Дата документу 11.03.2026 Справа № 314/1144/25
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 314/1144/25 Головуючий у 1-й інстанції: Кононенко І.О.
Провадження № 22-ц/807/585/26 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Гончар М.С.,

Онищенка Е.А.

при секретарі: Камаловій В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Паська Ігоря Олексійовича, на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 02 грудня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації про відшкодування шкоди, завданої майну фізичної особи,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2025 року ОСОБА_1 , в особі представника - адвоката Паська І.О., звернувся до суду з позовом до Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації про відшкодування шкоди, завданої майну фізичної особи.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що ОСОБА_1 разом із ОСОБА_2 є подружжям, і володіли на праві спільної часткової власності (1/2 частина у кожного) житловим будинком (літ. А), загальною площею 667,5 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , та земельною ділянкою з кадастровим номером :07:008:0004, площею 4211,00 кв.м., яка розташована за тією ж адресою: АДРЕСА_1 .

Внаслідок вторгнення військ Російської Федерації на територію України з 24.02.2022 та початку активних бойових дій, обстрілів, позивачу завдано майнової шкоди (збитків).

Розмір шкоди (збитків), що підлягають стягненню з відповідача внаслідок знищення та пошкодження майна позивача у зв`язку зі збройною агресію Російської Федерації, визначений оцінювачем ЗЕП Запорізької ТПП ОСОБА_3 , яка діє на підставі Сертифіката суб`єкта оціночної діяльності № 631/2022 від 20.12.2022, Сертифіката № 937 від 06.12.1997, виданим ФДМУ та свідоцтва про реєстрацію в Державному реєстрі оцінювачів № 2738, виданим ФДМУ 04.05.2005 за напрямами: «Оцінка об`єктів у матеріальній формі (спеціалізація 1.1-1.5, 1.7) та оцінка цілісних майнових комплексів, паїв, цінних паперів майнових прав та нематеріальних активів, у тому числі оцінка прав на об`єкти інтелектуальної власності (спеціалізація 2.1, 2.2) та ст. 27 Закону України «Про торгово-промислові палати України». Розмір шкоди (збитків), що був завданий відповідачем подружжю ОСОБА_4 , складає 9 330 078 грн.

З 26.02.2022 року територія Чернігівської громади Запорізької області була окупована військами Російської Федерації, що призвело до спроб окупантів підпорядкувати собі життєдіяльність населених пунктів Бердянського району, тиску на місцевих мешканців.

Позивач був достатньо відомою людиною у своїй громаді, займався агробізнесом, володів крупним фермерським господарством. 27.02.2022 року до позивача прибули невідомі люди в супроводі озброєних осіб в військовій формі (ймовірно військові РФ, оскільки вони мали нашивки з російським прапором, спілкувались російською мовою), та, представляючись представниками «нової влади», вимагали погодитись на співпрацю, яка полягає у подальшому виготовленні сільськогосподарської продукції з використанням наявного на підприємстві обладнання. При цьому, постачання продукції буде здійснюватись виключно на окуповані території та територію Російської Федерації, а отримані від продажу кошти підприємство має передавати представникам окупаційної «влади», сплачувати податки в бюджет Російської Федерації. Позивача запрошували на бесіду до «нової адміністрації», яка начебто була розташована у м. Бердянську, на якій мала бути розглянута пропозиція щодо сприяння у захопленні всієї матеріальної бази підконтрольних ОСОБА_1 підприємств, налагодження збуту агропродукції на територію Російської Федерації та передачі отриманих від їх реалізації коштів представникам так званої «нової влади». Ці особи ясно дали зрозуміти, що у випадку не погодження з такими пропозиціями, бізнес буде захоплено силою, а відносно керівництва підприємства та його власника буде вжито методи фізичного впливу.

