Справа № 490/6831/24
Центральний районний суд м. Миколаєва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2026 року м. Миколаїв

Центральний районний суд міста Миколаєва у складі головуючого судді Саламатіна О.В., за участю секретаря судового засідання Рябой Д.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про зняття арешту з майна, третя особа - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Грищенко Людмила Анатоліївна,

ВСТАНОВИВ:

06.08.2024 року позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє його представниця - адвокат Захар`єва Я.В., звернувся до суду з даним позовом до Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про зняття арешту з майна, в якому просив зняти арешт з нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 , який був накладено в межах виконавчого провадження державним виконавцем Центральним ВДВС ММУЮ.

В обгрунтування позову, ОСОБА_1 вказав, що він є сином ОСОБА_2 , який ІНФОРМАЦІЯ_1 помер.

Позивач зазначає, що маючи намір отримати спадок, який залишився після смерті батька, а також здійснити реєстрацію права власності на частину квартири, він звернувся до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Грищенко Л.А. із заявою про прийняття спадщини. Однак, листом від 01.07.2024 р. приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Грищенко Л.А. повідомила, що при підготовці документів до видачі свідоцтва про право на спадщину за законом було виявлено арешт на невизначене майно, все нерухоме майно боржника ОСОБА_2 , код: НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 . Реєстраційний номер обтяження: 10955436. Згідно п.п. 4.18 глави 10 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» якщо на спадкове майно накладено арешт судовим чи слідчим органами, видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту.

При цьому, позивач стверджує, що встановити факт сплати заборгованості за виконавчими провадженнями №25197400 відсутня можливість, оскільки матеріали виконавчого провадження знищено у зв`язку з закінченням терміну зберігання згідно з пунктом 8.19 розділу 8, пункту 9.9 розділу 9 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 25.12.2008 № 2274/5. Таким чином відсутні підстави для зняття арешту та припинення обтяження № 10955436 (лист № 84840 від 15.07.2024 р.).

Виходячи з вищевикладеного, оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту захистити своє порушене право не має змоги, на час звернення із позовною заявою до суду за наявності арешту, накладеного на майно, порушується право власності позивача на спадкове майно, порушене право позивача підлягає судовому захисту в заявлений спосіб шляхом припинення дії відповідних обтяжень.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, з метою захисту свого порушеного права, позивач змушений звернутись до суду та просить зняти арешт нерухомого майна, а саме: квартира, трикімнатна, адреса: АДРЕСА_3 , який було накладено, в межах виконавчого провадження, реєстраційний номер обтяження: 10955436.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.08.2024 року справу передано на розгляд судді Черенковій Н.П.

Ухвалою судді від 14.08.2024 року відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання, витребуваноу Центрального ВДВС у місті Миколаєві ПМУМЮ (м.Одеса) матеріали виконавчого провадження №25197400 з примусового виконання виконавчого листа №2-14-1038/09 від 11.06.2009 року про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь ВАТ «ВТБ Банк» в особі Миколаївської філії заборгованості за кредитним договором.

26.08.2024 року від Центрального ВДВС у місті Миколаєві ПМУМЮ (м.Одеса) надійшов лист №97832 від 22.08.2024 року, в якому зазначено, що матеріали виконавчого провадження №25197400 знищено за сплином строків зберігання.

Ухвалою суду від 29.10.2024 року оголошено перерву у підготовчому судовому засіданні, витребувано у приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Грищенко Людмили Анатоліївни копію спадкової справи №50/2024, заведеної після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 ; у Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Миколаївського районного управління юстиції дані щодо звернення із заявою про припинення обтяження і подальше вилучення відповідного запису з Державного реєстру (тип обтяження: арешт нерухомого майна; реєстраційний номер обтяження та дата реєстрації: 10955436, 18.03.2011року; власник майна: ОСОБА_2 ,інд.код НОМЕР_2 ;обтяжувач: Центральний відділ державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції).

24.01.2025 року від приватного нотаріуса Грищенко Л.А. надійшла витребувана судом копія спадкової справи.

10.09.2025 року від представниці позивача - адвоката Захар`євої Я.В. надійшли додаткові пояснення.

Ухвалою суду від 29.09.2025 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті.

Розпорядженням керівника апарату суду від 13.02.2026 року було призначено повторний автоматизований розподіл справи у зв`язку з поданням суддею Черенковою Н.П. заяви про відставку та відрахування її зі штату суду.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.02.2026 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В.

