провадження № 2/136/829/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2026 року м. Липовець

Липовецький районний суд Вінницької області

у складі головуючого судді Шпортун С.В.,

за участю секретарів судового засідання Белінської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Липовець, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2025 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 (далі відповідач), обґрунтовуючи підставність позову тим, що 21.12.2024 ОСОБА_2 отримав від нього грошові кошти в розмірі 8 000 доларів США, що в перерахунку на курс Національного банку України становило 330 400 гривень, які зобов`язувався повернути до 24.12.2024, що підтверджується борговою розпискою, утім зобов`язання не виконав, перестав виходити на контакт, змінив номер телефону, за місцем реєстрації не проживає, що стало підставою звернення до суду із даним позовом, в якому позивач просить суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за Договором позики від 21.12.2024 у розмірі 330 400,00 грн.

Окрім цього, у позові позивач зазначає, що такими діями відповідача йому було завдано моральних страждань, які він переніс від втрати свого майна, тоді як дані кошти він отримав як бойові виплати являючись військовослужбовцем, що вплинуло на його емоційний стан, крім того кошти необхідні його дружині і дітям для забезпечення їхніх першочергових життєвих потреб, отож виходячи із засад розумності та співмірності позивач просив суд стягнути із відповідача на його користь також моральну шкоду у розмірі 82 600,00 грн.

У визначений судом строк відповідач не подав відзиву.

23.09.2025 ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області матеріали позовної заяви було направлено до Липовецького районного суду Вінницької області за підсудністю.

Ухвалою суду від 14.11.2025 позовну заяву було прийнято до провадження Липовецького районного суду Вінницької області та залишено її без руху.

Ухвалою суду від 27.11.2025, у зв`язку з усуненням позивачем недоліків зазначених в ухвалі суду від 14.11.2025, було відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 31.12.2025 відмовлено в задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 а про забезпечення участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції його дружини ОСОБА_3 .

Ухвалою суду від 06.02.2026 повернуто клопотання ОСОБА_1 про забезпечення проведення судового засідання у цивільній справі №344/16682/25 за його участі дистанційно в режимі відеоконференції.

Ухвалою суду від 09.02.2026 закрито підготовче провадження у цивільній справі, призначено справу до судового розгляду.

Позивач у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим, до суду надав заяву з проханням розглянути справу у його відсутність та задовольнити позовні вимоги у пред`явленому обсязі.

Відповідач, будучи повідомленим у встановленому законом порядку про час і місце розгляду справи за адресою зареєстрованого місця проживання, в судове засідання не з`явився, судовий виклик повернуто до суду із відміткою Укрпошти «адресат відсутній за вказаною адресою».

За змістом Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 р. № 270, ч.2, 4, 6, 7, 8 ст. 128 ЦПК України, у разі якщо судове повідомлення направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною чи встановленою судом інформацією про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи, і повернуто відділом поштового зв`язку з посиланням на відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, відмовою адресата від одержання, тощо, то вважається що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

За таких обставин, суд вважає, що відповідач був належним чином повідомленим.

Ураховуючи письмову згоду позивача на заочний розгляд справи, з урахуванням положень ст. ст. 280, 281 ЦПК України, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши усі зібрані у справі докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

21.12.2024 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено письмовий Договір позики (далі Договір), оригінал якого є об`єктом безпосереднього дослідження судом, оскільки був наданий позивачем на виконання вимог ухвали суду від 27.11.2025 (а.с.53), відповідно до якого ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 8 000,00 доларів США у вересні 2024 року та зобов`язався повернути їх 24.12.2024.

Вказаний Договір підписано ОСОБА_2 21.12.2024.

Відповідно до посвідчення Серії НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 від 14.06.2016 (а.с.12) ОСОБА_1 являється учасником бойових дій.

Довідкою від 17.08.2025 №693/50376 від ВЧ НОМЕР_2 ЗСУ (а.с.19), вбачається, що ОСОБА_1 перебуває на військовій службі по мобілізації в ВЧ НОМЕР_2 .

