Номер провадження 6/754/113/26
Справа № 2603/206/12
У Х В А Л А

Іменем України

23 березня 2026 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

судді Саламон О.Б.

з участю секретаря судового засідання Михайленко Н.О.

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Буши Андрія Володимировича, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Деснянський відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України у справі за поданням державного виконавця Деснянського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, -

В С Т А Н О В И В :

Представник заявника ОСОБА_1 - адвокат Буша А.В. звернувся до суду з заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 , встановленого на підставі ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 14.02.2014 до виконання зобов`язань, покладених на ОСОБА_1 виконавчим листом № 2-2271/12, виданим 30.09.2013 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 коштів у розмірі 717 665, 20 грн.

Вимоги заяви обґрунтовано тим, що в провадженні старшого державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві ЦМУЮ (м. Київ) перебуває зведене виконавче провадження з виконання виконавчих листів, при цьому боржник від часу тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон став особою з інвалідністю ІІІ групи, основний діагноз цукровий діабет 1 типу, супутній діагноз - гіпертензивна хвороба серця без серцевої недостатності, має ускладнення основного діагнозу: цукровий діабет 1 типу з діагностовано діабетичною нефропатією; цукровий діабет 1 типу з іншою ретинопатією; цукровий діабет 1 типу з периферичною агніопатією; цукровий діабет 1 типу з діабетичною полінейропатією. У зв`язку із захворюванням, потребує лікування за кордоном. Обмеження у праві виїзду за кордон позбавить його можливості отримати необхідну допомогу та лікування для відновлення працездатності., оскільки ОСОБА_1 було встановлено помірний ступінь обмеження до трудової діяльності. З наданих доказів вбачається, що боржник має стійке захворювання, яке потребує лікування, оскільки не лікування якого призведе до неможливості у подальшому працювати та утруднить можливість стягнення з нього заборгованості. Також боржник є виключеним з військового обліку. Окрім того, звертає увагу, що до боржника вже застосовано заходи примусового виконання судового рішення - арешт майна. Також звертає увагу на часткове виконання судового рішення, на підтвердження чого надаються докази, що відповідно підтверджує факт відсутності ухилення боржника від виконання зобов`язання.

Представник заявника подав до суду клопотання про розгляд справи за його відстуності.

Стягувач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином у передбаченому закконом порядку.

Державний виконавець надав суду письмові пояснення, посилаючись на вимоги ст.ст. 27, 39-40 Закону України "Про виконавче провадження" заперечує щодо скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, посилаючись на те, що рішення суду добровільно не виконується.

Представником заявника надано заперечення на пояснення державного виконавця, у відповідності до якого зазначив про те, що тимчасове обмеження на виїзд втратило практичну мету та є непропорційним, при цьому відсутні докази ухилення боржника від виконання. Законодавчі посилання державного виконавця на ст.ст. 27, 39-40 Закону «Про виконавче провадження» не є безумовною підставою для збереження обмеження. Відповідно, слід скасувати, якщо воно не досягає мети забезпечення виконання рішення. Просить відхилити додаткові пояснення ДВС щодо необхідності збереження тимчасового обмеження та скасувати тимчасове обмеження права на виїзд за кордон.

Ураховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у них матеріалів та здійснювати розгляд за відсутності осіб, які не з`явилися та постановити ухвалу суду.

Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного висновку.

Рішенням Деснянського районного счуду м. Києва від 06 серпня 2012 року з ОСОБА_1 стягнуто на користь ОСОБА_2 заборгованість за договорами позики з урахуванням процентів, 3 % річних та індексу інфляції у розмірі 714 446,20 грн.

30 вересня 2013 року Деснянським районним судом м. Києва на підставі вище зазначеного рішення видано виконавчий № 2-2271/12.

11 жовтня 2013 року постановою державного виконавця ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві Філатової О.С. відкрите виконавче провадження.

22 жовтня 2013 року постановою державного виконавця ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві Філатової О.С. накладено арешт на майно, належне ОСОБА_1

Деснянським районним судом м. Києва 14 лютого 2014 року постановлено ухвалу (на підставі звернення державного виконавця до суду з поданням) про тимчасове обмеження боржника - ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, мотивуючи свої вимоги тим, що у ВДВС Деснянського РУЮ в м. Києві на виконанні знаходиться виконавчий лист № 2-2271/12, виданий 30.09.2013 Деснянським районним судом м.Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 коштів у розмірі 717 665, 20 грн.

Оскільки рішення суду боржником добровільно не виконувалося, відповідно до норм ЦПК України, Законів України "Про виконавче провадження", "Про державну прикордонну службу" державний виконавець звернулась до суду з вище вказаним поданням, яке було судом задоволено.

