Провадження № 2/727/693/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2026 року Шевченківський районний суд м.Чернівці в складі:

головуючого-судді Одовічен Я.В.

за участю секретаря: Зінич О.М.,

представника позивача: Ринжук Г.М.,

відповідача: ОСОБА_1 ,

представника відповідача: Каліненко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Чернівці клопотання відповідача ОСОБА_1 про закриття провадження по цивільній справі за позовом Міського комунального підприємства «Чернівцітеплокомуненерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з постачання теплової енергії, -

ВСТАНОВИВ:

У провадженні суду перебуває зазначена вище цивільна справа.

11.03.2026 року відповідачем було подано клопотання про закриття провадження у справі.

Клопотання обґрунтоване тим, що ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем. Основним видом її діяльності згідно відомостей ЄДР є КВЕД 68.20 надання в оренду та експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.

Предметом розгляду справи є стягнення заборгованості за надані послуги з постачання теплової енергії до нежитлового приміщення, опалювальною площею 138,19 кв.м, що розташоване у будинку АДРЕСА_1 , яке використовується нею у межах здійснення підприємницької діяльності, а саме для здачі в оренду з метою отримання доходу.

Вважає, що оскільки нежитлові приміщення використовуються нею у господарській діяльності як ФОП, а не для задоволення особистих побутових потреб як фізичної особи спірні правовідносини мають господарський характер, тому справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Просила провадження у справі закрити, оскільки справа не підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Представник позивача заперечувала проти задоволення заявленого клопотання.

Відповідач та її представник клопотання підтримали та просили провадження у справі закрити на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України.

Заслухавши учасників справи, частково дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до наступних висновків.

Так, згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

21.11.2025 МКП «Чернівцітеплокомуненерго» звернулося до Шевченківського районного суду м.Чернівці з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з постачання теплової енергії.

Посилалося на те, що МКП «Чернівцітеплокомуненерго» надає послуги з постачання теплової енергії до приміщення розташованого в будинку АДРЕСА_1 , опалювальною площею 138,19 кв.м. Вказане приміщення розташоване в багатоквартирному будинку, який вводився в експлуатацію з комплексом інженерного обладнання. До вказаного інженерного обладнання входять прилади централізованого опалення.

Відповідачу відкрито договір №1223 для проведення розрахунків. Між позивачем та відповідачами укладено типовий індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії, який є публічним договором приєднання відповідно до п.5 ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 року № 2189-VІІІ та розміщений на офіційному веб-сайті Чернівецької міської ради https://city.cv.ua/ та на офіційному веб-сайті Міського комунального підприємства «Чернівцітеплокомуненерго» https://teplo.cv.ua/.

МКП «Чернівцітеплокомуненерго» є теплогенеруючою та теплопостачальною організацією у розумінні ст. 1 Закону України "Про теплопостачання", як суб`єкт господарської діяльності, який має у користуванні теплогенеруюче обладнання та постачає споживачам теплову енергію. На виконання передбачених вищенаведеним Законом України повноважень позивач на протязі з 01.11.2022 року по 31.10.2025 здійснював постачання теплової енергії на об`єкті нерухомого майна - приміщення розташованого в будинку АДРЕСА_1 , опалювальною площею 138,19 кв.м.

Згідно з інформацією, що міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_1 є власником 17/100 часток нежилого приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ), на підставі договору купівлі продажу, ВКО /№643713, ВІД 27.05.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Скутар С.В., номер в реєстрі 3234 (а.с.11зв., 158зв.).

Предметом спору у даній справі є вимога МКП «Чернівцітеплокомуненерго» до ОСОБА_1 (як до фізичної особи) про стягнення заборгованості за надані послуги з постачання теплової енергії.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Статтею 125 Конституції України встановлено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі (постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі №911/1834/18, від 11.01.2022 у справі №904/1448/20).

Тобто юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Відповідно до положень статті 19 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ здійснюється в порядку іншого судочинства.

Учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи (частина перша статті 2 Цивільного кодексу України.

У свою чергу відповідно до статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 Господарського процесуального кодексу України, частиною першою якої унормовано, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках.

Подання позовної заяви за правилами Господарського процесуального кодексу України означає, що позовна заява повинна бути подана за правилами предметної та суб`єктної юрисдикції справ відповідно до статті 20 цього Кодексу.

Критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.

З огляду на положення частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України, а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (аналогічна правова позиція щодо розмежування господарської та цивільної юрисдикції наведена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 904/1083/18).

Ознаками господарського спору є, зокрема: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, урегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції (така правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.02.2020 у справі № 916/385/19, від 13.02.2019 у справі №910/8729/18).

Разом з тим відповідно до частини першої статті 24 Цивільного кодексу України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.

Статтями 25, 26 Цивільного кодексу України передбачено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті. Усі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 Цивільного кодексу України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Відповідно до статті 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відповідно до частини другої статті 50 Цивільного кодексу України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур не позбавляється статусу фізичної особи, а набуває до свого статусу фізичної особи нової ознаки - суб`єкта господарювання.

