ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2026 року

м. Київ

справа № 1522/2203/2012

провадження № 61-2815св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Гудими Д. А, Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І.,

учасники справи:

1) за первісним позовом ОСОБА_1 :

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (правонаступником якого є ОСОБА_4 ), ОСОБА_5 ,

2) за зустрічним позовом ОСОБА_2 :

позивач - ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_6 ,

3) за зустрічним позовом ОСОБА_6 :

позивач - ОСОБА_6 ,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Марченко Аеліта Мехманівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Микитченко Олексій Васильович,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_7 , на постанову Одеського апеляційного суду від 30 січня 2025 року в складі колегії суддів: Дришлюка А. І., Драгомерецького М. М., Громіка Р. Д.,

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2012 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 про поділ майна подружжя, визнання договорів дарування і договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсними та про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що з 17 вересня 2004 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 , під час якого у них народилися два сини, які знаходяться на її утриманні. Відповідач не виконує своїх зобов`язань за рішенням суду щодо сплати аліментів, а станом на 01 квітня 2014 року заборгованість становить 25 354,73 грн.

У період шлюбу сторони придбали нерухоме майно, зокрема, квартиру АДРЕСА_1 (далі - квартира АДРЕСА_2 );нежитлове приміщення № 1 площею 154,3 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_3 (далі - нежитлове приміщення № 1); машиномісця (гараж) № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 у підземному паркінгу будинку за адресою: АДРЕСА_4 (далі - машиномісця № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 ); нежитлове приміщення НОМЕР_9 (магазин непродовольчих товарів), розташоване в будинку за адресою: АДРЕСА_5 (далі - нежитлове приміщення НОМЕР_9); нежитлове приміщення НОМЕР_9, розташоване в будинку за адресою: АДРЕСА_6 (далі - нежитлове приміщення НОМЕР_9).

ОСОБА_2 , без її відома та згоди, відчужив набуте у шлюбі майно за договорами дарування від 03, 20 червня, 23 та 29 липня 2014 року своєму батьку ОСОБА_9 , який в свою чергу 30 листопада 2015 року відчужив нежитлове приміщення НОМЕР_9 за договором купівлі-продажу на користь ОСОБА_5 , але кошти від відчуження майна її чоловік привласнив собі. Тому договори дарування та купівлі-продажу підлягають визнанню недійсними.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила:

визнати об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 ; нежитлове приміщення № 1; машиномісця № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 ; нежитлове приміщення № НОМЕР_3 , а також нежитлове приміщення НОМЕР_9;

визнати недійсним договір дарування нежитлового приміщення № 1, укладений 20 червня 2014 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_10 ;

визнати недійсними договори дарування машиномісць № НОМЕР_1 , НОМЕР_10, укладені 03 червня 2014 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_10 ;

визнати недійсним договір дарування нежитлового приміщення НОМЕР_9, укладений 03 червня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_10 ;

визнати недійсним договір дарування нежитлового приміщення НОМЕР_9, укладений 23 липня 2014 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_10 ;

визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2 , укладений

29 липня 2014 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_10 ;

визнати недійним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення НОМЕР_9, укладений 30 листопада 2015 року між ОСОБА_10 і ОСОБА_5 ;

виділити у власність ОСОБА_1 2/3 частини нерухомого майна, а саме квартиру АДРЕСА_2 , машиномісце № НОМЕР_1 ; нежитлове приміщення № НОМЕР_3 та нежитлове приміщення НОМЕР_9, тобто з відступом від рівності часток подружжя через ухилення відповідача від участі в утриманні дітей та приховування майна;

виділити у власність ОСОБА_2 1/3 частини майна, а саме машиномісце № НОМЕР_2 , нежитлове приміщення № 1;

витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_5 на користь ОСОБА_11 нежитлове приміщення НОМЕР_9.

У квітні 2012 року ОСОБА_2 звернувся з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 про поділ майна подружжя, визнання договору дарування недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності, виселення та вселення.

Зустрічна позовна заява ОСОБА_2 мотивована тим, що 17 вересня 2004 року між ним та ОСОБА_1 укладений шлюб, під час якого вони придбали квартиру АДРЕСА_7 . 18 листопада 2011 року вони з ОСОБА_1 уклали нотаріально посвідчений договір дарування вказаної квартири, за якою власником квартири стала ОСОБА_1 . Позивач зазначив, що його волевиявлення при укладенні оспорюваного договору дарування не було вільним та не відповідало його внутрішній волі, тому договір дарування квартири від 18 листопада 2011 року є недійсним у зв`язку з тим, що на момент укладення цього договору він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

29 липня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу вказаної квартири, право власності на яку перейшло до ОСОБА_6 .

Оскільки зазначена квартира вибула з його власності поза його волею за невідплатним договором, то незважаючи на те, що

ОСОБА_6 є добросовісним набувачем квартири, квартира підлягає витребуванню з її незаконного володіння, за ним повинно бути визнано право власності на квартиру, він повинен бути вселений у квартиру, а новий власник ОСОБА_6 виселена.

Уточнивши позовні вимоги, позивач за зустрічним позовом просив суд:

поділити між ним та ОСОБА_1 майно, що набуте ними за час шлюбу, та є їх спільною сумісною власністю, а саме: квартиру АДРЕСА_7 та визнати за кожним з них право власності на 1/2 частини спірної квартири;

визнати недійсним нотаріально посвідчений договір дарування вказаної квартири, укладений 18 листопада 2011 року між ним та ОСОБА_1 ;

витребувати спірну квартиру з чужого незаконного володіння ОСОБА_6 та визнати за ним право власності на цю квартиру;

виселити з квартири ОСОБА_6 та вселити його до спірної квартири.

У січні 2014 року ОСОБА_6 звернулася з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання добросовісним набувачем.

Зустрічна позовна заява ОСОБА_6 мотивована тим, що між нею та ОСОБА_1 був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири, у зв`язку з чим вона вважає себе добросовісним набувачем цієї квартири, не зважаючи на те, що жодна з осіб це не оспорює.

ОСОБА_6 просила суд визнати її добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_7 .

Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Справа судами переглядалась неодноразово

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2012 року зустрічний позов ОСОБА_2 об`єднано в одне провадження з позовом ОСОБА_1 .

Протокольною ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 03 лютого 2014 року зустрічний позов ОСОБА_6 об`єднано в одне провадження із позовом ОСОБА_1 та зустрічним позовом ОСОБА_2 .

