Справа № 461/3308/22 Головуючий у 1 інстанції: Романюк В.Ф.
Провадження № 22-ц/811/3886/25 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2026 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

головуючої: Н.П. Крайник

суддів: Я.А. Левика, М.М. Шандри

при секретарі: Л.М. Чиж

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до кредитної спілки «Перше кредитне товариство» про стягнення пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання та моральної шкоди,-

в с т а н о в и в:

04 липня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до кредитної спілки «Перше кредитне товариство», в якому просив стягнути з відповідача пеню за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за договорами №ЛВ- 1/0120/09/1551 від 21.09.2009 року, №ЛВ-20/0041/08/986 від 19.09.2008 року про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок за період з 01 липня по 30 вересня 2021 року включно в сумі 139853 грн 24 коп. та моральну шкоду в розмірі 777888 грн.

Позов обгрунтовував тим, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28.04.2012 року у справі №1522/6783/12 стягнуто з КС «Перше кредитне товариство» в його користь суму внеску та відсотки за депозитним договором №ЛВ-1/0120/09/1551 від 21.09.2009 року та договором №ЛВ-220/0041/08/986 від 19.09.2008 року 9507,57 грн з урахуванням додаткового договору №1 від 21.07.2009 року. Рішення суду набрало законної сили 10.05.2020 року. 21.06.2012 року у справі було видано виконавчий лист №1522/9783/12, який скеровано на виконання до відділу ДВС Приморського районного управління юстиції у м. Одеса. Постановою державного виконавця Другого Приморського відділу ДВС у м. Одеса ГТУЮ в Одеській області відкрито виконавче провадження №55267625 з виконання виконавчого листа № 1522/6783/12. 30 червня 2017 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, яку ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 15 січня 2018 року в справі №1522/6783/12 визнано неправомірною та скасовано. У подальшому Другим Приморським відділом Державної виконавчої служби м. Одеса відкрито виконавче провадження № 55267625 на підставі виконавчого листа № 1522/6783/12. Станом на час звернення до суду виконавче провадження №55267625 не закінчено у зв`язку з ухиленням боржника від виконання рішення суду, тому, посилаючись на статті 509, 551, 599, 600, 601, 609 Цивільного кодексу України та Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», вважав, що з відповідача на його користь підлягає стягненню пеня за невиконання вказаного судового рішення. Зазначав, що тривалим невиконанням зобов`язань за договорами щодо повернення депозитних вкладів йому завдана моральна шкода, яку він оцінив у розмірі 777 888 грн. За таких обставин просив стягнути з КС «Перше кредитне товариство» на свою користь пеню за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за договорами № ЛВ-20/0041/08/986 від 19 вересня 2008 року та № ЛВ-1/0120/09/1551 від 21 вересня 2009 року про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок за період з 1 липня 2021 року до 30 вересня 2021 року включно в сумі 139 853 грн та відшкодувати моральну шкоду в розмірі 777 888 грн.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову ОСОБА_1 до Кредитної спілки «Перше кредитне товариство» про стягнення пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання та стягнення моральної шкоди відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .

Вважає оскаржуване рішення суду незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Зазначив, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28.04.2012 року у справі №1522/6783/12 з КС «Перше кредитне товариство» на його користь стягнуто суму внеску та відсотки за депозитними договорами №ЛВ-1/0120/09/1551 від 21.09.2009 року та №ЛВ-220/0041/08/986 від 19.09.2008 року з урахуванням додаткового договору №1 від 21.07.2009 року у розмірі 9507,57 грн. Зазначене рішення суду набрало законної сили 10.05.2012 року. 21.06.2012 року Другим Приморським відділом ДВС м. Одеса ГТУЮ у Одеській області відкрито виконавче провадження №55267625 за виконавчим листом № 1522/6783/12, однак боржник ухиляється від його виконання, у зв`язку з чим станом на час його звернення до суду з позовом про стягнення пені та моральної шкоди грошове зобов`язання відповідачем не виконано. Вважає, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитодавця права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, що відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 16.04.2021 року у справі № 461/709/19. Зазначає, що в оскаржуваному рішенні суду відсутнє обґрунтування, згідно якої норми закону та на підставі якого доказу встановлено, що договори №ЛВ-1/0120/09/1551 від 21.09.2009 року, №ЛВ- 20/0041/08/986 від 19.09.2008 року про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок були укладені ним не в статусі фізичної особи - суб`єкта підприємницької діяльності. Вважає, що відсутність такого обґрунтування свідчить про неналежне дослідження судом укладених між ним та кредитною спілкою договорів. При цьому, в матеріалах справи міститься свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 , дата проведення державної реєстрації відповідно до свідоцтва 14.11.1995 року, що підтверджує, що на час укладення договорів він був зареєстрований як фізична особа - підприємець. Відтак, укладаючи договори, ним були внесені у касу спілки грошові кошти, отримані від здійснення підприємницької діяльності та для подальшого їх використання у підприємницькій діяльності. При цьому, вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки вимогу про стягнення пені він (позивач) обґрунтовував несвоєчасним виконанням грошового зобов`язання за зазначеними вище договорами, а не у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення суду, на що зіслався суд в оскаржуваному рішенні. Постановляючи оскаржуване рішення, суд не з`ясував наведені вище обставини та не врахував, що незаконними діями відповідача, пов`язаними з невиконанням покладеного на нього рішенням суду грошового зобов`язання йому завдано моральної шкоди, яка полягає у моральних стражданнях внаслідок неможливості використати власні кошти для особистих потреб, в тому числі на лікування, харчування, покращення житлових умов тощо. Вважає, що ним надано належні та достатні докази на підтвердження зміни стану його здоров`я, поведінки, емоцій та зміни способу життя внаслідок перенесених страждань та принижень, однак суд не надав їм належної правової оцінки, чим порушив статтю 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити.

Постановою Львівського апеляційного суду від 20 листопада 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 травня 2023 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 31 липня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Львівського апеляційного суду від 20 листопада 2023 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У засідання суду апеляційної інстанції учасники справи не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи. Відтак, суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутності по наявних матеріалах справи, зважаючи на тривалість розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково з наступних мотивів.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом статей 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 та ч. 2 ст. 551 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у п.п. 3, 9 Постанови №4 від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Судом встановлено, що 19 вересня 2008 року між ОСОБА_1 та КС «Перше кредитне товариство» було укладено договір №ЛВ-20/0041/08/986 про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок, згідно якого член КС вніс внесок (вклад) члена кредитної спілки на депозитний рахунок до Спілки, а Спілка прийняла внесок на умовах строковості, зворотності та платності в розмірі 100 грн 00 коп. на строк 12 місяців, початком якого є дата внесення внеску, а закінченням - 19 вересня 2009 року.

Процентна ставка за внеском встановлюється згідно з програмою «Подарунковий» у розмірі 21% річних (пункт 2.2 договору № ЛВ-20/0041/08/986).

21 липня 2009 року між сторонами укладено додатковий договір №1 у зв`язку з поповненням внеску на суму 6900 грн. Дію договору №ЛВ-20/0041/08/986 від 19.09.2008 року продовжено на тих же умовах до 19 вересня 2009 року.

21 вересня 2009 року між ОСОБА_1 та КС «Перше кредитне товариство» укладено договір №ЛВ-1/0120/09/1551 про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок, згідно якого член КС вніс внесок (вклад) члена кредитної спілки на депозитний рахунок до Спілки, а Спілка прийняла внесок на умовах строковості, зворотності та платності в розмірі 5555 грн 00 коп. на строк 13 місяців, початком якого є дата внесення внеску, а закінченням - 21 жовтня 2010 року.