З метою збереження власного життя, здоров`я і забезпечення безпеки своїх рідних, 28.02.2022 позивач та його рідні через тиск вищевказаних невідомих осіб, дії яких безпосередньо підтримувались збройними формуваннями Російської Федерації, були змушені виїхати за межі Запорізької області на вільну територію України, а співпрацювати з окупантом категорично відмовились. Після цього зазначені невідомі особи проголосили, що весь бізнес та майно позивача більше йому не належать, а переходять у власність «держави». У подальшому зв`язок зі співробітниками підприємств позивача та з місцевими мешканцями повністю припинився, оскільки невідомі особи під страхом фізичної розправи заборонили їм підтримувати зв`язок із позивачем і його рідними, як такими, що виїхали на підконтрольну територію України.

Наразі, у позивача відсутня будь-яка інформація щодо стану його майна на окупованій території, в тому числі технічна документація на житловий будинок, з цих же підстав він не може користуватись своїм майном, а перспективи поновлення його права власності наразі не відомі.

Таким чином, завдяки вищезазначеним протиправним діям невідомих осіб, які діяли при прямій підтримці військ Російської Федерації, позивачем з 28.02.2022 був фактично втрачений контроль за житловим будинком (літ. А), загальною площею 667,5 кв.м., та земельною ділянкою з кадастровим номером :07:008:0004, площею 4211,00 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Внаслідок злочинних дій військових відповідача позивачу завдано матеріальну шкоду (збитки): 1) втрачено житловий будинок (літ. А), загальною площею 667,5 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , який належить на праві спільної часткової власності громадянам ОСОБА_2 (1/2 частина) та ОСОБА_1 (1/2 частина), ринковою вартістю (станом на 01.02.2022) - 8 882 743,00 гривні 00 копійок; 2) втрачено земельну ділянку з кадастровим номером :07:008:0004, площею 4211,00 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , середня ринкова вартість якої станом на 01.02.2022 р. складає 447 335 гривень 00 копійок.

Поточний стан нерухомого майна наразі позивачу не відомий.

За таких обставин, сума збитків, спричинених відповідачем шляхом захоплення та незаконного позбавлення позивача права власності на належне йому нерухоме майно складає: 4 665 039 грн. Розрахунок: 8 882 743,00 грн. (вартість втраченого житлового будинку) + 447 335,00 грн. (вартість втраченої земельної ділянки) = 9 330 078,00 грн. Оскільки частка кожного з подружжя ОСОБА_4 у праві власності на вищевказане нерухоме майно та земельну ділянку становить 1/2, стягненню з відповідача підлягає сума: 9 330 078,00 / 2 = 4 665 039,00 грн.

Позивач зазначає, що збройна агресія Російської Федерації проти України, тимчасова окупація, оточення, захоплення окремих територій Запорізької області призвели до спричинення останньому шкоди у вигляді порушення його права власності на належні йому об`єкти нерухомого майна. Згідно правових висновків, викладених Верховним Судом у постанові від 18.05.2022 у справі № 428/11673/19, загальновідомо (тобто таке, що не потребує доказування), що Російська Федерація відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну військову діяльність в Україні, включаючи не тільки повномасштабну збройну агресію, але і будь-яку участь своїх збройних сил у військових діях в Донецькій та Луганській областях, починаючи ще з 2014 року.

Посилаючись на зазначені обставини, на підставі ст.ст. 15, 16, 22, 1166 ЦК України, ОСОБА_1 просив суд: стягнути з держави Російська Федерація в особі Міністерства юстиції Російської Федерації на свою користь 4 665 039,00 грн. збитків, завданих збройною агресією відповідача, та судові витрати у вигляді оплати незалежної оцінки майна в сумі 15 600,00 грн.; стягнути з держави Російська Федерація в особі Міністерства юстиції Російської Федерації на користь державного бюджету України судовий збір.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 02 грудня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації про відшкодування шкоди, завданої майну фізичної особи, відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Паська І.О., подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що ОСОБА_1 з 28.02.2022 не може користуватись належним йому приватним будинком за адресою: АДРЕСА_1 , та земельною ділянкою, не може вільно розпорядитись належним йому майном.