До суду державним виконавцем надано матеріали виконавчого провадження, з якого вбачається, що державним виконавцем в ході примусового виконання рішення було виявлено та описано майно боржника, проведено звернення стягнення на майно, а саме 1/2 частину кв. АДРЕСА_1 .

Майно передано на реалізацію згідно з Порядком реалізації арештованого майна та Закону України "Про виконавче провадження". Стягувачу направлено лист-пропозицію щодо залишення майна за собою. 08.12.2017 до відділу надійшло звернення стягувача ОСОБА_2 про згоду на залишення за собою майна брржника за ціною третіх електронних торгів згідно зі ст. 61 Закону України "Про виконавче провадження".

08 грудня 2017 року постановою заступника начальника відділу Броварського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Шкред І.Ю. передано ОСОБА_2 в рахунок погашення заборгованості за виконавчим листом № 2-2271/12 від 30.09.2013 - 1/2 частину кв. АДРЕСА_1 , що належить боржнику ОСОБА_1 .

27 лютого 2018 року постановою заступника начальника відділу Броварського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Шкред І.Ю. передано виконавчий лист до Деснянського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

28 вересня 2022 року винесено простанову про об"єднання (номер ЗВП НОМЕР_2). Виконавець, який веде виконавче провадження - Вахрушева Р.М . Облікова картка на зведене виконавче провадження - виконавчі листи, видані Деснянським районним судом м. Києва за № 2-2271/12 від 30.09.2013 та № 754/12423/15 від 17.03.2017.

Статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, передбачена можливість звернення виконавця до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості.

Відповідно, суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи (ч. 3 ст. 441 ЦПК України)

За змістом п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України» підставою для тимчасового обмеження у праві виїзду громадянина України за кордон є не тільки наявність невиконаних зобов`язань, але і ухилення від їх виконання. Отже, тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України - це певного виду санкція, яка може застосовуватися у зв`язку з ухиленням особи від виконання зобов`язання, зокрема виконання судового рішення.

Виходячи з аналізу вказаних норм, тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника судом можливе лише при встановленні умислу боржника на злісне ухилення від виконання ним свого обов`язку.

Тобто, законом передбачені юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання, тобто за будь-які свідомі діяння боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини.

Як зазначено вище, 14 лютого 2014 року ухвалою Деснянського районного суду м.Києва тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 до виконання зобов`язань.

Відповідно, в рахунок погашення заборгованості за виконавчим листом № 2-2271/12 від 30.09.2013 передано ОСОБА_2 1/2 частину кв. АДРЕСА_2 , загальною площею 43, 6 кв.м, житлова - 29,1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , що належить боржнику ОСОБА_1 , як часткове погашення заборгованості, що підтверджується матеріалами виконавчого провадження.

Надані суду на огляд матеріали виконавчого провадження не містять з моменту часткового погашення заборгованості у 2018 році і до моменту об`єднання в зведене виконавче провадження у 2022 році будь - яких дій, вчинених державним виконавцем, щодо виконання рішення.

Тобто, тимчасове обмеження у праві виїзду триває з 14 лютого 2014 року по даний час (більше 10 років).

Так, у справі Гочев проти Болгарії ( Gochevv.Bulgaria від 26.11.2009 року) Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям:

-по-перше, має ґрунтуватися на законі;

-по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції;

-по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування).

При цьому у п. 49 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості; проте навіть якщо зазначене обмеження свободи пересування було виправданим на самому початку, воно може стати непропорційним і таким, що порушує права людини, якщо воно автоматично продовжуватиметься протягом тривалого періоду.

Тому застосування такого обмеження має періодично переглядатися судом (принаймні в останній інстанції) з метою з`ясування доцільності його подальшого застосування, причому обсяг судового розгляду повинен дозволити суду взяти до уваги всі фактори, й у тому числі ті, що стосуються пропорційності такого обмеження.

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського Суду за справою Луордо проти Італії (Luordo v. Italy), скарга N 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського Суду за справою Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга N 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення Європейського Суду за справою Рінер проти Болгарії , § 121).

Тобто, для втручання у право боржника на свободу вільного пересування необхідно дотриматися розумного балансу між правами боржника щодо його вільного пересування та правами стягувача на остаточне виконання судового рішення і його правами на борг як на його майно.

Ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням варто розуміти як будь-які свідомі дії боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо). Таким чином, продовження тимчасового обмеження боржника в праві виїзду за межі України виникає лише у випадку доведення обґрунтування державним виконавцем факту умисного злісного ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань.

В матеріалах справи відсутні докази наявності у боржника майна, коштів чи транспортних засобів за рахунок яких і можливо виконати рішення суду.