Зі змісту зазначених вище договорів вбачається, що умовами таких не передбачено відповідальності кредитної спілки за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у вигляді сплати пені члену КС.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 квітня 2012 року, яке набрало законної сили 10 травня 2012 року, з КС «Перше кредитне товариство» в користь ОСОБА_1 стягнуто суму внеску та відсотки по ньому за депозитними договорами № ЛВ-1/0120/09/1551 від 21 вересня 2009 року та № ЛВ-20/0041/08/986 від 19 вересня 2008 року з урахуванням додаткового договору № 1 від 21 липня 2009 в розмірі 9507,57 грн.

21 червня 2012 року Приморським районним судом м. Одеси було видано виконавчий лист №1522/6783/12, який скеровано на виконання до відділу ДВС Приморського районного управління юстиції у м. Одесі.

Постановою державного виконавця від 26 липня 2012 року відкрито виконавче провадження № 33601551 з виконання виконавчого листа №1522/6783/12 про стягнення з боржника КС «Перше кредитне товариство» в користь ОСОБА_1 9627,57 грн боргу.

Постановою державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Приморського районного управління юстиції у м. Одесі Крецула В.А. від 30 червня 2017 року повернуто виконавчий документ стягувачу.

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 15 січня 2018 року у справі № 1522/6783/12 постанову державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Приморського районного управління юстиції у м. Одесі Крецула В.А. від 30 червня 2017 року про повернення виконавчого документа визнано неправомірною та скасовано.

Другим Приморським відділом ДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області відкрито виконавче провадження № 55267625 щодо примусового виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 квітня 2012 року у справі № 1522/6783/12, яке на час розгляду справи не завершено.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, суд першої інстанції виходив з того, що посилання апелянта на положення Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» як на підставу для стягнення пені є безпідставним, оскільки відповідно до преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» предметом регулювання даного закону є договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань, суб`єктами яких є підприємства, установи та організації, незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року №7-рп/2013 у справі №1-12/2013 за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», визначення в Законі певного переліку суб`єктів правовідносин, на які поширюється його дія, зумовило виняток із загального правила про поширення дії Закону на всіх учасників відповідних правовідносин. Таким чином, перелік суб`єктів правовідносин, встановлений Законом, є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. В аспекті конституційного звернення положення другого речення преамбули цього Закону, з наступними змінами, у взаємозв`язку з положеннями статей 1, 3 Закону, потрібно розуміти так, що обмеження пені у грошових зобов`язаннях подвійною обліковою ставкою НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, поширюється на правовідносини, суб`єктами яких є лише підприємства, установи та організації незалежно від форм власності і господарювання та фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності (підприємці). В той же час, як убачається з договорів №ЛВ-20/0041/08/986 від 19.09.2008 року та №ЛВ-1/0120/09/1551 від 21.09.2009 року, такі укладалися ОСОБА_1 як членом КС «Перше кредитне товариство», а не фізичною особою-суб`єктом підприємницької діяльності. Відтак, до правовідносин, що виникли між сторонами у даному спорі, Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», положеннями якого ОСОБА_1 обґрунтовує пред`явлені ним вимоги, застосуванню не підлягає.

З висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення пені колегія суддів погоджується.

При цьому колегія суддів враховує, що з часу ухвалення Приморським районним судом м. Одеси рішення від 28 квітня 2012 року у справі №1522/6783/12 між сторонами не існує споживчих (договірних) правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються положення статті 625 ЦК України, що відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 05 червня 2024 року у справі № 757/36706/20.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення з КС «Перше кредитне товариство» в користь ОСОБА_1 моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав належних та достатніх доказів, які б підтверджували, що діями відповідача йому завдано моральної шкоди.

Однак, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не може повністю погодитися, виходячи з наступного.