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 квітня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_7 , укладений 18 листопада 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Марченко А. М. Витребувано квартиру АДРЕСА_7 із чужого незаконного володіння ОСОБА_12 та повернуто квартиру АДРЕСА_7 у власність ОСОБА_2 . Зобов`язано ОСОБА_12 звільнити квартиру АДРЕСА_7 . Вселено у квартиру АДРЕСА_7 , ОСОБА_2 . У іншій частині позову ОСОБА_2 відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 22 жовтня 2014 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 квітня 2014 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 квітня 2014 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 22 жовтня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_7 , укладений 18 листопада 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Марченко А. М. Витребувано квартиру АДРЕСА_7 , із чужого незаконного володіння ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 шляхом виселення ОСОБА_6 з цієї квартири та вселення ОСОБА_2 до цієї квартири. У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний ОСОБА_2 договір дарування квартири АДРЕСА_7 від 18 листопада 2011 року, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Марченко А. М., підлягає визнанню в судовому порядку недійсним на підставі статті 225 ЦК України.

Інша частина позовних вимог ОСОБА_2 не підлягає задоволенню, оскільки, по-перше, стосовно питання чи є квартира АДРЕСА_8 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, спір відсутній; по-друге, право власності на вказану квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 , тому у разі його волевиявлення на поділ цієї квартири між ним та ОСОБА_13 , у ОСОБА_2 відсутні будь-які перешкоди зробити це у передбачений законом спосіб; по-третє, ОСОБА_1 не заявляла у цій справі позовні вимоги щодо визнання за нею права власності на 1/2 частини цієї квартири, а суд не наділений законом повноважень примусити особу мати у власності майно, якщо особа цього не бажає; і, по-четверте, ОСОБА_2 є власником згаданої квартири на підставі свідоцтва про право власності від 22 вересня 2009 року серії НОМЕР_4 , яке станом на дату судового розгляду справи у встановленому законом порядку не визнано недійсним та/або не скасоване і не оспорюється. Отже, у цьому випадку належним способом захисту права власності ОСОБА_2 є повернення цієї квартири у його власність.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_6 про визнання добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_7 не підлягають задоволенню. При цьому, суд взяв до уваги роз`яснення, які містяться в пункті 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», а саме, що пред`явлення зустрічного позову про визнання добросовісним набувачем не є належним способом судового захисту, адже добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна.

Законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуження спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого майна без письмової згоди одного з подружжя за наявності згоди другого з подружжя, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

ОСОБА_14 стверджував, що, укладаючи оспорювані договори дарування спірного нерухомого майна, був впевнений в тому, що це майно є його особистою приватною власністю, а позивач ОСОБА_1 не надала суду доказів, які б спростовували ці доводи представника ОСОБА_15 . Крім того, суд врахував, що позивач ОСОБА_1 не є стороною за оспорюваним договором купівлі-продажу нежитлового приміщення НОМЕР_9 від 30 листопада 2015 року, а тому їй не належить право вимагати визнання цього договору недійсним. Таким чином, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 обрано неправильний спосіб захисту свого права.

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 07 листопада 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2018 року змінено в частині викладення мотивів відмови ОСОБА_1

у позові. В іншій частині рішення залишено без змін.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині викладення мотивів відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції встановив, що право власності ОСОБА_16 на об`єкти нерухомого майна, а саме на нежитлове приміщення НОМЕР_9 та на квартиру АДРЕСА_2 виникло після розірвання шлюбу, тобто більше ніж через два роки. З огляду на викладене, суд зробив висновок про те, що оскільки чинне законодавство України не містить норми матеріального права, яка б визначала статус спільної сумісної власності майна подружжя, придбаного після розірвання шлюбу, то вказане нерухоме майно не можна визнати спільною сумісною власністю подружжя.

Щодо іншого нерухомого майна, а саме: машиномісць НОМЕР_11, що розташовані за адресою: АДРЕСА_4 , нежитлове приміщення НОМЕР_9, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 ; нежитлове приміщення № 1, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про те, що позивач ОСОБА_1 не надала доказів того, вказане нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Крім того, погоджуючись з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для визнання оспорюваних ОСОБА_1 договорів дарування, укладених між ОСОБА_2 та ОСОБА_10 у 2014 році, вказав, що позивачем не доведена наявність умислу всіх сторін правочинів на їх вчинення, без створення правових наслідків. Навпаки, дарувальником ОСОБА_2 передане майно обдарованому ОСОБА_9 , обдарований провів державну реєстрацію подарованого йому майна, та розпорядився частиною подарованого йому майна шляхом відчуження третій особі, а саме

ОСОБА_5 , нежитлового приміщення НОМЕР_9, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , що дає усі підстави вважати, що такі правочини не можуть бути кваліфіковані як фіктивні.

Матеріали справи також не мають жодних правовстановлюючих документів щодо нерухомого майна, на яке просить визнати своє право власності ОСОБА_1 , що в свою чергу виключає можливість встановити дату придбання майна, дійти висновку про придбання його в період шлюбу,

а також щодо придбання спірного нерухомого майна за сумісні кошти подружжя ОСОБА_2 і ОСОБА_1 у період шлюбу.

Постановою Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Постанову Апеляційного суду Одеської області від 07 листопада 2018 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, визнання договорів дарування і договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсними та витребування майна з чужого незаконного володіння скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Судові рішення щодо часткового задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, визнання договору дарування недійсним, витребування майна із чужого незаконного володіння, визнання права власності, виселення, вселення та відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 залишено без змін.

Постанову суду касаційної інстанції мотивована тим, що суд апеляційної інстанції належним чином не встановив час набуття спірного майна та обсяг спірного майна, яке має статус спільного сумісного майна подружжя, не дослідив наявні у матеріалах справи доказів щодо придбання майна у період шлюбу, а тому дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні первісного позову. При цьому судові рішення в частині зустрічних позовних вимог заявником оскаржувалися в касаційному порядку, але касаційна скарга не містила мотивів щодо незгоди із оскаржуваними судовими рішеннями та підстав для їх скасування, а тому Верховний Суд залишив їх без змін у вказаній частині.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 19 січня 2023 року клопотання задоволено; вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на: нежитлове приміщення (квартиру) АДРЕСА_2 ; нежитлові приміщення № 1; гараж, машиномісце в підземному паркінгу № НОМЕР_1 ; гараж, машиномісце в підземному паркінгу № НОМЕР_2 ; приміщення № НОМЕР_3 ; нежитлове приміщення НОМЕР_9.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 19 січня 2023 року вирішено питання про залучення до участі у справі як правонаступника відповідача ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , його дружини ОСОБА_17 .

