Справа № 473/6086/25
"25" березня 2026 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області у складі головуючого - судді Вуїва О.В.,
за участю секретаря судового засідання Москаленко С.Л.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Вознесенську цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
У листопаді 2025 року ТОВ «Споживчий центр» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, у якому вказувало, що 18 травня 2025 року ТОВ «Споживчий центр» уклало з ОСОБА_1 . Кредитний договір №18.05.2025-100000963 (кредитної лінії).
Відповідно до договору ТОВ «Споживчий центр» зобов`язалося надати та надало ОСОБА_1 кредит у розмірі 3 000 грн з загальним строком користування коштами протягом 168 днів з дня надання (що складається з окремих періодів кредитування), а відповідачка зобов`язалася повернути кредит до 01 листопада 2025 року, а також сплачувати проценти за користування ним за пільговою процентною ставкою у розмірі 0,5 % за кожен день користування коштами (процентна ставка «Економ», що застосовується в межах періодів кредитування, що слідують за періодами, в яких застосовується процентна ставка «Стандарт»), а також проценти за стандартною ставкою у розмірі 1 % за кожен день користування кредитом (процентна ставка «Стандарт», що застосовується протягом перших семи періодів кредитування), а також комісію за надання кредиту у розмірі 150 грн та комісію за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 150 грн, яка сплачується у кожному з трьох чергових періодів, наступних за першим черговим періодом кредитування.
У разі прострочення виконання позичальницею грошового зобов`язання остання зобов`язалася сплачувати на користь кредитодавця неустойку у розмірі 45 грн за кожен день прострочення, а також відповідно до ст. 625 ЦК України сплатити 547,5 % річних за період прострочення.
22 травня 2025 року ТОВ «Споживчий центр» уклало з ОСОБА_1 . Додатковий договір до Кредитного договору №18.05.2025-100000963 (кредитної лінії) від 18 травня 2025 року.
Відповідно до вказаного договору ТОВ «Споживчий центр» зобов`язалося надати та надало ОСОБА_1 додатковий транш (кредит) у розмірі 1 500 грн з загальним строком користування кредитними коштами протягом 164 днів з дня надання (що складається з окремих періодів кредитування), а відповідачка зобов`язалася повернути кредит в цілому до 01 листопада 2025 року, а також сплатити комісію за надання додаткового кредиту у розмірі 75 грн та сплачувати комісію за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 225 грн, яка сплачується у чергових періодах, наступних за першим черговим періодом кредитування. В іншій частині сторони залишили умови основного договору без змін.
Проте позичальниця свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на 18 листопада 2025 року виникла заборгованість у загальному розмірі 11 002,50 грн, у тому числі:
-заборгованість за кредитом 4 500 грн;
-заборгованість за процентами 4 095 грн;
-заборгованість за додатковою комісією (за обслуговування кредиту) 225 грн;
-нарахована неустойка 2 182,50 грн.
Вказану заборгованість позивач просив стягнути з відповідачки у повному обсязі.
В судове засідання представник позивача Омельяненко Р.Р. не з`явився, проте у позові просив про розгляд справи без його участі.
Відповідачка ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, судом відповідно до ч.ч. 7, 8 ст. 128 ЦПК України належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи за місцем її реєстрації, причину неявки суду не повідомила.
Суд вважав можливим провести розгляд справи в заочному порядку з ухваленням заочного рішення, оскільки представник позивача у позові не заперечував проти такого порядку вирішення спору.
Дослідивши матеріали справи в межах позовних вимог та на підставі поданих доказів, суд прийшов до наступного.
Зокрема, суд встановив, що 18 травня 2025 року ТОВ «Споживчий центр» уклало з ОСОБА_1 . Кредитний договір №18.05.2025-100000963 (кредитної лінії).
Відповідно до договору ТОВ «Споживчий центр» зобов`язалося надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 3 000 грн з загальним строком користування коштами протягом 168 днів з дня надання (що складається з окремих періодів кредитування), а відповідачка зобов`язалася повернути кредит до 01 листопада 2025 року, а також сплачувати проценти за користування ним за пільговою процентною ставкою у розмірі 0,5 % за кожен день користування коштами (процентна ставка «Економ», що застосовується в межах періодів кредитування, що слідують за періодами, в яких застосовується процентна ставка «Стандарт»), а також проценти за стандартною ставкою у розмірі 1 % за кожен день користування кредитом (процентна ставка «Стандарт», що застосовується протягом перших семи періодів кредитування), а також комісію за надання кредиту у розмірі 150 грн та комісію за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 150 грн, яка сплачується у кожному з трьох чергових періодів, наступних за першим черговим періодом кредитування.