У свою чергу наявність статусу підприємця не свідчить про те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи як підприємця така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах (постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.03.2018 у справі №2-7615/10, від 05.06.2018 у справі №522/7909/16-ц).

Вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах - як суб`єкт господарювання, та від визначення цих правовідносин як господарських (такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 916/1261/18).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.06.2018 у справі №548/981/15-ц також звернула увагу, що наявність такого статусу (ФОП) в особи, яка є стороною в справі, не підтверджує те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи підприємцем вона виступає в такій якості у всіх правовідносинах.

Отже, вирішення питання про юрисдикційність спору за участю фізичної особи-підприємця залежить від того, виступає чи не виступає фізична особа як сторона у спірних правовідносинах суб`єктом господарювання, та чи є ці правовідносини господарськими.

Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами (п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про Житлово-комунальні послуги»).

Споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів (п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Індивідуальний споживач зобов`язаний: оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами (п.5 ч.2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Таким чином, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність письмово оформленого договору з позивачем не позбавляє відповідача обов`язку оплачувати надані йому послуги.

Суд враховує, що юрисдикція таких спорів визначається залежно від суб`єктного складу правовідносин, тобто якщо споживачем послуг є фізична особа, то такі спори повинні розглядатися за правилами цивільного судочинства, а якщо споживачем послуг є юридична особа чи фізична особа-підприємець, то за суб`єктним складом такі спори мають розглядатися в порядку господарського судочинства (аналогічні висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08.05.2018 у справі №757/45133/15-ц та від 20.09.2018 у справі № 751/3840/15-ц).

Положеннями статей 316, 317, 319 Цивільного кодексу України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності (ч.1 ст.320 Цивільного кодексу України).

Згідно з інформацією, що міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_1 є власником 17/100 часток нежилого приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 ( АДРЕСА_1 ), на підставі договору купівлі продажу, ВКО /№643713, ВІД 27.05.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Скутар С.В., номер в реєстрі 3234 (а.с.11зв., 158зв.).

Як вбачається з наданого відповідачем витягу з Єдиного державного реєстру осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 є фізичною-особою підприємцем, вид діяльності: 68.20 надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (основний). Місце знаходження: АДРЕСА_1 ).

Згідно договору №33-02/2025 оренди нерухомого майна від 04.09.2025 року, укладеного між фізичною-особою підприємцем ОСОБА_1 (орендодавець). та фізичною-особою підприємцем ОСОБА_2 (орендар), орендодавець передає, а орендар бере у строкове платне користування частину нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 34,00 кв.м.

МКП «Чернівцітеплокомуненерго» просило стягнути з відповідача заборгованість за спожиті комунальні послуги з постачання теплової енергії за адресою: АДРЕСА_1 , приміщення, опалювальною площею 138,19 кв.м., посилаючись на те, що між сторонами існують правовідносини з надання та споживання комунальних послуг.

Докази використання відповідачем приміщення, площею 138,19 кв.м. саме у підприємницькій діяльності за договором оренди нерухомого майна №33-02/2-25 від 04.09.2025 року у справі відсутні і це не впливає на правовий статус її як власника вказаного об`єкта нерухомого майна, набутого нею у власність саме як фізичною особою.

Окрім того, предметом доказування у даному спорі є здійснені позивачем нарахування за спожиті комунальні послуги за період з 01.11.2022 року по 31.10.2025 року, що передував укладенню договору оренди нерухомого майна від 04.09.2025 року

Також, суд зауважує, що чинне законодавство не виділяє такого суб`єкта права власності як фізичну особу-підприємця та не містить норм щодо права власності фізичної особи-підприємця, а лише встановлює, що остання відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Отже, суб`єктом права власності визнається саме фізична особа, яка може бути власником будь-якого майна, крім майна, що не може перебувати у власності фізичної особи. При цьому правовий статус фізичної особи-підприємця не впливає на правовий режим майна, що перебуває у власності фізичної особи.

У даному випадку власником нежитлового приміщення, площею 138,19 кв.м. і споживачем комунальних послуг є ОСОБА_1 як фізична особа.

Оскільки стороною спору про надання комунальних послуг є громадянин як фізична особа - власник об`єкта нерухомого майна, яка має статус суб`єкта підприємницької діяльності, і матеріали справи не містять доказів використання її майна у господарській діяльності, суд дійшов висновку, що відсутні підстави для застосування положень п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України, а тому суд приходить до висновку, що клопотання необґрунтоване та задоволенню не підлягає.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст.4, 19, 255, 260, 353 ЦПК України, ст.ст.20,45 ГПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_1 про закриття провадження по цивільній справі за позовом Міського комунального підприємства «Чернівцітеплокомуненерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з постачання теплової енергії відмовити.

Повний текст ухвали суду буде складено 20.03.2026 року.

Суддя Одовічен Я.В.