Короткий зміст оскарженої постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 30 січня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2018 року скасовано в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_8 (правонаступником якого є ОСОБА_18 ), ОСОБА_5 про поділ майна подружжя, визнання договорів дарування і договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсними та про витребування майна з чужого незаконного володіння.

В цій частині ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 нерухоме майно:

квартиру АДРЕСА_1 ;

нежитлове приміщення № 1 площею 154,3 кв. м, розташоване у будинку за адресою: АДРЕСА_3 ;

машиномісце (гараж) № НОМЕР_1 у підземному паркінгу будинку за адресою: АДРЕСА_4 ;

машиномісце (гараж) № НОМЕР_2 у підземному паркінгу будинку за адресою: АДРЕСА_4 ;

нежитлове приміщення НОМЕР_9 (магазин непродовольчих товарів), розташоване в будинку за адресою: АДРЕСА_5 ;

нежитлове приміщення НОМЕР_9, розташоване в будинку за адресою: АДРЕСА_6 .

Визнано недійсним договір дарування нежитлового приміщення НОМЕР_9, укладений 03 червня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_19 .

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2 , укладений 29 липня

2014 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_19 .

Виділено у власність ОСОБА_1 1/2 частину нерухомого майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя квартиру АДРЕСА_2 та нежитлове приміщення АДРЕСА_9 .

Виділено у власність ОСОБА_2 1/2 частину нерухомого майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя квартиру АДРЕСА_2 та нежитлове приміщення НОМЕР_9.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію 1/2 вартості відчуженого нерухомого майна, а саме:

1/2 вартості нежитлового приміщення № 1 у сумі 1 492 574,00 грн;

1/2 вартості машиномісця № НОМЕР_1 в сумі 244 005,50 грн;

1/2 вартості машиномісця № НОМЕР_2 в сумі 244 005,50 грн;

1/2 вартості нежитлового приміщення НОМЕР_9 в сумі 990 170,50 грн.

А всього на суму 2 970 755,50 грн.

Інші позовні вимоги залишено без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що зазначене нерухоме майно було придбано ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у період шлюбу та за спільні кошти, а тому є їх спільною сумісною власністю. При цьому

ОСОБА_2 без згоди дружини подарував нежитлове приміщення НОМЕР_9 та квартиру АДРЕСА_2 своєму батьку, який знав, що майно належить подружжю, а тому наявні підстави для визнання договорів дарування недійсними.

Щодо машиномісць НОМЕР_12 та НОМЕР_10, нежитлового приміщення НОМЕР_9 та нежитлового приміщення № 1, суд виходив із того, що це майно у подальшому було відчужено відповідно ОСОБА_20 , ОСОБА_5 та ОСОБА_21 . Позивач не надала до суду доказів на підтвердження недобросовісності покупця ОСОБА_5 , зокрема, її пов`язаність із ОСОБА_2 , в тому числі його родичів, обізнаність покупця щодо обставин набуття та відчуження відповідного майна, належність його до спільної сумісної власності подружжя тощо. Тобто, ОСОБА_5 вважається добросовісним покупцем спірного майна, а тому підстави для визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна відсутні.

Так само й щодо іншого нерухомого майна. При цьому ні ОСОБА_22 , ні ОСОБА_21 не залучались до участі в справі, вимог про витребування в них спірного майна не заявлялось. Відомості щодо недобросовісності вказаних покупців в матеріалах справи відсутні та сторонами до суду не подавались. Отже, підстави для витребування майна у вказаних осіб відсутні.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У березні 2025 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_7 . З урахуванням викладення касаційної скарги в новій редакції просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні її позовних вимог та ухвалити нове в цій частині, яким:

визнати недійсним договір купівлі-продажу від 30 листопада 2015 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_10 ;

витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_5 на користь ОСОБА_11 нежитлове приміщення НОМЕР_9;

виділити ОСОБА_11 у власність 2/3 частини нерухомого майна, що є об`єктом спільної сумісної власності майна подружжя;

виділити ОСОБА_2 у власність 1/3 частину нерухомого майна, що є об`єктом спільної сумісної власності майна подружжя;

виділити у власність ОСОБА_11 квартиру АДРЕСА_2 ;

виділити у власність ОСОБА_11 нежитлове приміщення № 1;

виділити у власність ОСОБА_2 нежитлове приміщення НОМЕР_9.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що:

договори дарування спірного майна укладені без її згоди, а тому такі договори слід визнати недійсними;

відчуження нежитлових приміщень № НОМЕР_13 ОСОБА_10 на користь ОСОБА_5 та ОСОБА_21 відбулося після вжиття судом заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно;

відповідачі, достовірно знаючи, що спірне майно перебуває під арештом і щодо нього тривають судові процеси, незаконно вчинили дії, спрямовані на переоформлення майна на третіх осіб та отримання нових правовстановлюючих документів на спірне майно;

суд апеляційної інстанцій ухвалив частково незаконне рішення в частині відмови у задоволенні позовної вимоги щодо збільшення розміру частки у спільному майні подружжя та щодо відмови у поділу майна: нежитлового приміщення НОМЕР_9 та нежитлового приміщення № 1;

судом апеляційної інстанції було визначено по частці спірного майна сторін у справі, які виділені колишньому подружжю у власність. Проте з метою із метою уникнення між сторонами подальших спорів щодо його поділу та визначення порядку користування майном необхідним є виділенням сторонам у справі в особисту власність окремо один від одного спірного майна згідно з вимогами чинного законодавства України.

Аналіз доводів касаційної скарги свідчить про те, що постанова апеляційного суду оскаржується в касаційному порядку в частині незадоволених позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 30 листопада 2015 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_10 ; витребування із чужого незаконного володіння ОСОБА_5 на користь ОСОБА_11 нежитлового приміщення НОМЕР_9; поділу спільної сумісної власності майна подружжя у спосіб, який запропонований позивачем (виділення ОСОБА_11 у власність 2/3 частини нерухомого майна, а ОСОБА_2 - 1/3 частини), а саме у власність ОСОБА_11 квартири та нежитлового приміщення № 1, а ОСОБА_2 - нежитлового приміщення НОМЕР_9.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 25 березня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху, надано їй строк для усунення недоліків касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду від 17 квітня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

У квітні 2025 року матеріали справи № 1522/2203/2012 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 29 травня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 листопада 2025 року справу № 1522/2203/2012 передано головуючому судді (судді-доповідачу) Дундар І. О., склад колегії суддів: Краснощоков Є. В., Крат В. І.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 17 квітня 2025 року зазначено, що підставою касаційного оскарження заявник вказує застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 456/828/17, від 16 грудня 2019 року в справі № 308/4390/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що з 17 вересня 2004 року ОСОБА_2 і ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син ОСОБА_23 та ІНФОРМАЦІЯ_3 - син ОСОБА_24 .