Державний виконавець мав в судовому засіданні навести аргументи або надати документи, в чому полягає факт ухилення боржника від виконання рішення, так як сам по собі факт наявності виконавчого провадження та вчинення певних виконавчих дій не можуть бути належною підставою продовження обмеження права боржника у виїзді за межі України. Факт, що провадження не закінчено, не є автоматичною підставою для збереження обмеження виїзду. Без доказів умисного ухилення продовження обмеження не відповідає принципу пропорційності. Виконавчий збір, бюджетні розрахунки не впливають на правомірність тимчасового обмеження виїзду.

Крім того, доведення факту умисного ухилення боржника від виконання зобов`язань покладено саме на державного виконавця.

Також слід зауважити, що в судовому засіданні державним виконавцем належним чином не мотивована і не обґрунтована відсутність можливості виконання рішення суду без застосування до боржника заходів обмеження у праві виїзду за межі України.

Обмеження права виїзду боржника за межі України є крайнім заходом, який застосовано і яке триває більше 10 років, проте державним виконавцем в судовому засіданні не надано належного обґрунтування, а також доказів стосовно того, що такий захід, як тимчасове обмеження у виїзді за межі України є єдиним винятковим дієвим заходом за рахунок якого можливо виконати рішення суду з необхідністю продовження судом обмеження у праві виїзду яке буде тривати більш як три роки.

Тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи.

Достатні та беззаперечні підстави для продовження застосування судом саме такого виключного заходу в даному конкретному випадку відсутні.

Відповідно до положень ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом, при вирішенні питання про тимчасове обмеження конституційного права, державний виконавець зобов`язаний довести суду з наданням відповідних матеріалів виконавчого провадження факт ухилення боржника від виконання зобов`язань та необхідність обмеження його конституційного права.

Свобода пересування гарантована ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, відповідно до положень ч.2 якої кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. Разом з тим, ч.3 вказаної статті передбачено, що на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоровя чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані права не можуть бути об`єктом жодних обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому пакті.

Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов`язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.

Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав уважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

Вказана позиція узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 28.10.2020 у справі № 331/8536/17.

Суд враховує, що відповідно до ст. 13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах любої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Заборона виїзду за кордон є одним з найсуворіших заходів, так як пов`язаний з обмеженням конституційного права людини на вільне пересування та вибір місця проживання.

Водночас, суд враховує, що Указом Президента України № 64/2022, що затверджений Законом України від 24 лютого 2022 "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні", в Україні із 05 год 30 хв 24 лютого 2022 введено воєнний стан. Верховною Радою України прийнято Закони України "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", за яким воєнний стан в Україні продовжено досьогодні.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Суд бере до уваги зазначені обставини, а також положення Конституції України та зауважує, що виїзд за межі України в умовах воєнного стану може бути також необхідним з метою евакуації та/або виїзду на лікування, а також неможливості обмеження свободи пересування у військовий час з метою забезпечення безпеки, тобто таким, що спрямований на збереження життя і здоров`я людини.

З поміж іншого, ОСОБА_1 від часу тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон став особою з інвалідністю ІІІ групи, основний діагноз цукровий діабет 1 типу, супутній діагноз - гіпертензивна хвороба серця без серцевої недостатності, має ускладнення основного діагнозу: цукровий діабет 1 типу з діагностовано діабетичною нефропатією; цукровий діабет 1 типу з іншою ретинопатією; цукровий діабет 1 типу з периферичною агніопатією; цукровий діабет 1 типу з діабетичною полінейропатією. Обмеження у праві виїзду за кордон позбавить його можливості отримати необхідну допомогу та лікування для відновлення працездатності.

Відповідно до ч. 5 ст. 441 ЦПК україни суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі україни за вмотивованою заявою боржника.

Таким чином суд повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного наданого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про наявність підстав для скасування тимчасового обмеження в праві виїзду за межі України боржника.

Враховуючи викладене, суд вважає клопотання про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України боржника обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Суд зазначає також про те, що за умови існування обґрунтованих ризиків істотного ускладення чи унеможливлення виконання рішення суду в подальшому, державний виконавець не позбавлений права звернутись до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду в порядку ст.441 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням зазначеного, керуючись ст. 33 Конституції України, ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» , ст.ст. 260, 441 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Буши Андрія Володимировича, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Деснянський відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України - задовольнити.

Скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , встановлене ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 14 лютого 2014 року у справі № 2603/206/12 (провадження 6/754/46/14) за поданням державного виконавця Деснянського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України.

Ухвалу про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України громадянина України ОСОБА_1 направити Державній прикордонній службі України.

Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирпають законної сили з моменту їх підписання суддею.

Ухвалу може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Повний текст ухвали складено 24.03.2026.

Суддя Саламон О.Б.