Між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів отриманих у позику.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ч. 2 ст. 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів, зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідно також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред`явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво -чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Така позиція викладена Верховним Судом України у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постановах: від 18 вересня 2013 року N 6-63цс13; від 02 липня 2014 року N 6-79цс14.

У постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на такі особливості виконання грошового зобов`язання, зокрема на таке: «Грошовою одиницею України є гривня (частина перша статті 99 Конституції України). Але Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (частина перша статті 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України.

Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша статті 192, частина перша статті 524, частина перша статті 533 ЦК України), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України).

Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (частина перша статті 1046, частина перша статті 1049 ЦК України. Таку позицію висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16.

У цій справі встановлено та не спростовано відповідачем, що відповідно до договору позики від 21.12.2024 він, ОСОБА_2 , прийняв у власність від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 8 000,00 доларів США, що еквівалентно 330 400,00 грн.

Досліджуючи вказаний Договір позики в контексті приведених правових норм регулювання предмета спору та наведених висновків Верховного Суду, суд приходить до переконання, що оригінал розписки, що наявний в матеріалах даної цивільної справи підтверджує справжню правову природу укладеного між сторонами саме договору позики, оскільки він містить всі істотні умови притаманні такому договору, підтверджує передачу грошових коштів в обумовленому розмірі договором та їх отримання, кожна із сторін була вільною в укладенні договору та досягла бажаного при укладені правочину.

Разом з цим, матеріали справи не містять доказів того, що позичальником була сплачена позивачеві сума позики у визначений у Договорі строк, тобто 24.12.2024, що свідчить про порушення взятих відповідачем на себе зобов`язань за Договором.

Отож встановлені судом обставини та перевірені зібраними у справі доказами підтверджують порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань за Договором позики від 21.12.2024.

Відповідно до положень ст. 610, 611, 625 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності у разі неможливості виконання ним грошових зобов`язань.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивачем доведено належними доказами наявність порушення його прав зі сторони відповідача, відтак позовні вимоги в частині стягнення боргу за договором позики є обґрунтовані та підлягають до задоволення.

Вирішуючи вимоги позивача про стягнення моральної шкоди в сумі 82 600, грн., суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Тлумачення статті 23 Цивільного кодексу України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав". Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц).

Згідно з Ухвалою Касаційного Цивільного Суду Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 61), компенсація моральної шкоди за порушення цивільно-правового договору може бути стягнута на підставі статті 23 Цивільного кодексу України навіть у тих випадках, коли умовами договору право на компенсацію моральної шкоди не передбачено та не містять таких вказівок норми Цивільного кодексу України чи іншого закону, що регулюють відповідний вид договору.

Таким чином, зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи.

В даному випадку, на думку суду, факт заподіяння позивачеві моральної шкоди у зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язання має місце і відповідач повинен нести за це цивільно-правову відповідальність.

Вирішуючи питання щодо розміру компенсації моральної шкоди, суд враховує, що гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.

Отже, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує як характер моральних страждань позивача, так і їх тривалість та вважає, що відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000 грн. відповідатиме засадам розумності та справедливості, а також обставинам справи та наслідкам, що настали для позивача, який зазнав моральних страждань внаслідок невиконання зобов`язань відповідачем щодо повернення у визначений сторонами строк грошових коштів та у зв`язку із цим необхідністю вживання заходів для відновлення порушених прав.

При цьому позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що внаслідок дій відповідача мали наслідком якісь інші негативні наслідки.

Вирішуючи питання судових витрат, суд керується Главою 8 ЦПК України.

Відповідно до ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до платіжного доручення (а.с.5, 45) позивачем при пред`явленні даного позову сплачено судовий збір у розмірі 4 130,00 грн.

Ураховуючи те, що позов задоволено частково, тому із відповідача на користь позивача підлягають до стягнення понесені позивачем судові витрати у вигляді судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.2, 11, 13, 141, 258-259, 263-265, 280-284 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та моральної шкоди, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за Договором позики від 21.12.2024 в розмірі 330 400 (триста тридцять тисяч чотириста) гривень 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 3 354,00 грн.

Рішення може бути оскаржене позивачем безпосередньо до Вінницького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Учасники цивільного процесу:

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 );

Відповідач ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ;

Суддя Світлана ШПОРТУН