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 жовтня

2012 року в справі № 1522/15005/12 шлюб між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 розірвано.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2013 року визначено місце проживання дітей сторін з матір`ю ОСОБА_1 .

Під час зареєстрованого шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було придбано таке нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_2 (18 травня 2007 року); квартиру АДРЕСА_8 (22 вересня 2009 року); нежитлове приміщення № 1 (03 липня 2008 року); машиномісця НОМЕР_12 та НОМЕР_10 (18 вересня 2009 року); нежитлове приміщення НОМЕР_9 (12 травня 2009 року); нежитлове приміщення НОМЕР_9 (25 вересня

2009 року). Набуття сторонами вказаного майна під час перебування в шлюбі не оспорювалось під час розгляду справи. Будь-яких доказів на підтвердження придбання майна одним з подружжя матеріали справи не містять.

Крім того, стосовно конкретного майна суди встановили певні обставини, а саме:

1) щодо квартири АДРЕСА_10

18 травня 2007 року ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, реєстраційний № 1627, придбав вказану квартиру.

28 березня 2014 року Інспекцією ДАБК в Одеській області була зареєстрована декларація про початок виконання будівельних робіт (ОД № 48), а 09 квітня 2014 року - зареєстрована декларація про готовність об`єкта до експлуатації, відповідно до якої була проведена реконструкція спірної квартири АДРЕСА_2 загальною прощею 189,9 кв. м без зміни цільового призначення та геометричних розмірів.

22 липня 2014 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено інформація про квартиру на підставі дублікату договору купівлі-продажу від 18 травня 2007 року, реєстраційний № 1627. Дублікат виданий 01 липня 2014 року приватним нотаріусом Гурською О. В., зареєстрований в реєстрі за № 908.

29 липня 2014 року ОСОБА_2 відчужив ОСОБА_9 вказану квартиру на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гашовою В. В. за реєстровим № 942.

12 липня 2018 року ТОВ «ПРОФПРОЕКТ» надало висновок щодо технічної можливості зміни цільового призначення квартири АДРЕСА_11 . Так, статус квартири був змінений на нежитлове приміщення.

16 листопада 2021 року ОСОБА_18 (мати відповідача) в порядку спадкування після смерті чоловіка ОСОБА_14 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на приміщення НОМЕР_2 загальною площею 189,7 кв. м та зареєструвала право власності на нього.

2) щодо нежитлових приміщень цокольного поверху площею 154,3 кв. м, розташованих у будинку за адресою: АДРЕСА_3

03 липня 2008 року ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право власності серії НОМЕР_5 на вказані приміщення. Свідоцтво видане на підставі договору про інвестування в будівництво житлового будинку від 05 січня 2006 року № 47, додаткової угоди від 18 вересня 2007 року, додаткової угоди від 09 червня 2008 року, акту прийому-передачі.

13 червня 2014 року ОСОБА_2 видане повторне свідоцтво про право власності, замість втраченого свідоцтва про право власності від 03 липня 2008 року серії НОМЕР_5 .

20 червня 2014 року ОСОБА_2 відчужив ОСОБА_9 вказані приміщення на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гашовою В. В. за реєстровим № 757.

16 листопада 2021 року в порядку спадкування право власності зареєструвала на майно ОСОБА_18 (мати відповідача).

3) щодо машиномісця № НОМЕР_1 у підземному паркінгу площею 17,9 кв. м будинку за адресою: АДРЕСА_4

18 вересня 2009 року ОСОБА_2 набув право власності на машиномісце № НОМЕР_1 на підставі свідоцтва про право власності від 18 вересня 2009 року серії НОМЕР_6 , виданого Головним управлінням житлового забезпечення виконавчим органом Київської міської ради на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 03 вересня 2009 року.

03 червня 2014 року ОСОБА_2 відчужив ОСОБА_9 вказане машиномісце на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гашовою В. В. за реєстровим № 647.

4) щодо машиномісця № НОМЕР_2 у підземному паркінгу площею 17,9 кв. м будинку за адресою: АДРЕСА_4

18 вересня 2009 року ОСОБА_2 набув право власності на машиномісце № НОМЕР_2 на підставі свідоцтва про право власності від 18 вересня 2009 року серії НОМЕР_7 , виданого Головним управлінням житлового забезпечення виконавчим органом Київської міської ради на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 03 вересня 2009 року.

03 червня 2014 року ОСОБА_2 відчужив ОСОБА_9 вказане машиномісце на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гашовою В. В. за реєстровим № 648.

5) щодо нежитлового приміщення НОМЕР_9 загальною площею 53,9 кв. м (магазин непродовольчих товарів), яке розташоване за адресою: АДРЕСА_5

12 травня 2009 року ОСОБА_2 набув право власності на вказане приміщення на підставі договору купівлі-продажу, реєстраційний № 2262.

18 березня 2014 року зареєстровано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації (№ ДП ), відповідно до якої впродовж 21 лютого 2014 року до 03 березня 2014 року проведено реконструкція приміщення без зміни зовнішніх розмірів та фундаментів.

15 липня 2014 року видане нове свідоцтво про право власності на ім`я ОСОБА_2 серії НОМЕР_8 . Відповідно до інформації з Державного реєстру речових право на нерухоме майно на підставі заяви ОСОБА_2 від 27 червня 2014 року внесено інформацію про право власності до Реєстру. Відповідно до витягу відомості про реєстрацію права власності на вказане нежитлове приміщення НОМЕР_9 до 01 січня 2013 року містять в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, реєстраційний номер майна: 10088065, 21 травня 2009 року, реєстратор КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради.

23 липня 2014 року ОСОБА_2 відчужив ОСОБА_9 вказане нежитлове приміщення на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гашовою В. В. за реєстровим № 913.

30 листопада 2015 року ОСОБА_14 відчужив на користь ОСОБА_5 зазначене нежитлове приміщення на підставі укладеного між ними договору купівлі-продажу.