У разі прострочення виконання позичальницею грошового зобов`язання остання зобов`язалася сплачувати на користь кредитодавця неустойку у розмірі 45 грн за кожен день прострочення, а також відповідно до ст. 625 ЦК України сплатити 547,5 % річних за період прострочення.
22 травня 2025 року ТОВ «Споживчий центр» уклало з ОСОБА_1 . Додатковий договір до Кредитного договору №18.05.2025-100000963 (кредитної лінії) від 18 травня 2025 року.
Відповідно до вказаного договору ТОВ «Споживчий центр» зобов`язалося надати ОСОБА_1 додатковий транш (кредит) у розмірі 1 500 грн з загальним строком користування кредитними коштами протягом 164 днів з дня надання (що складається з окремих періодів кредитування), а відповідачка зобов`язалася повернути кредит в цілому до 01 листопада 2025 року, а також сплатити комісію за надання додаткового кредиту у розмірі 75 грн та сплачувати комісію за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 225 грн, яка сплачується у чергових періодах, наступних за першим черговим періодом кредитування. В іншій частині сторони залишили умови основного договору без змін.
Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів Цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
При цьому, згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст. 638 ЦК України).
Згідно ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.
Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.
Згідно ч. 2 ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Споживчий Центр» та ОСОБА_1 з дотриманням положень ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» уклали між собою кредитний договір (з додатковим договором) в електронній формі, узгодили у ньому усі істотні умови, відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» позичальниця підписала договір за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
Таким чином, ОСОБА_1 набула статусу, прав та обов`язків позичальниці у кредитних правовідносинах з ТОВ «Споживчий Центр».
Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору.
Водночас ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено можливість встановлення кредитодавцем додаткових комісій, пов`язаних з наданням, обслуговуванням та поверненням кредиту, які включаються до загальних витрат за споживчим кредитом.
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст.ст. 611, 612, 623-625, 1049, 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
В разі несвоєчасного повернення позики або її чергової частини (прострочення боржника) він не звільняється від обов`язку виконання зобов`язання, зокрема повинен повернути суму позики разом з процентами та іншими нарахуваннями, відшкодувати позикодавцю збитки та сплатити неустойку.
З копії квитанції про зарахування від 18 травня 2025 року №745030800 (а.с. 22) та копії довідки ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 13 листопада 2025 року за вих. №24-1311 (а.с. 35) вбачається, що ТОВ «Споживчий центр» повністю виконало взяті на себе зобов`язання перед позичальницею шляхом перерахування кредиту у загальному розмірі 4 500 грн на зазначену у кредитному договорі банківську картку позичальниці.
У той же час, позичальниця взяті на себе зобов`язання належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на 18 листопада 2025 року їй нараховано заборгованість у загальному розмірі 11 002,50 грн, у тому числі:
-заборгованість за кредитом 4 500 грн;
-заборгованість за процентами (за період з 18 травня 2025 року до 01 листопада 2025 року) 4 095 грн;
-заборгованість за додатковою комісією (за обслуговування кредиту) 225 грн;
-нарахована неустойка 2 182,50 грн.
Перевіривши вказаний розрахунок, суд встановив наступне.
Суд погоджується із нарахованою заборгованістю за кредитом (тілом кредиту).
Також суд констатує, що проценти дійсно нараховувалися позивачем відповідно до умов кредитного договору (в тому числі за узгодженими сторонами розмірами процентних ставок та строком кредитування) та з урахуванням обмежень, встановлених Законом України «Про споживче кредитування».
Зі змісту кредитного договору також вбачається правильність нарахування додаткової комісії за обслуговування кредиту, тобто плати за додаткові послуги, що надаються в інтересах позичальниці (у кредитному договорі сторони узгодили, що вказаною комісією охоплюються додаткові послуги, що кредитодавець надає позичальниці, а саме інформаційна, консультаційна підтримка, онлайн обслуговування тощо, за винятком послуг, що законодавчо визначені як безоплатні), а тому така комісія підлягає стягненню.
Також позивачем при нарахуванні заборгованості враховано здійснені позичальницею проплати.
Що стосується вимоги про стягнення неустойки, то в цій частині слід зазначити наступне.
Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (ч. 1 ст. 14 ЦК України).
Відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Аналогічні положення, що містилися в Законі України «Про споживче кредитування», дійсно були виключені Законом України від 22 листопада 2023 року № 3498-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг».
При цьому, аналогічні зміни в розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України Законом № 3498-IX не вносились.
Отже, на момент виникнення спірних правовідносин є чинними положення п. 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України в редакції Закону № 2120-IX.