Ухвалою судді від 18.02.2026 року прийнято до свого провадження цивільну справу №490/6831/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про зняття арешту з майна, третя особа - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Грищенко Людмила Анатоліївна. Постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 26.03.2026 року на 11:30 год.

05.03.2026 року від представника Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначив наступне.

Станом на 04.03.2026 виконавчий лист № 2-14-1038/09 виданий 11.06.2009 Центральним районним судом м.Миколаєва на виконанні не перебуває, відомості щодо сплати заборгованості за вищевказаним виконавчим документом до відділу не надходили. Встановити факт сплати заборгованості за виконавчими провадженнями № 25197400 відсутня можливість, виконавчий збір та витрати виконавчого провадження не стягувались.

Враховуючи викладене, представник відповідача вважає, що відсутні підстави для зняття арешту з майна боржника, оскільки позивачем не надано жодних доказів повного та фактичного виконання виконавчих документів на підставі яких відкривалося виконавче провадження № 25197400 на користь ПАТ "ВТБ Банк" в особі Миколаївської філії, так і після їх звершення. Отже, в даному випадку мова йде про повернення виконавчого документа саме стягувачу. Відповідно до законодавства, за таких обставин, виконавче провадження не є закінченим, після якого могли б настати правові наслідки, передбачені частиною другою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції до 05.10.2016 року), ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження».

Крім того, сторона відповідача вважає, що Центральний відділ державної виконавчої служби у місті Миколаєві Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України не може бути відповідачем за даною категорією справи, а отже позивач зазначив у позові неналежного відповідача.

19.03.2026 року від представниці позивача - адвоката Захар`євої Я.В. надійшла відповідь на відзив, в якій вказала, що арешт було накладено державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби у 2011 році у межах виконавчого провадження про стягнення заборгованості на користь ВАТ «ВТБ Банк». Разом з тим постановою державного виконавця від 13.04.2013 виконавчий документ було повернуто стягувачу на підставі пункту 5 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження». Станом на момент звернення до суду виконавче провадження на виконанні не перебуває, що підтверджується інформацією органу державної виконавчої служби. Крім того, матеріали виконавчого провадження були знищені у зв`язку із закінченням строку їх зберігання. Отже, на теперішній час фактично відсутнє будь-яке виконавче провадження, у межах якого здійснюється примусове виконання рішення суду.

Водночас арешт, накладений державним виконавцем ще у 2011 році, продовжує існувати та обмежує право користування та розпорядження майном, яке входить до складу спадщини.

Сторона позивача зазначає, що з метою врегулювання даного питання представник позивача звертався до Центрального відділу державної виконавчої служби із заявою про зняття арешту з майна, однак орган державної виконавчої служби відмовив у добровільному знятті арешту, посилаючись на відсутність підстав для цього. Таким чином саме позиція органу державної виконавчої служби щодо відмови у знятті арешту призводить до подальшого існування обмеження права власності позивача. Фактично арешт на майно існує понад десять років за відсутності виконавчого провадження та без можливості встановити стан виконання рішення суду, оскільки матеріали відповідного виконавчого провадження знищені. Внаслідок цього позивач позбавлений можливості реалізувати своє право на спадкування та оформити право власності на спадкове майно.

Представниця позивача вважає, що доводи відповідача про необхідність заміни відповідача на ПАТ «ВТБ Банк» є безпідставними, оскільки ліцензія банку відкликана, а у виконавчому провадженні не відбувалося жодної заміни сторін виконавчого провадження, та виконавчий документ після його повернення стягувачу повторно до виконання не пред`являвся.

Крім того, сторона позивача вказує, що позивач не перебуває у будь-яких процесуальних правовідносинах із зазначеним банком у межах чинного виконавчого провадження. Натомість спір у даній справі виник у зв`язку з тим, що орган державної виконавчої служби, який наклав арешт на майно, відмовляється усунути відповідне обмеження права власності. Посилання відповідача на правові висновки Верховного Суду щодо належного відповідача у справах про звільнення майна з-під арешту не можуть бути застосовані до даних правовідносин, оскільки у зазначених судових рішеннях мова йшла про ситуації, коли арешт накладено у межах діючого виконавчого провадження і спір фактично виникає між боржником та стягувачем. У даній же справі виконавче провадження фактично припинило своє існування ще у 2013 році, матеріали провадження знищені, а арешт продовжує існувати лише внаслідок відмови органу державної виконавчої служби усунути накладене ним же обмеження.