6) щодо нежитлового приміщення НОМЕР_9 площею 56,8 кв. м, яке розташоване за адресою: просп. Газети «Правда», 115, м. Дніпро

25 вересня 2009 року ОСОБА_2 набув право власності на вказане приміщення на підставі договору купівлі-продажу, реєстраційний № 1906.

03 червня 2014 року щодо права власності на майно внесені відомості до Державного реєстру речових право на нерухоме майно на підставі заяви ОСОБА_2 від 03 червня 2014 року. Підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу від 25 вересня 2009 року № 1609.

03 червня 2014 року ОСОБА_2 відчужив ОСОБА_9 вказане нежитлове приміщення на підставі договору дарування від 03 червня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гашовою В. В., за реєстровим № 649.

20 липня 2021 року в порядку спадкування право власності зареєструвала на зазначене майно ОСОБА_17 .

Позиція Верховного Суду

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними договору купівлі-продажу нежитлового приміщення НОМЕР_9, укладеного 30 листопада 2015 року між ОСОБА_10 і ОСОБА_5 , та витребування із чужого незаконного володіння ОСОБА_5 на користь ОСОБА_11 нежитлового приміщення НОМЕР_9

Сторони правочинів повинні діяти добросовісно, й у випадку порушення цього обов`язку вони позбавляються захисту (стаття 13 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 зазначено, що з метою захисту прав співвласників майна, у тому числі майна подружжя, норми цивільного та сімейного законодавства (стаття 369 ЦК України, частина третя та четверта статті 60 СК України) містять приписи, згідно з якими для укладення одним з подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Зазначені приписи не тільки забезпечують права одного з подружжя, а й обмежують права іншого з подружжя у відчуженні спільного подружнього майна, оскільки ставлять правомочності одного з подружжя на відчуження майна в залежність від наявності належним чином оформленої згоди іншого з подружжя на таке відчуження. Відсутність такої згоди свідчить про відсутність повноважень в одного з подружжя (відчужувача) на відчуження подружнього майна (див. постанову Верховного Суду від 05 вересня 2024 року в справі № 908/1339/23 (908/1600/23).

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто, таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування (див. постанову Верховного Суду від 02 листопада 2022 року в справі № 522/22173/18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21) зазначено:

«74. Тобто відсутність згоди одного зі співвласників (колишнього подружжя) на розпорядження нерухомим майном може бути підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним, і такий спосіб захисту порушеного права власності одного з подружжя може бути ефективним у випадку заявлення позивачем позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину.

75. Вирішуючи питання ефективності способу захисту порушеного права шляхом пред`явлення позовних вимог про визнання договору недійсним, Велика Палата Верховного Суду виснує, що пред`явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, у тому числі шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном тощо. При цьому підлягає встановленню добросовісність, насамперед, набувача за таким договором (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №916/2813/18 (пункт 8.67)).

Верховний Суд враховує, що у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, і тим більше документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року в справі № 488/5027/14-ц, від 06 липня 2022 року в справі № 914/2618/16, від 21 вересня 2022 року в справі № 908/976/19, від 28 вересня 2022 року в справі № 483/448/20, від 15 лютого 2023 року в справі № 910/18214/19).

У справі, що переглядається:

ОСОБА_1 як позивач за первісним позовом пред`явила, крім іншого, вимоги про визнання недійсними договорів дарування об`єктів нерухомого майна (нежитлових приміщень, машиномісць, квартири), укладених між ОСОБА_2 (колишнім чоловіком позивача) і ОСОБА_10 (його батьком), а також договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, укладеного між ОСОБА_10 і ОСОБА_5 та витребування із чужого незаконного володіння ОСОБА_5 на користь позивача цього нежитлового приміщення;

суд першої інстанції виходив з того, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Представник відповідача ОСОБА_8 стверджував, що він, укладаючи оспорювані договори дарування спірного нерухомого майна, був впевнений в тому, що це майно є особистою приватною власністю відповідача ОСОБА_2 , а позивач ОСОБА_1 не надала суду доказів, які б спростовували ці доводи. Крім того, суд врахував, що позивач ОСОБА_1 не є стороною за оспорюваним договором купівлі-продажу нежитлового приміщення НОМЕР_9, отже їй не належить право вимагати визнання цього договору недійсним. Таким чином, ОСОБА_1 неправильно обрано спосіб захисту свого права;

суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення суду першої інстанції, зазначив, що згідно з інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно нежитлове приміщення НОМЕР_9 (магазин непродовольчих товарів) належить ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 30 листопада 2015 року; позивач ОСОБА_11 в цій справі просила визнати недійсним договір купівлі-продажу від 30 листопада 2015 року та витребувати на її користь нежитлове приміщення НОМЕР_9 у ОСОБА_5 , тобто, позивач обрала ефективний спосіб захисту її прав;

таким чином, судом апеляційної інстанції встановлено, що нежитлове приміщення НОМЕР_9 було відчужене спочатку за договором дарування ОСОБА_2 своєму батьку ОСОБА_9 23 липня 2024 року, а 30 листопада 2015 року ОСОБА_14 за договором купівлі-продажу відчужив нежитлове приміщення НОМЕР_9 на користь ОСОБА_5 ;

суд апеляційної інстанції вважав, що нежитлове приміщення НОМЕР_9 не може бути предметом поділу, оскільки ОСОБА_5 є добросовісним набувачем спірного майна, не знала і не могла знати про розповсюдження на це майно режиму спільної сумісної власності подружжя, а тому дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь позивачки компенсації вартості 1/2 частки цього майна;

проте апеляційний суд не звернув уваги на те, що спір між подружжям щодо поділу майна триває з 2012 року, ухвалами суду першої інстанції неодноразово накладався арешт на спірне майно, зокрема ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 27 квітня 2015 року накладено арешт на нежитлове приміщення НОМЕР_9, але попри наявність судового спору та судової заборони на відчуження спірного майна, ОСОБА_14 як особа, яка не мала права розпоряджатись майном, 30 листопада 2015 року відчужив його на користь на користь ОСОБА_5 ;

вирішення питання про віднесення (повернення) об`єктів нерухомого майна, які позивач вважає об`єктами спільної сумісної власності й відчуження яких відбулось без її згоди, до переліку спільної сумісної власності шляхом пред`явлення вимог про визнання недійсними договорів / витребування майна впливає на можливість їх подальшого поділу між колишнім подружжям (зокрема, на розмір часток сторін, можливий розмір компенсації за частку у спільному майні, у разі існування суттєвої різниці у вартості).