У Рішенні Конституційного Суду України від 13 березня 2012 року у справі №5-рп/2012 вказано: «Згідно з правовою позицією Конституційного Суду України конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному (абзац п`ятий пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 3 жовтня 1997 року № 4-зп). Виходячи з наведеного Конституційний Суд України вважає, що невідповідність окремих положень спеціального закону положенням Кодексу не може бути усунена шляхом застосування правила, за яким з прийняттям нового нормативно-правового акта автоматично призупиняє дію акт (його окремі положення), який був чинним у часі раніше. Оскільки Кодекс є основним актом цивільного законодавства, то будь-які зміни у регулюванні однопредметних правовідносин можуть відбуватися лише з одночасним внесенням змін до нього відповідно до порядку, встановленого абзацом третім частини другої статті 4 Кодексу».
Відтак, хоч Закон №3498-IX від 22 листопада 2023 року прийнятий пізніше, ніж Закон № 2120-IX від 15 березня 2022 року, проте статтею 4 ЦК України встановлено, що інші закони України приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, а на суб`єкта законодавчої ініціативи, що подає до Верховної Ради проект закону, який регулює цивільні відносини інакше, ніж ЦК України, покладено обов`язок одночасно подати до Верховної Ради проект закону про внесення змін до ЦК України, які мають розглядатися одночасно.
Оскільки на момент виникнення спірних правовідносин відповідні зміни до ЦК України подані не були, то з огляду на положення статті 4 ЦК України та позицію Конституційного Суду України, застосування колізійного принципу lex posterior derogat priori (лат. «пізніший закон скасовує попередній») у цій ситуації неможливе.
Отже, зазначення у ЦК України про необхідність прийняття інших законів відповідно до цього Кодексу є достатньою підставою вважати, що норма ЦК України превалює над однопредметною нормою іншого нормативно-правового акта, який має юридичну силу закону України.
Спеціальні норми закону можуть містити уточнюючі положення, проте не можуть прямо суперечити положенням ЦК України.
Разом з тим, при існуванні складної змістової колізії, застосуванню підлягають норми того нормативно-правового акта, який повно та точно врегульовує конкретні правовідносини, містить чіткі та зрозумілі положення, які забезпечують передбачуваність законодавства та відповідають законним очікуванням суб`єктів правовідносин.
У практиці Європейського суду з прав людини знайшов своє застосування принцип правової визначеності. Цей Суд у своїх рішеннях неодноразово робив висновок, що принцип правової визначеності є одним з фундаментальних аспектів верховенства права (рішення у справах «Брумареску проти Румунії», «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» та ін.).
Суд неодноразово вказував, що він виходить із таких вимог до національних нормативно-правових актів, щоб вони вважалися законом для цілей Конвенції: 1) нормативно-правовий акт повинен бути доступним громадянинові як орієнтир правової поведінки і її наслідків, достатнім за тих правових норм, що застосовуються у конкретній справі; 2) норма не може вважатися законом, якщо вона не сформульована з необхідною точністю (справа «Санді Таймз проти Сполученого Королівства». У справі «Кантоні проти Франції» Суд зазначив, що закон має відповідати якісним вимогам: бути доступним і передбачуваним.
Аналіз нормативно-правових актів дає підстави стверджувати, що саме норми ЦК України (чинні на момент виникнення спірних правовідносин) найбільш повно та точно врегульовували цивільні правовідносини щодо стягнення неустойки під час дії воєнного стану.
Зазначене відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним в постанові від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17.
Враховуючи викладене, суд вважає, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню пункт 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, який регулює звільнення позичальників від відповідальності за прострочення виконання грошових зобов`язань (зокрема, сплати неустойки) під час дії воєнного стану в Україні, і яка превалює над однопредметною нормою іншого нормативно-правового акта, який має юридичну силу закону України.
За встановленого, нарахована позивачем неустойка не підлягає стягненню.
Таким чином, заборгованість за кредитним договором до стягнення становить 8 820 грн, у тому числі:
-заборгованість за кредитом 4 500 грн;
-заборгованість за процентами (за період з 18 травня 2025 року до 01 листопада 2025 року) 4 095 грн;
-заборгованість за додатковою комісією (за обслуговування кредиту) 225 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача (згідно розміру задоволених позовних вимог) також підлягають стягненню понесені останнім судові витрати, а саме 1 941,80 грн судового збору.
Керуючись ст.ст. 141, 258, 259, 263-265, 282, 284, 289 ЦПК України, суд
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Заочне рішення може бути переглянуте за письмовою заявою відповідачки, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складення.
Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Суддя: О.В. Вуїв