Вважає, що суд першої інстанції не звернув належної уваги на той факт, що зв`язок позивача зі співробітниками його підприємств та з місцевими мешканцями повністю припинився, оскільки невідомі особи під страхом фізичної розправи заборонили їм підтримувати зв`язок із позивачем і його рідними, як такими, що виїхали на підконтрольну територію України. Наразі, у позивача відсутня будь-яка інформація щодо стану його майна на окупованій території, в тому числі технічна документація на житловий будинок, з цих же підстав він не може користуватись своїм майном, а перспективи поновлення його права власності наразі не відомі.

Також у позивача відсутня будь-яка офіційна інформація про поточний стан його майна, що залишилось на окупованій території, також позивачу не відомо, чи приймались окупаційною адміністрацією якісь рішення щодо його націоналізації чи передачі третім особам, а навіть якщо і приймались, такі документи все одно не визнаються офіційною владою України в силу ч. 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».

Так, звертаючись до суду за захистом свого порушеного права, позивач був обізнаний про наявну судову практику з цього питання, проте, суд першої інстанції під час розгляду справи мав надати оцінку не тільки їй, а також зробити оцінку ситуації, що склалась на момент розгляду справи.

На думку скаржника, районний суд мав врахувати, що нажаль продовжується наступ ворожого війська на територію Запорізької області, що призводить до подальшого розширення зони окупації. Загальновідомим є той факт, що наразі триває процес мирного врегулювання конфлікту, який невідомо коли і чим закінчиться, але однією з фундаментальних умов можливих домовленостей є відмова України від боротьби за звільнення окупованих територій.

Таким чином, позивач опинився в ситуації, коли він володіє майном лише формально, проте не може ні розпорядитись ним, ні користуватись, і такий стан продовжується понад три з половиною роки, і як довго ще буде тривати такий стан не відомо. Зазначена невизначеність не може визнаватись судом як норма, і вона не може бути підставою у відмові позивачу у захисті його порушеного права. Виходячи з цього, скаржник наполягає, що суд першої інстанції мав визнати належне йому нерухоме майно, що залишилось на окупованій території таким, що безповоротно втрачене та вирішити питання про стягнення з відповідача його вартості у вигляді збитків.

Крім того, звертає увагу, що позивачем було долучено до позовної заяви лист Бердянського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції України в Запорізькій області від 13.03.2024 № 3198/50-2024, зі змісту якого вбачається, що 15.01.2024 Бердянським РВП ГУНП в Запорізькій області зареєстровано в інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» Бердянського РВП ГУНП в Запорізькій області заяву Фермерського господарства Гогунського А.В., яку скеровано на адресу СВ УСБУ в Запорізькій області для долучення до матеріалів кримінального провадження № 0000026 від 01.03.2022 за ч. 1 ст. 438 КК України.

Вважає, що суд мав прийняти як доказ лист Бердянського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції України в Запорізькій області від 13.03.2024 № 3198/50-2024, а посилання на обов`язкову наявність у позивача витягу з ЄРДР по кримінальному провадженню № 0000026 від 01.03.2022 є неправомірними, і не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив, що згідно з частиною 3 статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 адвоката Паська І.О., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін,з таких підстав.

За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України (а.с. 17-18, 19-20).

ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить 1/2 частина житлового будинку загальною площею 667,5 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 21).

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить земельна ділянка з кадастровим номером :07:008:0004, площею 4211,00 кв.м., яка розташована за тією ж адресою (а.с. 22, 23).

З 26.02.2022 року територія Чернігівської громади Запорізької області є тимчасово окупованою Російською Федерацією територією України.

Згідно листа Бердянського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції України в Запорізькій області від 13.03.2024 № 3198/50-2024, 15.01.2024 Бердянським РВП ГУНП в Запорізькій області зареєстровано в інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» Бердянського РВП ГУНП в Запорізькій області заява Фермерського господарства Гогунського А.В., яку скеровано на адресу СВ УСБУ в Запорізькій області для долучення до матеріалів кримінального провадження № 0000026 від 01.03.2022 за ч. 1 ст. 438 КК України.