Таким чином, адвокат Захар`єва Я.В. вказує, що предметом даного спору є усунення перешкод у здійсненні права власності, які виникли внаслідок дій та бездіяльності органу державної виконавчої служби. Саме тому Центральний відділ державної виконавчої служби у місті Миколаєві є належним відповідачем у даній справі. Таким чином, доводи відзиву щодо неналежності відповідача є безпідставними.

Сторони в судове засідання 26.03.2026 року не з`явилися.

В пункту 3 прохальної частини позовної заяви міститься клопотання представниці позивача про розгляд справи без участі сторони позивача.

Представник відповідача - Куліков В.О., 04.03.2026 року надав заяву про розгляд справи за відсутності представника органу ДВС, у задоволенні позову просив відмовити.

Третя особа - приватний нотаріус Грищенко Л.М. 05.03.2026 року надала заяву, в якій просила розгляд справи проводити без її участі.

Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (Постанова ВС від 24.10.2024 у справі №752/8103/13-ц).

За такого, суд вважає, що підстав для відкладення розгляду справи немає, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення рішення, адже основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі письмових доказів, що відповідає приписам ст. 223 ЦПК України.

Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши та перевіривши всі аргументи сторін викладені ними в документах по суті справи та докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 26.03.2009 року у справі №14-1038/09 позов ВАТ "ВТБ Банк" в особі Миколаївської філії Георгійовича, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором було задоволено частково та розірвано кредитний договір № 083/2007, укладений 27 грудня 2007 року між ВАТ ВТБ Банк» та ОСОБА_3 ; розірвано договір поруки № 083/2007, укладений 26 грудня 2007 року між ВАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2 ; стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь ВАТ "ВТБ Банк" в особі Миколаївської філі заборгованість за кредитом у розмірі 27048 (двадцять сім тисяч сорок вісім) грн. 72 коп.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 12.11.2009 року у справі 22ц-2428/09 рішення Центрального районного суду від 26 березня 2009 р. в частині розірвання кредитного договору № 083/2007, укладеного 27 грудня 2007 р. між ВАТ ВТ Банк та ОСОБА_3 та договору поруки № 083/2007, укладеного 27 грудня 2007 р. між ВАТ ВТБ Банк та ОСОБА_2 скасовано, в іншій частині залишено без змін.

11.06.2009 року на виконання рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 26.03.2009 року у справі №14-1038/09 було видано виконавчий лист.

17.03.2011 року державним виконавцем Центрального ВДВС м.Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 25197400.

05.05.2011 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

13.04.2013 року державним винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 5 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».

ІНФОРМАЦІЯ_2 боржник ОСОБА_2 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданого 14.12.2021 року відділом ДРАЦС у місті Миколаєві ПМУМЮ (м.Одеса), актовий запис №4990.

09.05.2024 року, на підставі заяви ОСОБА_1 , приватним нотаріусом Миколаївського МНО Грищенко Л.А. заведено спадкову справу №50/2024 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 , а саме: 1/3 частки в праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 .

01.07.2024 року приватним нотаріусом Миколаївського МНО Грищенко Л.А. надано ОСОБА_1 повідомлення спадкоємцю №219/02-14/50/2024, згідно якого при підготовці документів до видачі свідоцтва про право на спадщину за законом було виявлено арешт на невизначене майно, все нерухоме майно боржника ОСОБА_2 , код: НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 . Реєстраційний номер обтяження: 10955436. Згідно п.п. 4.18 глави 10 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» якщо на спадкове майно накладено арешт судовим чи слідчим органами, видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №382035858, сформованого приватним нотаріусом Грищенко Л.А. 07.06.2024 року, слідує, що квартира АДРЕСА_1 , належить на праві спільної часткової власності 1/3 частка ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_4 від 11.12.2009 року та 2/3 частки позивачу ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину №974, виданого 22.12.2011 приватним нотаріусом Стадніченко С.А.

При цьому, відносно квартири АДРЕСА_1 зареєстровано обтяження, тип обтяження: арешт нерухомого майна; реєстраційний номер обтяження: №10955436; зареєстровано 18.03.2011 08:55:53 за № 10955436 ресстратором: Миколаївська філія державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України; підстава обтяження: постанова про відкриття виконавчого провадження з накладанням арешту на майно боржника, 25197400, 11.06.2009, Центральним ВДВС ММУЮ державним виконавцем Ткаченко О.В.; об`єкт обтяження: невизначене майно, все нерухоме майно боржника; власник: ОСОБА_2 ; обтяжувач: Центральний відділ державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції.

