки в них не міститься будь-якої інформації щодо боржника (ПІБ позичальника; ідентифікаційний номер позичальника; валюта кредиту; загальна сума боргу; залишок заборгованості по основному боргу; банк, що надав кредит (первісний кредитор); номер кредитного договору).

Щодо доказів на підтвердження обставин здійснення повної оплати за договорами факторингу, зазначено наступне.

Частиною першою статті 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Згідно з ч.1 ст. 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

У постанові Верховного суду України від 17 січня 2020 року у справі № 916/2286/16 зазначено, що предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги). Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.

Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю. Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (ч.3 ст. 656 ЦК України). Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу. Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченою в договорі, право вимоги за яким передається.

Представник відповідача зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження обставин здійснення повної оплати за договорами факторингу після їх укладення, тобто доказів, які б підтверджували виконання сторонами умов договору факторингу та, як наслідок - набуття права грошової вимоги позивача до відповідача за кредитними договорами та можливості реалізації прав нового кредитора для звернення до суду з даним позовом. Для встановлення наявності підстав для звернення до суду з позовом, необхідно встановити факт переходу до особи матеріальних прав попередника, що неможливо без надання правової оцінки договору факторингу. При цьому, надання правової оцінки договору факторингу не є виходом за межі поданої юридичною особою позовної заяви та не порушує презумпцію правомірності правочину, оскільки для встановлення наявності підстав для здійснення правонаступництва у кредитних правовідносинах необхідно встановити факт переходу до особи матеріальних прав попередника. Надані позивачем витяги з Реєстру прав вимоги та Реєстру боржників не обґрунтовує позовні вимоги позивача з таких підстав: Згідно із умовами п. 2.1. договору факторингу № 1, Клієнт зобов`язується відступити Фактору Права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а Фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату на умовах, визначених цим Договором.

При цьому, формування такого документа як витяг з Реєстру прав вимог, умовами наданих до суду договорами факторингу не передбачено.

Згідно із умовами п.2.1. договору факторингу № 1, Фінансування сплачується Фактором на банківський рахунок Клієнта, зазначений у 13 розділі цього Договору. Сума фінансування вважається отриманою після її зарахування на рахунок Клієнта. Однак, матеріали справи не містять жодних квитанцій, платіжних інструкцій тощо, які б підтверджували факт здійснення оплати за Договорами факторингу № 1. Враховуючи викладене, оскільки Позивачем не підтверджено перехід права вимоги за Договором факторингу № 1, то і наступні договори факторингу також не можуть вважатися належними та такими, що породжують правові наслідки. З огляду на викладене, Позивач не доведено і не обґрунтовано заявлені позовні вимоги, оскільки останнім не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, якими обґрунтовував свої вимоги, що є його процесуальним обов`язком, у зв`язку із чим суд повинен прийти до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Отже, оскільки позивач на виконання свого процесуального обов`язку не надав належні та допустимі докази на підтвердження своєї позиції, а також оцінюючи належність допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається Позивач, як на підставу для задоволення позову не знайшли своє підтвердження при розгляді справи, суд повинен ухвалити рішення про відмову позивачу у задоволенні позовних вимог. Таким чином, факт існування заборгованості відповідача перед позивачем жодним чином не підтверджений. Позивач не надав доказів того, що на момент подання позову у нього існувало право вимоги до відповідача саме в тому обсязі та на таких умовах, які зазначені в позовній заяві. Однак, суд при винесені оскаржуваного рішення не приділив цьому факту належної уваги. Заперечення по суті позовних вимог щодо недоведення позивачем факту укладення Кредитного договору. Ознайомившись із Позовною заявою, відповідач вважає викладені позивачем доводи та аргументи недостовірними, помилковими та такими, що не заслуговують на увагу. На підтвердження вказаного, відповідачем надаються наступні обґрунтування.

За твердженням позивача, між Товариством з обмеженою відповідальністю «М АНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та відповідачем 27.07.2023 укладено Договір №284592318. Однак, Позивач не підтвердив факт укладення договору позики.

Відповідно до статті 100 ЦПК України, електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні з ображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), вебсайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази да них та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіюван ня, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтер нет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуг». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити пр о наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу. Роздруківка електронного листування не може вважатись електронним докуме нтом (копією електронного документа) в розумінні положень частини першої статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», тобто не може вважатися доказом, бо не містить електронного підпису, який є обов`язковим реквізитом електронного документа, оскільки у такому разі неможливо ідентифікувати відправника повідомлення і зміст такого документа не захищений від внесення правок і викривлення. Вказаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суд у від 11 червня 2019 року у справі № 904/2882/18, від 24 вересня 2019 року у справі № 922/1151/18, від 28 грудня 2019 року у справі № 922/788/19, від 16 б ерезня 2020 року у справі № 910/1162/19.

Відповідно до частин 1, 2 статті 205 ЦК України, правочин може вчинятися усн о або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка с торін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

У пункті 2 частини 1 статті 208 ЦК України передбачено, що у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною особою та юридичною особою. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, т елеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (частини 1, 2 статті 207 ЦК України).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановл ених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою ст орін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів (частина 3 статті 207 ЦК України).

Відносини, що виникають у процесі створення, відправлення, передавання, оде ржання, зберігання, оброблення, використання та знищення електронних документів поширюється дія Закону України «Про електронні документи та електронний докуме нтообіг».

Статтею 5 зазначеного Закону визначено, що електронний документ - докумен т, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язк ові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів елект ронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у віз уальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для п риймання його змісту людиною.

За змістом статей 6, 7 Закону України «Про електронні документи та електрон ний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовув атися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створенням електронного документа. Оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізита ми, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронн і довірчі послуги». Отже, електронний документ, на підставі якого між сторонами виникають прав а та обов`язки, має відповідати положенням Закону України «Про електронні докуме нти та електронний документообіг». Вказані висновки викладені у постановах ВС від 16 березня 2020 року у справі № 910/1162/19 та від 19 січня 2022 року у справі № 202/2965/21. Також сторона відповідача звертає увагу суду на правову позицію, викладену у Постанові Київського апеляційного суду від 20.06.2024 у справі № 755/11288/23, згідно якої (в зято в лапки та виділено курсивом): «У свою чергу, зазначення у тексті договору особистих даних відповіда ча не підтверджує підписання останнім кредитного договору в електронній формі». Разом з тим, при винесенні рішення у даній категорії справ беруться до уваги саме правові позиції апеляційних судів, так як дана категорія справ є малозначними справами і Верховним Судом не розглядається.

Окрім того, роздруківка вищезазначених електронних документів не може вважатись електронним документом (копіями електронних документів) в розумінні ч астини першої статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», відповідно до якої електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.

Відповідно до частин першої, другої статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний підпис є обов`язковим рекві зитом електронного документа, яка використовується для ідентифікації автора та/або підписування електронного документа іншим суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Разом з тим, доказів укладення такого договору, який за формою відповідає вимогам цивільного законодавства, Позивачем не надано.

На підтвердження укладення договору позики між позивачем та відповідачем позивачем подано до суду копію Кредитного договору, Графіку платежів (надалі за текстом також «Графік»), Паспорту споживчого кредиту (надалі за текстом також «Паспорт»), нібито укладених дистанційно, в електронній формі, з використанням і нформаційно-телекомунікаційної системи, шляхом надсилання Позивачем на телефонний номер Відповідача одноразового ідентифікатора для підписання даних документів та нібито підписано введенням Відповідачем Електронного підпису однор азовим ідентифікатором (одноразовим паролем).

Разом з тим, у вищезазначених документах навіть не зазначено комбінації цифр та літер, які нібито є одноразовим паролемідентифікатором, а до Довідки про ідентифікацію відповідач ставиться скептично, так як вона видана позивачем, яке є заінтересованою особою у справі. При цьому, позивачем не надано доказів того, що наявні в матеріалах справи копії вищезазначених документів створювалися у порядку, визначеному Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг» та що вони підписува лися електронним підписом одноразовим ідентифікатором уповноваженою на те особою (з можливістю ідентифікувати підписантів договору), який є обов`язковим реквізитом електронного документа. Отже, наявні в матеріалах справи копії Кредитного договору та Паспорту споживчого кредиту не можуть вважатись електронними документами ( копією електронного документа), оскільки не відповідають вимогам статей 5,7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», та не є належними доказами укладення Кредитного договору між первісним кредитором та позивачем.

Позивач у Позові посилається на Правила надання коштів у позику. Однак дані Правила не є належним та допустимим доказом у справі у зв`язку з наступним.

Відповідно до правової позиції, висловленої у Постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23.05.2022 р. у справі № 393/126/20 (взято в лапки та виділено курсивом): «Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Верховний Суд у складі ОП КЦС вважає, що у цьому конкретному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період з часу виникнення спірних правовідносин (19 жовтня 2018 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (10 березня 2020 року), тобто банк міг додати до позовної заяви витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з умов та правил надання банківських послуг у цьому банку у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови та правила надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк», відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк» через їх мінливий характер не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із ОСОБА_1 кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин». Відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.06.2022 року у справі № 333/5483/20: «Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

При цьому матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов та Правил розуміла відповідачка та ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді цієї справи. Колегія суддів вважає, що в цьому випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (26 вересня 2018 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (05 жовтня 2020 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов та Правил у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

З урахуванням наведеного суди правильно виходили з того, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме доданий до позовної заяви витяг з Умов, які надав банк, відповідач розумів та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заявуанкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) і підстав від її відступу колегія суддів не вбачає».

Відповідно до Постанови Великої Палати Верховного суду від 03.07.2019 р. у справі № 342/180/17 було встановлено, що роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Велика Палата Верховного Суду вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. При цьому, згідно з частиною четвертою статті 60 ЦПК України в редакції, чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій, доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналогічна норма міститься й у ЦПК України в редакції Закону №2147- VIII (частина шоста статті 81). Крім того, Велика Палата Верховного Суду вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані Банком Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що наявність в указаних справах неоднакових редакцій та положень умов і правил банківських послуг не мають правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.

Таким чином, враховуючи вищезазначену судову практику, саме позивач має довести з якою саме редакцією Правил надання коштів у позику, у тому числі і на умовах фінансового кредиту Товариством з обмеженою відповідальністю «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» ознайомився Відповідач, підписуючи Кредитний договір. Окрім того, як зазначено в абз. 56-58 Постанови Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, «…Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 18 лютого 2011 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/як невід`ємні частини спірного договору. Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заявуанкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування…». Таким чином, Правила надання коштів у позику, у тому числі і на умовах фінансового кредиту Товариством з обмеженою відповідальністю «СЕЛФІ КРЕДИТ», додані Позивачем до Позову, не можуть вважатися належним та допустимим доказом у справі, так як Позивач не може довести яка саме редакція Правил надання коштів у позику діяла на момент виникнення спірних правовідносин. Отже, суд при винесенні рішення мав би врахувати висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у Постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23.05.2022 р. у справі № 393/126/20, у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.06.2022 у справі № 333/5483/20 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Позивач у позові посилається у тому числі і на Паспорт споживчого кредиту. Однак, паспорт споживчого кредиту не є належним та допустимим доказом у справі у зв`язку з наступним.

Відповідно до правової позиції, висловленої у Постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23.05.2022 року у справі № 393/126/20 паспорт споживчого кредиту є способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту. Так, на думку ОП КЦС, потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб під твердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню спожи вачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Проте у паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту. За таких обставин ОП КЦС відступила від висновку, викладеного у постановах КЦС від 2.12.2020 у справі № 284/157/20- ц, від 18.11.2020 у справі № 313/346/20 та від 26.12.2019 у справі №467/555/19, про те, що паспорт споживчого кредиту є невід`ємною складовою частини спірного кредитного договору з огляду на згоду поз ичальника з умовами кредитування, яка підтверджена його підписом та зазначила про те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах ВС: від 23 грудня 2019 року у справі № 572/1169/17, від 01 вересня 2020 року у справі № 293/599/19, від 02 жовтня 2019 року у справі № 754/1328/16-ц, від 26 грудня 2019 року у справі № 467/555/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів першої судової палати КЦС від 20 жовтня 2021 року справу передано на розгляд ОП КЦС. Ухвала касаційного суду мотивована тим, що необхідно відступити від висновку ВС, викладеного у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 284/157/20- ц, від 18 листопада 2020 року у справі № 313/346/20 та у складі колегії суддів другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 грудня 2019 року у справі № 467/555/19, про те, що паспорт споживчого кредиту є невід`ємною складовою частиною спірного кредитного договору з огляду на згоду позичальника з умовами кредитува ння, яка підтверджена його підписом.

З огляду на ці норми закону паспорт споживчого кредиту є довідкою для споживача про умови кредитування, з якими банк зобов`язаний його ознайомити для прийняття споживачем усвідомленого рішення про наступне укладення кредитного договору. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, підписання такого паспорта не означає укладення кредитного договору. Паспорт споживчого кредиту не є тим документом, який Закон «Про споживче кредитування» включає до форми д оговору про споживчий кредит (стаття 13). Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати КЦС у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 284/157/20- ц, від 18 листопада 2020 року у справі № 313/346/20, у складі колегії суддів другої судової палати КЦС у постанові від 26 грудня 2019 року у справі № 467/555/19 у спорах між банком та фізичними особами, які отримали кредитні кошти, дійшов висновку, що паспорт споживчого кредиту є невід`ємною складовою частиною спірного кредитного договору з огляду на згоду позичальника з умовами кредитування, яка підтверджена його підписом. Натомість у постановах ВС у складі колегії суддів першої судової палати КЦС ві д 01 квітня 2020 року у справі № 583/3343/19, від 21 жовтня 2020 року у справі № 194/ 1387/19 у спорах між фізичною особою та банком, суди виходили з того, що матеріали справи містять паспорт споживчого кредиту, тобто інформацію, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит (стандартизована форма). Вказаний документ підписано позичальником, при цьому вказано, що він підтверджує отримання та ознайомлення з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, надані виходячи із обраних ним умов кредитування. Тобто суди виходили з того, що паспорт споживчого кредит у є пропозицією укласти кредитний договір, коли особа, ознайомившись із паспортом споживчого кредиту, власним підписом підтверджує отримання та ознайомлення з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, надано виходячи із обраних ним умов кредитування. Тому колегія суддів першої судової палати КЦС вважала, що є підстави для відступу від висновку, викладеного у постановах ВС у складі колегії суддів першої судової палати КЦС від 02 грудня 2020 року у справі № 284/157/20- ц, від 18 листопада 2020 року у справі №313/346/20 та у складі колегії суддів другої су дової палати КЦС від 26 грудня 2019 року у справі № 467/555/19, про те, що паспорт споживчого кредиту є невід`ємною складовою частиною спірного кредитного договору з огляду на згоду позичальника з умовами кредитування, яка підтверджена його підписом. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту.

Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.

Відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суд у у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.06.2022 р. у справі № 333/5483/20: «До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до Закону України «Про споживче кредитування», у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифро вих підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визна ченому законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її а ктуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частино ю третьою цієї статті (частина друга статті 9 Закону України «Про споживче кредитув ання», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)… Потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту». Отже, на думку Відповідача, суд при винесенні рішення мав би врахувати висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у Постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23.05.2022 у справі № 393/126/20, та у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.06.2022 у справі №333/5483/20, що не було враховано при винесені заочного рішення, згідно з якими: «Потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по над анню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту».

Щодо доказів отримання відповідачем коштів за кредитним договором, зазначено наступне.

Оцінюючи надані позивачем докази в їх сукупності, вбачається, що позивачем не надано доказів, відповідно до положень 76-79 ЦПК України, які б підтверджували факт отримання відповідачем коштів за зазначеним вище кредитним договором в розмірі, заявленому позивачем (копії квитанції, меморіального ордеру тощо). Доказами, що підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з положеннями зазначеного закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Відповідно до п.5 Положення про організацію оперативної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 18 червня 2003 року № 254, п.62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 04 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Виписка по картковому рахунку може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судами у сукупності з іншими доказами. Отже доказ, який підтверджує заборгованість клієнта, є виписка з банківського рахунку. Разом з тим, у наданих до позовної заяви матеріалах відсутні виписки з особового рахунку відповідача, а тому вважаємо, що позивач не довів належними та допустимими доказами факт того, що відповідач дійсно отримав грошові кошти за кредитним договором, а також наявність у відповідача заборгованості у розмірі, що вказаний у розрахунку.

Розрахунок заборгованості, на який посилається позивач, не є первинними документами, які підтверджують отримання кредиту/ позики, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані позивачем в позовній заяві, а отже не є належним доказом існування боргу.

Відповідно до змісту ч.1 ст. 1050 ЦК України з урахуванням ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України позивач повинен довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та, відповідно, на умовах встановлених договором. Позивач не надав первинних бухгалтерських документів стосовно видачі кредиту за Кредитним договором, їх погашення (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки, виписки по рахунку та інше). Позивач як підтвердження факту отримання Відповідачем кредитних коштів посилається на Довідку та Письмові пояснення Первісного кредитора, та Платіжну інструкцію. Разом з тим, з даних документів не можливо підтвердити факт перерахування грошових коштів саме на рахунок Відповідача, у зв`язку з тим, що не можливо ідентифікувати картку отримувача, оскільки в Довідці номер карткового рахунку вказаний не повністю, що також унеможливлює ідентифікувати отримувача. Крім того, суд не звернув увагу, що така Довідка та Письмові пояснення, а також Платіжна інструкція не можу бути належним та допустимим доказом, у зв`язку з тим, що вони видані самим же позивачем. Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять його умови. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом часини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи (частина перша статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Таким чином, з наведених норм законодавства вбачається, що доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є саме первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Аналогічні за змістом висновки викладені у Постанові Верховного Суду від 11.09.2019 року по справі № 755/2284/16-ц, провадження № 61-4685св19. Разом із тим, зауважуємо, що позивачем не надано доказів на підтвердження зарахування кредитних коштів.

У зв`язку із недоведенням позивачем факту перерахування кредитних коштів з метою доведення виконання умов Кредитного договору, а також фактичного користування відповідачем кредитними коштами, підстави для стягнення на користь позивача заборгованості за тілом кредиту, відсотками відсутні. Таким чином, з`ясувавши обставини на які посилається позивач як на підставу своїх позовних вимог, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, вивчивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, слід прийти до висновку про відмову у задоволенні позову. Таким чином, позовні вимоги є необґрунтованими у зв`язку із недоведеністю наявності заборгованості наданими до Позову додатками.

Також сторона відповідача просить звернути увагу суду на правову позицію, викладену у Постанові Київського апеляційного суду від 20.06.2024 у справі № 755/11288/23, згідно якої: «Водночас, колегія суддів вважає вказаний висновок суду першої інстанції помилковим, адже надані позивачем довідка від 19.07.2023 № 2993 про успішність операцій, здійснених ТОВ "ФК "Контрактовий Дім", та довідка ТОВ "ФК "Укр Кредит Фінанс" про перерахування відповідачу суми кредиту у розмірі 20 000,00 грн. не є належними доказами, які підтверджують здійснення фінансової операції щодо переказу коштів, оскільки вони не містять даних щодо власника банківської картки, на яку були перераховані кошти, повного номеру картки, що позбавляє можливості вважати доведеним факт переказу ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» коштів в сумі 20000,00 грн. на картковий рахунок, який належить саме відповідачу… … Також, не надано позивачем до позовної заяви і доказів існування будь-яких правовідносин між ТОВ «Укр Кредит Фінанс» та ТОВ "ФК "Контрактовий дім», яке, згідно доводів ТОВ «Укр Кредит Фінанс», здійснило переказ коштів на рахунок відповідача від імені позивача. Крім того, довідка ТОВ «Укр Кредит Фінанс» про перерахування суми кредиту за договором від 22.02.2022 та розрахунок заборгованості за кредитним договором складені самим позивачем, а тому не можуть бути належними та допустимими доказами, оскільки інформація у таких доказах повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони позивача». Разом з тим, при винесенні рішення у даній категорії справ беруться до уваги саме правові позиції апеляційних судів, так як дана категорія справ є малозначними справами і Верховним Судом не розглядається. Разом з тим, навіть якщо б до позову були додані документи, які нібито як доказами перерахування коштів, то вони не є належними доказами, які підтверджують здійснення фінансової операції щодо переказу коштів, оскільки вони не містять даних щодо власника банківської картки, на яку були перераховані кошти, повного номеру картки, що позбавляє можливості вважати доведеним факт переказу кредитних коштів на картковий рахунок, який належить саме Відповідачу. Окрім того, відповідно до правової позиції, висловленої у Постанові Вінницького апеляційного суду від 25.11.2024 року у справі № 145/52/24: «Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками є належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором і ці докази мають знаходитися у кредитора, в тому числі нового, до якого перейшли права та обов`язки попередника. В той же час, надані позивачем довідки про перерахування суми кредиту, про укладений договір з відповідними відомостями не є документами первинного бухгалтерського обліку». Тобто, суди навіть довідки про перерахування суми кредиту не вважає належним та допустимим доказом факту видачі кредиту. Заперечення по суті позовних вимог щодо нарахування відсотків за Кредитним договором заборгованість за процентами суперечить вимогам ЗУ «Про захист прав споживачів», так як умови Договору про 1087,70 процентів річних, мають неспіврозмірний розмір порівняно із сумою отриманого кредиту.

Разом з тим, відповідно до правової позиції, висловленої у Постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 01.02.2023 р. у справі № 199/7014/20: «При визначенні розміру заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у цьому випадку зроблений позивачем розрахунок заборгованості), перевірити їх та оцінити у сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю чи частково зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок це процесуальний обов`язок суду. Встановивши, що на підтвердження наявності в особи заборгованості за кредитним договором банк надав лише відомості щодо загального розміру несплаченого кредиту, відсотків та комісії, без зазначення детального розрахунку, який включав би суми погашеного позичальником тіла кредиту, відсотків та комісії по кожному платіжному періоду, що, з урахуванням задоволення вимоги зустрічного позову про часткову недійсність пункту договору, фактично позбавляє суд можливості навести у рішенні свій розрахунок заборгованості, суди дійшли висновку щодо відсутності підстав для задоволення первісного позову в частині стягнення з відповідача боргу за спірним кредитним договором». Отже, суд, у разі наявності сумнівів у наданому позивачем розрахунку сплачених коштів або у разі ненадання позивачем такого розрахунку має або зобов`язати позивача здійснити перерахунок заборгованості з урахуванням того, що відсотки та штрафи нараховані незаконно, а отже того, що платежі по кредиту не можуть зараховуватися для погашення штрафів та відсотків, або, у разі ненадання позивачем таких розрахунків, суд має або зобов`язати позивача надати такі розрахунки, або суд має зробити такий перерахунок самостійно. Встановлений у договорі розмір процентів (п.8.4 Кредитного договору) перевищують розумну межу, є явно завищеними, що не відповідає вимогам п.5 ч.3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» і засадам справедливості, добросовісності, розумності, як наслідок, свідчить про непропорційність великої суми компенсації у разі невиконання позивачем зобов`язань за цим договором. Таким чином, сума компенсації становить понад п`ятдесят відсотків від суми кредиту, що в розумінні п.5 ч.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» є несправедливою умовою та є підставою для відмови судом у стягненні таких компенсацій та відсотків.

У постанові Верховного Суду від 28 квітня 2022 року (справа №333/7121/18) викладені такі правові висновки щодо застосування норм ЗУ «Про захист прав споживачів». «для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: 1) умови договору порушують принцип добросовісності (пункту 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); 2) умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; 3) умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пунктів 2, 3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору».