З експертного висновку Запорізької торгово-промислової палати № ОЦ-2893 від 27.02.2025 вбачається, що ринкова вартість житлового будинку (літ. А) загальною площею 667,5 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який належить на праві спільної часткової власності громадянам ОСОБА_2 (1/2 частина) та ОСОБА_1 (1/2 частина), станом на 01.02.2022р. складає 8 882 743,00 грн., в тому числі: середньо ринкова вартість земельної ділянки кадастровий номер :07:008:0004, площею 4211,00 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 01.02.2022р. складає 447 335,00 грн. (а.с. 27-31).

Мотиви, якими керується апеляційний суд, та застосовані норми права.

У статті 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Загальновідомо (тобто таке, що не потребує доказування - частина третя статті 82 ЦПК України), що російська федерація, яка здійснює збройну агресію проти України, зухвало відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну діяльність в Україні.

Вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН.

Звернення позивача до українського суду слід вважати єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало б позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права.

Подібні правові висновки зроблено у постановах Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 428/11673/19 (провадження № 61-8291св21), від 18 травня 2022 року у справі № 760/17232/20-ц (провадження № 61-15925св21) від 12 жовтня 2022 року у справі № 463/14365/21 (провадження № 61-4498св22), від 12 жовтня 2022 року у справі № 463/14366/21 (провадження № 61-3713св22), від 02 квітня 2025 року у справі № 757/25274/23-ц (провадження № 61-13909св24).

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини першої статті 49 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.

Згідно зі статтею 48 Закону України «Про міжнародне приватне право» до зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просив суд стягнути збитки, завдані збройною агресією відповідача шляхом стягнення з рф на його користь відповідної грошової суми.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Завдання майнової (матеріальної) шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Частинами першою, другою статті 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно зі статтею 1192 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Зобов`язання про відшкодування шкоди - це правовідношення, в силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).

Збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів як учасника певних суспільних відносин і що виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати.

Як зазначено вище, збитки як правова категорія включають в себе й упущену (втрачену) вигоду (lucrum cessans), яка відрізняється від реальних збитків (damnum emergens) тим, що реальні збитки характеризують зменшення наявного майна потерпілого (проведені витрати, знищення і пошкодження майна тощо), а у разі упущеної вигоди наявне майно не збільшується, хоча і могло збільшитися, якби не правопорушення.

Тобто упущена вигода відображає різницю між реально можливим у майбутньому потенційно отриманим майном та вже наявним майном.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди, необхідна наявність усіх елементів складу цивільного (господарського) правопорушення: 1) протиправної поведінки особи; 2) збитків, заподіяних такою особою; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи та збитками; 4) вини особи, яка заподіяла збитки, у тому числі встановлення заходів, вжитих кредитором для одержання такої вигоди.

За відсутності одного з елементів складу цивільного правопорушення не настає відповідальності з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди (така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04 липня 2011 року у справі № 3-64гс11, постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2018 у справі № 908/2261/17, від 31 липня 2019 у справі № 910/15865/14, від 30 вересня 2021 у справі № 922/3928/20).

Слід зазначити, що саме на позивача у деліктних правовідносинах покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір (постанова Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 953/6561/20 (провадження № 61-922св21).

У відповідності до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Суд першої інстанції встановив, що позивачем не надано достатніх належних доказів на підтвердження того, що внаслідок збройної агресії російської федерації проти України та окупації російською федерацією території Чернігівської громади Запорізької області України йому була спричинена матеріальна шкода як у вигляді реальних збитків, так і упущеної вигоди.

Ураховуючи, що позивачем не доведено тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у позові.

При цьому колегія суддів зазначає, що неможливість позивача користуватись власним майном, яке знаходиться в тимчасово окупованому смт. Чернігівка Бердянського району Запорізької області, не є збитками в розумінні статті 22 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги зводяться до повторень підстав позову, незгоди з рішенням суду першої інстанції, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка. Колегія суддів вважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судом першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Паська Ігоря Олексійовича, залишити без задоволення.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 02 грудня 2025 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: М.С. Гончар

Е.А. Онищенко