Відповідно до ч. 1 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

В силу ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» арешт може бути знятий за рішенням суду.

Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту (частина перша статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 травня 2020 року у справі №554/8004/16 (провадження 14-431цс19) зробила висновок «що спори, пов`язані з належністю майна, на яке накладений арешт, відповідно до статей 15 і 16 ЦПК України у редакції, що була чинною 15 грудня 2017 року, суди розглядають у порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо існує спір щодо визнання права власності на майно та однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України у вказаній редакції. Особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна».

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі №905/386/18 (провадження № 12-85гс19).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня матеріальна і процесуальна заінтересованість у справі. Саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір.

Отже, не можна покладати на третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, будь-які матеріально-правові обов`язки, а також установлювати чи захищати їх права, тобто постановити рішення або ухвалу суду про права чи обов`язки цих третіх осіб.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 червня 2019 року у справі №910/17792/17.

Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача, водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи: суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц).

Предметом спору в даній справі є зняття арешту з усього майна, яке є спадковим майном ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , право на яке доводить позивач.

ОСОБА_1 пред`явив позовні вимоги до Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про зняття арешту з майна, який не є ні боржником, ні особою, в інтересах якої накладено арешт на спірне нерухоме майно.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи у виконавчому провадження №25197400, в рамках якого накладено арешт, стягувачем був ВАТ «ВТБ Банк», боржником - ОСОБА_2 .

Судом встановлено, що зідно рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб «Про деякі питання ліквідації АТ «ВТБ Банк» №759 від 29.09.2022 вирішено, зокрема, визначені Законом повноваження під час здійснення ліквідації АТ «ВТБ БАНК» здійснювати Фондом безпосередньо, що підтверджується інформацією з офіційного сайту Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що ліквідація банку - процедура припинення функціонування банку як юридичної особи відповідно до положень цього Закону та Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Згідно із частиною першою статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Згідно п. 16 ч.1 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом.

За ч. 1 ст. 4 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведення неплатоспроможних банків з ринку та здійснення ліквідації банків.

Пунктом 4 частини 1 статті 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку вживає у встановленому законодавством порядку заходів до повернення дебіторської заборгованості банку, заборгованості позичальників перед банком та пошуку, виявлення, повернення (витребування) майна банку, що перебуває у третіх осіб, оновлює інформацію, що міститься у Кредитному реєстрі Національного банку України.

При цьому, законодавець чітко встановлює, що відповідачем у даній категорії цивільних справ є саме стягувач чи боржник, оскільки в такому випадку суд може пересвідчитися чи не призведе ухвалення позитивного рішення про скасування арешту майна до порушення прав цих осіб, оскільки скасування арешту може призвести до відчуження цього майна, за рахунок якого в подальшому стягувач міг би реалізувати своє право на стягнення відповідної заборгованості.

Таким чином, саме Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, в силу закону, наділений в даному випадку повноваженнями вживати у встановленому законодавством порядку заходів до повернення дебіторської заборгованості банку, заборгованості позичальників перед банком та пошуку, виявлення, повернення (витребування) майна банку, що перебуває у третіх осіб, тобто є матеріально та процесуально заітересованою особою та має бути відповідачем за даним позовом.

Відповідно до вимог ст. 51 ч. 1 ЦК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Однак, з таким клопотанням про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб як співвідповідача ні позивач, ні його представник до суду не звертались.

За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц).

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

При цьому, суд зауважує, що матеріали справи не містять відомостей щодо відсутності у боржника ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , заборгованості перед стягувачем АТ «ВТБ Банк», а отже, в зв`язку з ліквідацією банку, перед Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, або відсутності у Фонду гарантування вкладів фізичних осіб боргових претензій до боржника ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , або до його спадкоємців.

За такого, враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку про те, що необхідно відмовити позивачу у задоволені позовних вимог, так як ним пред`явлено позов до неналежного відповідача.

Керуючись ст. ст. 10, 12, 13, 141, 76, 81, 89, 247, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про зняття арешту з майна, третя особа - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Грищенко Людмила Анатоліївна - відмовити.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Суддя Саламатін О.В.