За таких підстав постанову апеляційного суду в частині позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення НОМЕР_9, та витребування його із чужого незаконного володіння слід скасувати та направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя у спосіб виділу їй у власність 2/3 частини визначеного нерухомого майна, а у власність ОСОБА_2 - 1/3 його частини, тобто з відступом від рівності часток подружжя через ухилення відповідача від участі в утриманні дітей та приховування майна

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2021 року в справі № 758/10761/13-ц (провадження № 61?19815сво19)).

Сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу (частина перша статті 15 СК України).

Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін (частина четверта статті 15 СК України).

Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (стаття 181 СК України).

Касаційний суд вже підкреслював, що:

учасники сімейних правовідносин можуть мати особисті та майнові суб`єктивні сімейні обов`язки. Свої обов`язки учасники сімейних відносин здійснюють різними способами: здійснення активних дій; утримання від здійснення активних дій. Якщо невиконання особистих обов`язків учасників сімейних відносин у випадках, передбачених в законі, може припинятися або не зумовлювати відповідних наслідків, то невиконання сімейного обов`язку майнового характеру не допускається. Оскільки на відміну від особистих, майнові обов`язки можуть виконуватися незалежно від самого носія такого обов`язку за допомогою інших суб`єктів;

невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування відповідних правових наслідків, що можуть визначатися в: нормах СК України; домовленості (договорі) сторін. Наслідки невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку можуть мати: особистий характер, коли негативний вплив відбувається на особисту сферу зобов`язаної особи; майновий характер, якщо такий вплив здійснюється на майнову сферу зобов`язаної особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року в справі № 711/679/21 (провадження № 61-18434св21)).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (частини третя, четверта статті 368 ЦК України).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є майно: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України (частина перша статті 57 СК України).

Законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21)).

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна чи майнових прав, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті чи оформлені (див. зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року у справі № 755/12204/18 (провадження № 61-2401св21)).

Касаційний суд вже звертав увагу, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином:

по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України);

по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України).

При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 року в справі № 565/495/18 (провадження № 61-1539св19), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 серпня 2021 року в справі № 438/1673/13-ц (провадження № 61-17441св20)).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне спільне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї (частина друга статті 70 СК України).

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (частина третя статті 70 СК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2025 року у справі № 206/4992/21 (провадження № 61-12735сво23) вказано, що:

«невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування відповідних правових наслідків, що можуть визначатися в: нормах СК України; домовленості (договорі) сторін. Наслідки невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку можуть мати: особистий характер, коли негативний вплив відбувається на особисту сферу зобов`язаної особи; майновий характер, якщо такий вплив здійснюється на майнову сферу зобов`язаної особи.

Якщо сторони не дійшли згоди щодо поділу спільного майна, розмір часток кожного з подружжя визначається судом під час розгляду спору. За загальним правилом, що закріплене в частині першій статті 70 СК України, частки дружини та чоловіка є рівними. Це правило не змінюється і в тому разі, якщо один з подружжя не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

СК України встановлює два винятки із загального правила щодо рівності часток подружжя у праві на майно. Суд може зменшити або збільшити частку одного з подружжя із відповідною зміною частки іншого з подружжя. У разі відступлення від засади рівності часток подружжя суд має вказати, які саме обставини стали підставою для збільшення чи зменшення частки одного з подружжя.

Обставини, які є підставою для збільшення чи зменшення частки одного з подружжя у праві на майно можна поділити на дві групи: негативні, тобто ті, що надають можливість суду зменшити розмір частки одного з подружжя (частина друга статті 70 СК України); позитивні, що дають змогу суду збільшити розмір частки одного з подружжя (частина третя статті 70 СК України).

Негативні обставини (частина друга статті 70 СК України) - законодавець на рівні СК України передбачив орієнтовний перелік таких обставин (зокрема, якщо один із подружжя не дбав про матеріальне спільне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї), за наявності яких суд може зменшити частку одного з подружжя. Такі обставини можуть застосовуватися як окремо, так і в сукупності. Тобто законодавець невичерпно виокремив випадки недобросовісної поведінки одного з подружжя як під час шлюбу, так і після його розірвання щодо виконання своїх сімейних обов`язків та майна і встановив наслідок такої недобросовісної поведінки - зменшення розміру частки одного з подружжя. Про недобросовісність одного із подружжя може свідчити, зокрема, приховання певних речей, передання їх на зберігання родичам, продаж спільного майна без згоди другого з подружжя.

Законом України від 17 травня 2017 року № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» частину другу статті 70 СК України доповнено словами «ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей)». Тобто на рівні СК України передбачено, що ухиляння від участі в утриманні дитини (дітей) є підставою для втручання в майнову сферу одного із подружжя за ухилення від виконання сімейного обов`язку з утримання дитини (дітей). Законодавець не пов`язує наявність такої негативної обставини ні з договором про сплату аліментів на дитину (дітей), рішенням суду (судовим наказом) про стягнення аліментів на дитину (дітей), ні з розміром заборгованості зі сплати аліментів. Тому ухилення від участі в утриманні дитини (дітей) може мати місце у разі: невиконання одним із батьків договору про сплату аліментів на дитину (дітей); невиконання рішення суду або судового наказу про стягнення аліментів на дитину (дітей); нездійснення одним із батьків жодного утримання за відсутності договору про сплату аліментів на дитину (дітей), рішення суду або судового наказу про стягнення аліментів на дитину (дітей).