У пункті 36.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року (справа № 363/1834/17) зазначено: «З 13 січня 2006 року також почали діяти нові редакції: статті 18 Закону України № 1023-XII «Про захист прав споживачів», яка визначила підстави для визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Такі умови є несправедливими тоді, якщо всупереч принципу добросовісності наслідком договору є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача (частина друга статті 18Закону №1023-XII у редакції Закону № 3161-IV). Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним (частина п`ята вказаної статті); статті 19 Закону України № 1023-XII «Про захист прав споживачів» про заборону нечесної підприємницької практики - будь-якої підприємницької діяльності або бездіяльності, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції (пункт 14 статті 1Закону №1023-XII у редакції Закону № 3161-IV). Поняттям такої практики охоплюється, зокрема, будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману (пункт 2 частини другої статті 19). За змістом абзацу першого частини другої цієї статті підприємницька практика вводить в оману, якщо вона спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б. Така практика вводить в оману, зокрема, стосовно ціни або способу розрахунку ціни, потреби у послугах (пункти 3 і 4 частини другої статті 19Закону №1023-XII у редакції Закону № 3161-IV, чинній до 10 грудня 2019 року включно). Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору (абзац восьмий частини другої вказаної статті у редакції Закону № 3161-IV, чинній до 10 грудня 2019 року включно). Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними (частина шоста статті 19 Закону №1023-XII у редакції Закону № 3161-IV).» У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 зазначено, що з урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Частиною першою ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтями 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до статей 11, 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків за шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Таким чином, умови Кредитного договору щодо встановлення сторонами договору процентної є несправедливими у розумінні ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», суперечать принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, як споживача послуг банку, оскільки встановлюють вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції). Положення договору встановлюють вимоги зі сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Вимога про нарахування та сплату процентів та неустойки за договором споживчого кредиту, які у сукупності є завищеними, не відповідає передбаченим у пункті шість статті 3, частині третій статті 509, частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати зі споживача надмірні грошові суми як неустойки та процентів спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка та проценти перетворюються на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Згідно з частиною третьою статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільноправових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту, щодо сплати споживачем штрафу за прострочення повернення кредиту.

Станом на дату подання позову позивач нарахував відповідачу прострочену заборгованість за Кредитним договором за нарахованими процентами у розмірі 95 519,47 грн., що становить майже чотирикратний розмір суми кредиту. Такий розмір процентів при застосуванні цих умов призводить до встановлення непропорційно великої суми компенсації, тобто понад 50 % вартості кредиту і плати за користування кредитними коштами. 22.11.2023 Законом № 3498-IX внесено ряд змін до спеціального Закону України «Про споживче кредитування», серед яких зокрема запроваджено поняття «денної процентної ставки», встановлено її максимальний розмір, який не повинен перевищувати 1% та інші положення, які впорядковують ринок фінансових послуг. В пояснювальній записці до законопроекту законодавцем вказано: «Національний банк України фіксує надвисоке ціноутворення на ринку мікрокредитування: денна номінальна ставка може сягати 5% в день, а середня номінальна річна процентна ставка більше 1 000% річних. При цьому, з 24 лютого 2022 року поведінка надавачів мікрокредитів суттєво не змінилась в частині ціноутворення, навпаки, подекуди спостерігається навіть зростання вартості таких кредитів. Середній розмір позики, яку бере людина в мікрофінансовій компанії, становить 5 000 грн. з денною ставкою 2,5% (середня ставка по цьому сегменту ринку). Через 14 днів, що є найбільш популярним терміном кредитування, людина має повернути кошти на загальну суму 6 750 грн. Тобто, вартість кредитних коштів у грошовому вимірі становить 1750 грн. Наразі в Україні мінімальна зарплата становить 6 700 грн. на місяць, а після оподаткування складає, відповідно, 5393,5 грн. Тобто, доступний дохід особи на цих же 14 днів складає 2696,75 грн. Відповідно, споживачу, скупний дохід якого становить мінімальну заробітну плату, доведеться за два тижні користування таким кредитом віддати понад 60% від свого доступного доходу. За наслідками консультацій, проведених з Національним банком України, сформовано бачення, що сукупна вартість кредиту для малозабезпечених (таких, які отримують найменший можливий рівень доходу) споживачів не повинна перевищувати 20% від їх доходу, тобто мікрокредити мали б коштувати втричі дешевше. Отже, існує необхідність у законодавчому встановленні граничного розміру процентної ставки. При цьому, встановлення обмеження максимального рівня ставки буде відповідати світовій практиці, оскільки згідно з дослідженням Світового банку обмеження максимального рівня процентної ставки станом на 2020 рік існувало у 63 країнах світу. Крім того, практика показала, що високі процентні ставки в поєднанні з пенею та іншими платежами, пов`язаними зі стягненням заборгованості, спонукають кредитодавців до високоризикового кредитування. Надавачі так званих "кредитів до зарплати" перебувають у "замкненому колі": значні збитки від неповернутих кредитів змушують їх підвищувати ставки, а високі ставки тягнуть за собою високий рівень неповернень. При цьому простота доступу до онлайн-кредитування на покриття разових споживчих потреб (мікрокредитування) призводить до зростання заборгованості малозабезпечених і фінансово необізнаних позичальників. Разом зі стрімким розвитком дистанційного кредитування виникає питання зваженості та попереднього обмірковування позичальником потреби в кредиті, його вартості та наслідків такого рішення. Прийняти виважене рішення про одержання кредиту стає проблематичним, якщо позичальник приймає таке рішення "тут і зараз", при цьому має можливість легко і швидко, за допомогою дистанційного обслуговування, неодноразово продовжувати дію кредитного договору або переукладати його та змінювати вид кредиту. Таким чином, існує потреба у посиленні захисту прав споживачів шляхом гарантування отримання ними всієї інформації, необхідної для оцінки спроможності до повернення кредиту та виплати відсотків за користування ним, а також усунення можливості психологічного впливу кредитодавцем на процес прийняття такого рішення».

Відповідно до п. 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 3498-ІХ дія пункту 5 розділу I цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом. Також, відповідно до ст. 58 Конституції України Закони та інші нормативноправові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до офіційного тлумачення частини першої статті 58 Рішенні Конституційного Суду № 1-рп/99 від 09.02.99, Положення частини першої статті 58 Конституції України про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи). Враховуючи те, що Закон №3498-ІХ в частині норми ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» фактично пом`якшує відповідальність фізичної особи (зменшення розміру процентної ставки за Кредитним договором), то відповідно вказаний Закон №3498-ІХ в даному разі має зворотну дію в часі і Позивач має право на застосування вказаних положень законодавства щодо визнання п. 8.3. та п. 8.4. Кредитного договору недійсними. При цьому, згідно п. 17 розділу IV Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування», тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», встановити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів 2,5 %; протягом наступних 120 днів 1,5 %. Отже, як слідує із вказаних вище змін у законодавстві, що регулює питання споживчого кредитування, починаючи з 24.12.2023 денна ставка має бути не більше 2,5%; з 22.04.2024 денна ставка не більше 1,5%; з 20.08.2024 денна ставка не більше 1%. Проте, всупереч вимогам чинного законодавства, що підлягало застосуванню до спірних правовідносин, згідно з наданими Позивачем розрахунками, Кредитором після настання відповідних обмежень продовжувалося нарахування процентів у розмірі 3 % на день, що є протиправним. Водночас зазначені обставини та порушення норм матеріального права не були враховані судом під час ухвалення оскаржуваного заочного рішення.

В зв`язку з наведеним, сторона відповідача просить поновити ОСОБА_1 пропущений строк на подання заяви про перегляд заочного рішення на підставі ч.3 ст. 284 ЦПК України; прийняти дану заяву про перегляд заочного рішення Сколівського районного суду Львівської області від 14 серпня 2025 року у справі № 453/1146/25 до розгляду; скасувати заочне рішення Сколівського районного суду Львівської області від 14 серпня 2025 року у справі № 453/1146/25 та призначити справу № 453/1146/25 до розгляду за правилами загального позовного провадження; покласти на позивача понесені відповідачем судові витрати зі сплати судового збору за подання даної заяви про перегляд заочного рішення та витрати на правничу допомогу. Розгляд Заяви про перегляд заочного рішення Сколівського районного суду Львівської області від 14 серпня 2025 року у справі № 453/1146/25 просить здійснювати за відсутності відповідача та представника відповідача.

Щодо заявлених витрат на правничу допомогу позивачем зазначається, що ним понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000,00 гривень. Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідач вважає за необхідне зазначити, що заявлені витрати на надання правової допомоги є неспівмірними, з огляду на наступне.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Первинні документи щодо погодження з клієнтом переліку послуг правничої професійної допомоги не можуть вважатися достовірним та достатнім доказом факту прийняття їх (послуг) виконання таким клієнтом. При цьому, при визначенні суми відшкодування суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг визначить, що заявлені витрати є неспівмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, витраченим ним часом на надання таких послуг, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру та їх стягнення становить надмірний тягар для іншої сторони, що суперечить принципу розподілу таких витрат, суд має дійти висновку про зменшення заявлених до стягнення з іншої сторони судових витрат на професійну правничу допомогу. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 269 рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України).

Розумність розміру гонорару адвоката повинна встановлюватись судом на підставі поданих стороною доказів. Інша сторона має право клопотати про неспівмірність заявлених до відшкодування витрат та доводити суду встановленими засобами доказування необхідність їх зменшення (постанова ВС у справі № 910/4201/19 від 07 вересня 2020 року.

Сторона відповідача наголошує увагу суду на висновку Верховного суду у справі № 910/4201/19 від 07 вересня 2020 року в якому зазначається, що «…навіть за відсутності клопотання сторони про неспівмірність заявлених до відшкодування витрат, якщо заявник не доведе, що сплачений гонорар пов`язаний виключно із розглядом даної справи, суду слід залишати заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу з іншої сторони без розгляду...». Зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Щодо наданого Позивачем Акту прийому-передачі наданих послуг від 25.06.2025 р. Зазначені в акті роботи та обсяг наданої правничої (правової) допомоги викликають сумніви щодо їх фактичного виконання та співмірності з характером і складністю справи, що може свідчити про необґрунтоване завищення обсягу виконаних робіт і, відповідно, розміру винагороди. Крім того, виконання роботи «Вивчення матеріалів справи про стягнення заборгованості з позичальника» фактично включає в себе попередньо викладене «Складання позовної заяви». Крім того, матеріали справи не містять детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Також слід звернути увагу на позицію Верховного Суду у справі № 922/2604/20, де вказано, що відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акту прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності. Водночас матеріали справи не містять жодних підтверджуючих документів, що підтверджують здійснення оплати, а Кредитором не надано жодних доказів фактичного понесення Клієнтом відповідних витрат, що унеможливлює перевірку їх реальності та обґрунтованості. В даному випадку, заявлена вартість виконаних робіт є неспівмірною зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, витраченим ним часом на надання таких послуг, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру та їх стягнення становить надмірний тягар для іншої сторони, що суперечить принципу розподілу таких витрат.

Додатково сторона відповідача просить суд звернути увагу на правові висновки Верховного Суду, у яких зазначається, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (постанова Верховного Суду від 24.01.2022 у справі № 911/2737/17). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

24.03.2026 на адресу суду надійшла заява представника Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ» Кукси К.О., в якій просить прийняти заперечення на заяву про перегляд заочного рішення та врахувати при вирішенні справи по суті; залишити без змін заочне рішення Сколівського районного суду Львівської області від 14 серпня 2025 року у справі №453/1146/25.

Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки у судове засідання усіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши заяву про перегляд заочного рішення, вивчивши матеріали зазначеної вище цивільної справи та докази, надані учасниками справи, суд дійшов такого висновку.

Відповідно до ч.3 ст. 287 ЦПК України суд може своєю ухвалою за результатами розгляду заяви про перегляд заочного рішення залишити заяву без задоволення або ж скасувати заочне рішення і призначити справу до розгляду за правилами загального чи спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч.1 ст. 288 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився у судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Дослідивши матеріали справи, врахувавши, що докази, на які посилається відповідач у своїй заяві, мають істотне значення для правильного вирішення справи та те, що таким не подано відзиву на позовну заяву з поважних причин, суд приходить до висновку, що є всі підстави для скасування заочного рішення суду та призначення справи до розгляду за правилами спрощеного порядку.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 247, 260-261, 287-288 Цивільного процесуального кодексу України, суд-

ВИРІШИВ :

Поновити відповідачу ОСОБА_1 строк для подання заяви про перегляд заочного рішення Сколівського районного суду Львівської області, ухвалене від 14 серпня 2025 року у цивільній справі № 453/1146/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Заяву представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Редьки Михайла Григоровича про перегляд заочного рішення у цивільній справі №453/1146/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити.

Заочне рішення Сколівського районного суду Львівської області, ухвалене від 14 серпня 2025 року у цивільній справі № 453/1146/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - скасувати.

Вказана справа буде розглядатись за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін у судове засідання.

Призначити судове засідання для розгляду справи по суті на «16» квітня 2026 року о 10 год. 30 хв. у приміщенні Сколівського районного суду Львівської області за адресою: 82600, Львівська обл., Сколівський р-н, м. Сколе, вул. Д. Галицького, 8

Не пізніше п`ятиденного строку з дня проголошення ухвали про скасування заочного рішення сторони мають право подати заяву із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. У разі неподання у встановлений судом строк такої заяви, сторони мають право ініціювати перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження лише у випадку, якщо доведуть, що пропустили строк з поважних причин.

Не пізніше п`ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали про скасування заочного рішення, до початку розгляду справи по суті, відповідач має право надіслати відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову до суду з підтвердженням направлення учасникам справи копії відзиву та доданих до нього документів.

Позивач не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву, до початку розгляду справи по суті, має право підготувати відповідь на відзив, виклавши письмово свої міркування, аргументи, надати відповідні докази, та направити відповідачу та суду з підтвердженням такого направлення учасникам справи.

Відповідач не пізніше п`яти днів з дня отримання відповіді позивача на відзив, до початку розгляду справи по суті, має право підготувати заперечення на відповідь на відзив, та направити позивачу й суду з підтвердженням такого направлення учасникам справи.

Роз`яснити учасникам справи, що подання заяв по суті справи (позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву) є їхнім правом. У разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

У разі подання будь-якої заяви, передбаченої пунктом 2 частини другої та частинами третьою і четвертою статті 49, 178-181 ЦПК України, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає у рішенні суду.

Копію ухвали направити учасникам судового процесу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи на офіційному вебпорталі судової влади України за веб-адресою http://sv.lv.court.gov.ua.

Суддя