Так, вирішуючи питання відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

При цьому, необхідною умовою для відшкодування моральної шкоди є доведення позивачем перед судом факту протиправної поведінки відповідача, наявність самої моральної шкоди, її розмір та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц, виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Вирішуючи спір щодо відшкодування моральної шкоди за порушення споживчого договору, зокрема у справі про порушення банком зобов`язання з повернення вкладу, суди мають враховувати, що моральна шкода за порушення цивільно-правового договору як спосіб захисту суб`єктивного цивільного права може бути компенсована і в тому разі, якщо це прямо не передбачено законом або тим чи іншим договором, і підлягає стягненню на підставі статей 16 та 23 ЦК України і статей 4 та 22 Закону України «Про захист прав споживачів» навіть у тих випадках, коли умовами договору право на компенсацію моральної шкоди не передбачено.

Як убачається з матеріалів справи, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 квітня 2012 року у справі №1522/6783/12, яке набрало законної сили, було встановлено, що КС «Перше кредитне товариство» не виконала свої зобов`язання щодо повернення позивачу грошових коштів за договорами депозитного вкладу.

Відтак, починаючи з 2012 року КС «Перше кредитне товариство» ухиляється від виконання судового рішення, що в свою чергу означає тривале порушення права позивача на отримання належних йому грошових коштів.

При цьому, неповернення ОСОБА_1 депозитних коштів з 2012 року, на думку колегії суддів, призвело до завдання позивачу моральних та психологічних страждань, пов`язаних з відчуттям несправедливості, порушенням його фінансових інтересів і прав.

Разом з тим, постановою Львівського апеляційного суду від 20 червня 2025 року у справі № 461/5372/23 стягнуто з КС «Перше кредитне товариство» на користь ОСОБА_1 5 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Таким чином, ОСОБА_1 реалізував свої право на відшкодування моральної шкоди за несвоєчасне повернення вкладів за договорами №ЛВ- 1/0120/09/1551 від 21.09.2009 року та №ЛВ-20/0041/08/986 від 19.09.2008 року.

Враховуючи, що чинним законом не передбачено багаторазове відшкодування моральної шкоди за одним і тим самим фактом порушення прав, підстави для стягнення з КС «Перше кредитне товариство» на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в межах даної справи відсутні.

Зазначене відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 05 березня 2024 року в справі № 686/23937/23, від 13 листопада 2023 року в справі № 686/13017/22, від 18 серпня 2023 року в справі № 686/10621/22, від 13 липня 2023 року в справі № 686/13391/22, від 22 листопада 2022 року в справі № 686/28957/21-ц, від 07 вересня 2022 року в справі № 686/19070/21).

Разом з тим, як убачається з матеріалів справи, розгляд такої проведено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Разом з тим, згідно положень статті 19 ЦПК України у редакції, чинній на час відкриття провадження у справі, у спрощеному позовному провадженні можуть розглядатися малозначні справи (частина 4), якими є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ (зокрема) у яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (частина 6).

Відповідно до ч. 9 ст. 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» встановлено, що у 2022 році (станом на час звернення до суду з позовом) прожитковий мінімум на одну працездатну особу становив 2 481 грн.

Ціна позову у даній справі становить 917 741 грн 24 коп., що значно перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що станом на час звернення до суду з позовом становило 757 000 грн.

Відтак, суд першої інстанції не мав передбачених законом підстав для розгляду даної справи у спрощеному позовному провадженні.

Відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

З наведених мотивів, рішення суду слід скасувати та ухвалити у справі нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 до Кредитної спілки «Перше кредитне товариство» про стягнення пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання та моральної шкоди відмовити.

Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.Повний текст постанови складено - 27 березня 2026 року.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 1-4 ч. 1 ст. 376, ст. 381, ст. 382, ст. 383, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 травня 2023 року скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 до кредитної спілки «Перше кредитне товариство» про стягнення пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання та моральної шкоди відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 27 березня 2026 року.

Головуючий: Н.П. Крайник

Судді: Я.А. Левик

М.М. Шандра