Позитивні обставини (частина третя статті 70 СК України) - суд може збільшити частку в праві на майно того з подружжя, із яким проживають діти до вісімнадцяти років або повнолітні непрацездатні діти, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Тобто законодавець пов`язує збільшення частки в праві на майно того з подружжя, з яким залишається дитина (діти), у разі, якщо недостатнім є розмір аліментів, які вона (вони) одержують. Таким чином, закон передбачає такий алгоритм: існує та виконується договір про сплату аліментів на дитину (дітей), рішення суду (судовий наказ) про стягнення аліментів на дитину (дітей); на дитину призначаються аліменти; розмір аліментів, які вона (вони) одержує (одержують), недостатній для забезпечення її фізичного, духовного розвитку та лікування; під час поділу майна подружжя частка в майні того з них, з ким проживає дитина (діти), за рішенням суду збільшується. Для застосування частини третьої статті 70 СК України щодо збільшення частки у спільному майні подружжя того з них, з яким проживає дитина з особливими потребами, необхідно встановити, зокрема, які саме потреби виникають у такої дитини та з чим вони пов`язані, як вони можуть забезпечуватися та чи покриває розмір сплачуваних аліментів понесені витрати та їх забезпечення та/або непонесені, але необхідні витрати».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 лютого 2026 року в справі № 756/9482/20 (провадження № 61-9554св25) зазначено, що « … поза увагою апеляційного суду залишилося, що Законом України від 17 травня 2017 року № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» частину другу статті 70 СК України доповнено словами «ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей)». Тобто на рівні СК України передбачено, що ухиляння від участі в утриманні дитини (дітей) є підставою для втручання в майнову сферу одного із подружжя. Законодавець не пов`язує наявність такої негативної обставини ні з договором про сплату аліментів на дитину (дітей), рішенням суду (судовим наказом) про стягнення аліментів на дитину (дітей), ні з розміром заборгованості зі сплати аліментів. Тому ухилення від участі в утриманні дитини (дітей) може мати місце у разі: невиконання одним із батьків договору про сплату аліментів на дитину (дітей); невиконання рішення суду або судового наказу про стягнення аліментів на дитину (дітей); нездійснення одним із батьків жодного утримання за відсутності договору про сплату аліментів на дитину (дітей), рішення суду або судового наказу про стягнення аліментів на дитину (дітей)».

До складу майна, що підлягає поділу включається спільне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, у тому числі яке знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2023 року у справі № 712/8602/19 (провадження № 61-14809сво21)).

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

Як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток кожного з них, може здійснюватися на підставі: договору подружжя; рішення суду при наявності спору між подружжям. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2023 року в справі № 648/3137/15-ц (провадження № 61-17560св21)).

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (див. пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)).

У разі поділу спільної сумісної власності необхідно настільки, наскільки це можливо, встановити, для кого зі сторін спору майно, яке є предметом поділу, має більше значення, враховуючи різні обставини його набуття та використання сім`єю (див. пункт 66.1 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)).

Найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте за час шлюбу майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц).

У доктрині зазвичай виокремлюється компенсаційна функція приватного права, яка спрямована на відновлення порушених цивільних прав і полягає в наданні таких засобів (зазвичай, грошей), завдяки яким це стало б можливим. Так, при пошкодженні майна особи сплачується його вартість або гроші, необхідні для ремонту; при завданні шкоди здоров`ю особи - кошти для лікування, протезування, реабілітації тощо; при поширенні неправдивої інформації про особу - її спростування та грошова компенсація моральної шкоди та ін. «Сompensare» (з лат.)) означає відшкодовувати або урівноважувати. По своїй суті компенсація в приватному праві - це певні дії задля справедливого «урівноваження» майнової чи немайнової втрати (внаслідок, наприклад, завдання шкоди чи припинення повністю або частково певного суб`єктивного права) шляхом сплати особі грошей, як загального еквіваленту всіх цінностей, або передання їй будь-якого майна такого роду, якості та вартості, що дадуть змогу «залагодити» понесену втрату (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2024 року в справі № 369/3056/21 (провадження № 61-8040св23)).

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

У резолютивній частині рішення зазначається висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог (пункт 1 частини п`ятої статті 265 ЦПК України).

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частина друга статті 264 ЦПК України).

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (частина шоста статті 367 ЦПК України).

Касаційний суд вже зауважував, що процесуальний закон не містить виключень при розгляді спору про поділ спільного майна подружжя не враховувати предмет, підстави позову, та власне позовні вимоги, які заявив позивач (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2024 року в справі № 362/1505/18 (провадження № 61-6304св23)).

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).

У справі, що переглядається:

при зверненні до суду ОСОБА_1 просила здійснити поділ спільного майна подружжя у спосіб: виділу їй у власність 2/3 частини нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_2 , машиномісця № НОМЕР_1 ; нежитлового приміщення № НОМЕР_3 та нежитлового приміщення НОМЕР_9, тобто з відступом від рівності часток подружжя через ухилення відповідача від участі в утриманні дітей та приховування майна; у власність ОСОБА_2 виділити 1/3 частини майна, а саме машиномісця № НОМЕР_2 , нежитлового приміщення № 1;

суд першої інстанції, при вирішенні первісного позову вважав, що законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуження спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого майна без письмової згоди одного з подружжя за наявності згоди другого з подружжя, слід виходити із права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна;

суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення суду першої інстанції в цій частині, вказав, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. При цьому, у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції іншому з подружжя (співвласнику) у зв`язку з припиненням його права на спільне майно;

апеляційний суд наголосив, що під час розгляду справи представник позивача подав звіти про оцінку спірного майна. Оскільки підстави для витребування зазначеного нерухомого майна в добросовісних власників судом не встановлені, справа впродовж тривалого часу розглядається судами, позивач, заявляючи позовні вимоги визначала вартість спірного майна та під час розгляду справи апеляційним судом представник позивача подав звіти про оцінку спірного майна, апеляційний суд вважав за можливе задовольнити частково позовні вимоги та стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію за вказане нерухоме майно, яке було відчужене третім особам. Крім того, суд вважав за можливе виділити у власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 частину нерухомого майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя: квартиру (нежитлове приміщення) НОМЕР_2 та нежитлове приміщення НОМЕР_9. Позивач заявляла вимоги про збільшення своєї частки, але не надала належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів на підтвердження існування відповідних обставин. Посилання позивача на заборгованість зі сплати аліментів за певний період не свідчить про регулярну несплату аліментів та ухилення відповідача від участі в утриманні та спілкуванні дітей. Тому підстави для виділу їй частки майна в більшому розмірі відсутні;

проте апеляційний суд не врахував, що:

- диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти; кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову;

- суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання;

- процесуальний закон не містить виключень при розгляді спору про поділ спільного майна подружжя не враховувати предмет, підстави позову, та власне позовні вимоги, які заявив позивач;

у позовній заяві та у касаційній скарзі ОСОБА_1 наполягала на поділі спільного майна подружжя саме у спосіб виділу їй у власність 2/3 частини нерухомого майна (з відступом від рівності часток подружжя через ухилення відповідача від участі в утриманні дітей та приховування майна), а у власність ОСОБА_2 - 1/3 частини майна. Тобто позивач, скориставшись своїм диспозитивним правом, сформулювала позовні вимоги та просила здійснити поділ майна в натурі, визнавши право власності на конкретні об`єкти за кожним із колишнього подружжя, що унеможливить, на її переконання, спори та конфліктні ситуації між сторонами у майбутньому. Тому суду належало розглянути по суті вимоги позивача, не замінюючи їх формулювання та стягуючи компенсацію за відповідну частину майна;

крім того, апеляційний суд належним чином не оцінив аргументи ОСОБА_1 про існування обставин для відступу від рівності часток на майно колишнього подружжя під час його поділу та збільшення її частки в праві на майно колишнього подружжя;

поза увагою апеляційного суду залишилося, що Законом України від 17 травня 2017 року № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» частину другу статті 70 СК України доповнено словами «ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей)». Тобто на рівні СК України передбачено, що ухиляння від участі в утриманні дитини (дітей) є підставою для втручання в майнову сферу одного із подружжя. Законодавець не пов`язує наявність такої негативної обставини ні з договором про сплату аліментів на дитину (дітей), рішенням суду (судовим наказом) про стягнення аліментів на дитину (дітей), ні з розміром заборгованості зі сплати аліментів. Тому ухилення від участі в утриманні дитини (дітей) може мати місце у разі: невиконання одним із батьків договору про сплату аліментів на дитину (дітей); невиконання рішення суду або судового наказу про стягнення аліментів на дитину (дітей); нездійснення одним із батьків жодного утримання за відсутності договору про сплату аліментів на дитину (дітей), рішення суду або судового наказу про стягнення аліментів на дитину (дітей);

За таких обставин апеляційний суд зробив помилковий висновок про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя у запропонований судом (а не позивачем) спосіб.

Тому постанову апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо поділу спільної сумісної власності майна подружжя у спосіб, який запропонований позивачем (виділення ОСОБА_11 у власність 2/3 частини нерухомого майна, а ОСОБА_2 - 1/3 частини), тобто з відступом від рівності часток подружжя через ухилення відповідача від участі в утриманні дітей та приховування майна, а також в частині стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсації 1/2 вартості відчуженого нерухомого майна - нежитлового приміщення НОМЕР_9 та квартири АДРЕСА_2 , слід скасувати, а справу у відповідній частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя у спосіб виділу у власність нежитлового приміщення № 1

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21)).

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2022 року в справі № 602/1455/20 (провадження № 61-475св22)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року в справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21) вказано, що

«88. Сторони правочинів повинні діяти добросовісно й у випадку порушення цього обов`язку вони позбавляються захисту (стаття 13 ЦК України). Зазначене свідчить, що відчуження одним із подружжя спільного подружнього майна за ціною, нижчою за ринкову вартість цього майна, без згоди на таку вартість іншого з подружжя є порушенням права цього подружжя на мирне володіння своїм майном та отримання за нього справедливої ціни, а також є проявом недобросовісності відчужувача, що позбавляє останнього права виплатити компенсацію саме у визначеному договором розмірі.

89. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи.

90. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції іншому з подружжя (співвласнику) у зв`язку з припиненням його права на спільне майно. При цьому вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям, визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним з подружжя проти волі іншого. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18). Він є сталим при вирішенні вказаного правового питання у спірних правовідносинах. Підстав для відступу від нього немає».

У справі, що переглядається:

у позовній заяві ОСОБА_1 , крім іншого, просила визнати недійсним договір дарування нежитлового приміщення № 1, укладений 20 червня 2014 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_10 ;

рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено;

постановою Одеського апеляційного суду від 30 січня 2025 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2018 року скасовано, в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, визнання договорів дарування і договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсними та про витребування майна з чужого незаконного володіння та ухвалено в цій частині нове рішення, яким, зокрема:

визнано об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 нерухоме майно, зокрема, нежитлове приміщення № 1 площею 154,3 кв. м, розташоване у будинку за адресою: АДРЕСА_3 ;

стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію 1/2 вартості відчуженого нерухомого майна, зокрема і 1/2 вартості нежитлового приміщення № 1 у сумі 1 492 574,00 грн;

в іншій частині позовних вимог відмовлено;

у касаційній скарзі ОСОБА_1 постанову апеляційного суду в частині вирішення вимог про визнання недійсним договору дарування нежитлового приміщення № 1, укладеного 20 червня 2014 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_10 та стягнення компенсації не оскаржила, в той же час просила виділити їй у власність вказане нежитлове приміщення;

особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

За таких обставин, з огляду на принцип диспозитивності цивільного процесу, постанову апеляційного суду в частині відмови у виділі у власність ОСОБА_1 нежитлового приміщення № 1 залишити без змін.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що постанова суду апеляційної інстанції в оскарженій частині ухвалена частково без додержання норм матеріального та процесуального права. Тому колегія суддів вважає, що:

касаційну скаргу слід задовольнити частково;

скасувати постанову апеляційного суду в частині незадоволених позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 30 листопада 2015 року нежитлового приміщення НОМЕР_9, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_10 ; витребування із чужого незаконного володіння ОСОБА_5 на користь ОСОБА_11 нежитлового приміщення НОМЕР_9; поділ спільної сумісної власності майна подружжя, а саме нежитлових приміщень НОМЕР_9, НОМЕР_9 та квартири АДРЕСА_2 ;

справу у вказаній частині позовних вимог направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції;

постанову апеляційного суду в частині відмови у виділі у власність ОСОБА_1 нежитлового приміщення № 1 залишити без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції (підпункт «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

З урахуванням висновку щодо суті касаційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_7 , задовольнити частково.

Постанову Одеського апеляційного суду від 30 січня 2025 року в частині незадоволених позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (правонаступником якого є ОСОБА_4 ), ОСОБА_5 про

визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення НОМЕР_9 за адресою: АДРЕСА_5 , укладеного 30 листопада 2015 року ОСОБА_5 і ОСОБА_25 ;

витребування із чужого незаконного володіння ОСОБА_5 на користь ОСОБА_11 нежитлового приміщення НОМЕР_9 за адресою: АДРЕСА_5 ;

поділ спільної сумісної власності подружжя, а саме: квартири АДРЕСА_1 , нежитлового приміщення НОМЕР_9 за адресою: АДРЕСА_6 та нежитлового приміщення НОМЕР_9 за адресою: АДРЕСА_5 скасувати;

справу № 1522/2203/2012 у цій частині позовних вимог направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанову Одеського апеляційного суду від 30 січня 2025 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги щодо виділу у власність ОСОБА_1 нежитлового приміщення № 1 залишити без змін.

З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції постанова Одеського апеляційного суду від 30 січня 2025 року в скасованій частині втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко