П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2026 року м. Київ

Справа № 372/1557/25

Провадження: № 22-ц/824/6252/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Верланова С. М., Нежури В. А.,

секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу керівника Обухівської окружної прокуратури Київської області Гринкіна Антона Олександровича

на ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 01 грудня 2025 року, постановлену під головуванням судді Потабенко Л. В.,

у справі за позовом керівника Обухівської окружної прокуратури Київської області в інтересах Київської обласної державної адміністрації до Обухівської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , третя особа Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», про усунення перешкод у користуванні майном шляхом визнання недійсним розпорядження та скасування державної реєстрації земельних ділянок,

в с т а н о в и в:

В березні 2025 керівник Обухівської окружної прокуратури Київської області в інтересах Київської обласної державної адміністрації звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що спірні земельні ділянки вибули з державної власності з порушенням вимог земельного законодавства та фактично належать до земель лісогосподарського призначення. В обґрунтування позовних вимог зазначав, що передача у приватну власність земельних ділянок, які за своїм правовим статусом належать до земель лісового фонду, відбулася без дотримання встановленої законом процедури, зокрема, без зміни їх цільового призначення та без погодження з уповноваженими органами. При цьому, прокурор посилався на матеріали лісовпорядкування, планово-картографічні матеріали, а також інші документи, які, на його думку, підтверджують належність спірних земель до земель лісогосподарського призначення. Крім того, прокурор зазначав, що відповідачі не є добросовісними набувачами спірного майна, оскільки, з огляду на характер та розташування земельних ділянок, могли та повинні були знати про їх правовий статус.

У зв`язку з чим, просив суд скасувати у Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельних з кадастровими номерами :07:006:0017, :07:006:0198, :07:006:0089, :07:006:0193, :07:006:0160, :07:006:0159, :07:006:0088, :07:006:0131 площею по 0,12 га кожна та з кадастровими номерами :07:006:0102, :07:006:0197 площею по 0,1199 га кожна; витребувати на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації в категорію лісогосподарського призначення із незаконного володіння ОСОБА_1 частину земельної ділянки з кадастровим номером :07:006:0017 площею 0,0478 га; ОСОБА_2 частину земельної ділянки з кадастровим номером :07:006:0102 площею 0,0583 га; ОСОБА_3 частину земельної ділянки з кадастровим номером :07:006:0197 площею 0,0715 га; ОСОБА_4 частину земельної ділянки з кадастровим номером :07:006:0198 площею 0,0116 га; ОСОБА_5 частину земельної ділянки з кадастровим номером :07:006:0089 площею 0,0974 га; ОСОБА_6 та ОСОБА_7 частину земельної ділянки з кадастровим номером :07:006:0193 площею 0,0471 га; ОСОБА_8 частину земельної ділянки з кадастровим номером :07:006:0160 площею 0,0650 га; ОСОБА_9 частину земельної ділянки з кадастровим номером :07:006:0159 площею 0,0631 га; ОСОБА_10 частину земельної ділянки з кадастровим номером :07:006:0088 площею 0,0450 га; ОСОБА_11 частину земельної ділянки з кадастровим номером :07:006:0131 площею 0,0057 га та стягнути з відповідачів на користь Київської обласної прокуратури понесені судові витрати (згідно заяви про зміну предмету позову т. 3, а.с. 51 - 71).

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 01 грудня 2025 року позовну заяву керівника Обухівської окружної прокуратури Київської області в інтересах Київської обласної державної адміністрації залишено без розгляду.

Не погодившись із таким судовим рішенням, керівник Обухівської окружної прокуратури Київської області Гринкін А. О. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ухвалу суду просив скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив про те, що суд першої інстанції безпідставно залишив позовну заяву без розгляду, неправильно застосував норми процесуального права та дійшов помилкових висновків щодо наявності підстав для застосування положень статті 187 ЦПК України.

Зокрема, вказує, що вимоги суду щодо усунення недоліків позовної заяви, а саме щодо сплати судового збору у повному обсязі, проведення експертної грошової оцінки земельних ділянок та внесення коштів на депозитний рахунок суду, є необґрунтованими та такими, що не підлягають застосуванню.

При цьому, зазначає, що відповідачі не є добросовісними набувачами спірного майна, а тому, на його переконання, відсутні підстави для застосування положень законодавства щодо захисту прав добросовісного набувача, у тому числі в частині обов`язку внесення грошових коштів на депозит суду.

Крім того, посилається на те, що суд першої інстанції допустив надмірний формалізм при вирішенні питання щодо відкриття провадження у справі, фактично позбавивши його права на доступ до правосуддя, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Також, вважає, що судом безпідставно не було враховано характер спірних правовідносин та значення справи, а залишення позову без розгляду унеможливлює ефективний захист інтересів держави.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 04 лютого 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві ОСОБА_9 зазначила про те, що суд першої інстанції правомірно залишив позовну заяву без руху, а в подальшому, без розгляду, оскільки позивач не виконав вимог процесуального закону щодо усунення недоліків позовної заяви, зокрема не сплатив судовий збір у належному розмірі, не надав експертної грошової оцінки земельних ділянок та не вніс кошти на депозитний рахунок суду.

Вказує, що положення Закону України № 4292-IX підлягали застосуванню, оскільки на момент подання уточненої позовної заяви вони вже набрали чинності, а тому обов`язок щодо внесення коштів на депозит суду був прямо передбачений законом.

Також наголошує, що доводи апеляційної скарги щодо недобросовісності відповідачів є передчасними, оскільки питання добросовісності підлягає дослідженню під час розгляду справи по суті, а не на стадії відкриття провадження.

Крім того, зазначає, що вона набула спірну земельну ділянку на законних підставах, діяла добросовісно, а позивач не надав належних доказів протилежного, при цьому посилання на матеріали з відкритих інтернет-джерел та лісовпорядну документацію не є належними та допустимими доказами.

Аналогічні доводи викладені у відзиві ОСОБА_8 , яка також зазначає про те, що суд першої інстанції діяв у повній відповідності до вимог процесуального закону, а апеляційна скарга фактично зводиться до незгоди з імперативними нормами права.

Вказує, що вона є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки, право власності на яку набуте у встановленому законом порядку, при цьому відсутні будь-які докази того, що на момент набуття їй було відомо або могло бути відомо про можливі порушення.

Крім того, звертає увагу на суперечливість та неповноту доказів, на які посилається позивач, зокрема лісовпорядної документації, яка не підтверджує належність саме спірних ділянок до земель лісового фонду.

У відзиві ОСОБА_10 також зазначено про те, що позовна заява була залишена без розгляду обґрунтовано, оскільки позивач не усунув недоліків у встановлений судом строк.

Наголошує, що вона, як і інші відповідачі, є добросовісним набувачем земельної ділянки, діяла у межах чинного законодавства, а позивач не довів протиправності набуття нею права власності.

Також зазначає, що надані позивачем докази є неналежними та недопустимими, оскільки не дозволяють встановити обставини щодо належності спірних земельних ділянок до земель лісового фонду саме на момент їх набуття.

Узагальнюючи викладене, відповідачі вважають, що апеляційна скарга не містить нових доводів чи доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, а тому просили залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.

25 лютого 2026 року від представника Обухівської районної державної адміністрації Київської області Никоненко Л. О. надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника держадміністрації.

В судовому прокурор Обухівської окружної прокуратури Київської області Кузьменко К. О. та представник ДП «Ліси України» Семко В. Ю. підтримали доводи апеляційної скарги та просили їх задовольнити.

ОСОБА_9 та ОСОБА_10 вважали необґрунтованими доводи апеляційної скарги, просили залишити її без задоволення, а ухвалу суду без змін.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Залишаючи позовну заяву без розгляду, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не було усунуто недоліки, зазначені в ухвалі від 12.11.2025 року, зокрема, не виконано обов`язку щодо внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна.

При цьому суд застосував положення Закону України № 4292-ІХ, яким запроваджено обов`язок попереднього внесення компенсації вартості майна у спорах про його витребування від добросовісного набувача, а також зазначив про його зворотну дію у справах, у яких на момент набрання чинності цим Законом рішення судом першої інстанції не ухвалено.

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 129 Конституції України однією із засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Згідно з частиною першою статті 8 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюються зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин (частина третя статті 131 ЦПК України).

У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 263 ЦПК України судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

09 квітня 2025 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» № 4292-ІХ від 12 березня 2025 року, яким внесені зміни, зокрема до статей 388, 390, 391 ЦК України та статей 177, 185, 265 ЦПК України.

Законом України № 4292-ІХ статтю 390 ЦК України доповнено частиною п`ятою такого змісту:

Суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві.

Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади.

Держава чи територіальна громада, яка на підставі рішення суду компенсувала добросовісному набувачеві вартість майна, набуває право вимоги про стягнення виплачених грошових коштів як компенсації вартості майна до особи, з вини якої таке майно незаконно вибуло з володіння власника. Порядок компенсації, передбачений цією частиною, не застосовується щодо об`єктів приватизації, визначених Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Для цілей цієї статті під вартістю майна розуміється вартість майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви».

Відповідно до пунктів 1, 2 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 4292-ІХ цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування. Положення цього Закону мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом, а також у частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права щодо:

- нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до дня набрання чинності цим Законом;

- нерухомого майна, щодо якого на момент його передачі першому набувачеві законом не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності і дата його передачі першому набувачеві передує дню набрання чинності цим Законом.

Відповідно до підпункту 2 пункту 3 Прикінцевих і перехідних положень Закону України № 4292-IX частину четверту статті 177 ЦПК України доповнено абзацом другим такого змісту:

«У разі подання органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором позовної заяви про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади до позову додаються документи, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви».

Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави невнесення у визначених законом випадках на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, суд у такій ухвалі зазначає про обов`язок позивача внести відповідну грошову суму (абзац третій частини другої статті 185 ЦПК України у редакції Закону України № 4292-IX).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц підкреслено, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем.

Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Положення частини п`ятої статті 390 ЦК України поширюється на випадки подання позову про витребування майна у добросовісного набувача. Разом з тим, у випадку подання та розгляду судом позову про витребування майна у недобросовісного набувача приписи частини п`ятої статті 390 ЦК України не підлягають застосуванню.

Питання про добросовісність/недобросовісність набувача судом може бути вирішене лише після дослідження доказів на стадії ухвалення судового рішення.

У випадку встановлення недобросовісності набувача суд задовольняє позов на підставі статті 387 ЦК України без застосування приписів частини п`ятої статті 390 ЦК України, яка визначає порядок компенсації вартості майна добросовісному набувачеві (коли земельна ділянка належала державі (чи територіальній громаді), а останній набувач є добросовісним). Натомість у разі недоведення позивачем недобросовісності набувача і встановлення, що набувач є добросовісним, суд відмовляє у задоволенні позову, зокрема на підставі частини п`ятої статті 390 ЦК України, якщо позивачем попередньо не внесено вартість майна на депозитний рахунок суду.

Суд першої інстанції не врахував, що за змістом пункту 2 Розділу ІІ Закону України № 4292-IX положення цього Закону мають зворотну дію в часі у частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом, а також у частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права щодо: нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до дня набрання чинності цим Законом; нерухомого майна, щодо якого на момент його передачі першому набувачеві законом не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності і дата його передачі першому набувачеві передує дню набрання чинності цим Законом.

Подібні висновки у спірних правовідносинах висловлено у постановах Верховного Суду від 12 листопада 2025 року у справі № 127/8274/24 (провадження № 61-11478св25), від 01 грудня 2025 року у справі № 354/419/25 (провадження № 61-11906св25), від 10 грудня 2025 року у справі № 354/417/25 (провадження № 61-12635св25), від 10 грудня 2025 року у справі № 354/1754/24 (провадження № 61-12524св25).

Звертаючись до суду з даним позовом, прокурор обґрунтовував заявлені вимоги наявністю підстав для витребування спірних земельних ділянок у відповідачів, прямо вказуючи на їх недобросовісність як набувачів такого майна.

Зазначене чітко вбачається зі змісту заяви про зміну предмета позову (т. 3, а.с. 51-71), в якій позивач послідовно наголошував на незаконності вибуття спірних земельних ділянок із державної власності та відсутності у відповідачів статусу добросовісних набувачів.

Вказана заява була прийнята судом першої інстанції до провадження протокольною ухвалою (т. 3, а.с. 82-84), що свідчить про те, що саме в такому обсязі та з урахуванням зазначених обставин позов підлягав подальшому розгляду.

Отже, на момент вирішення питання щодо подальшого руху справи суд першої інстанції був обізнаний із правовою позицією позивача щодо недобросовісності набуття відповідачами спірного майна.

Водночас, не зважаючи на це, суд першої інстанції фактично виходив із презумпції добросовісності відповідачів, поклавши на позивача обов`язок щодо внесення грошових коштів на депозитний рахунок суду відповідно до частини п`ятої статті 390 ЦК України, чим передчасно надав оцінку обставинам, які є предметом доказування у справі та підлягають встановленню виключно за результатами її розгляду по суті.

З огляду на наведене, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції передчасно застосував приписи частини п`ятої статті 390 ЦК України та відповідні положення статей 177, 185 ЦПК України, не з`ясувавши характеру спірних правовідносин та не надавши оцінки доводам позивача щодо недобросовісності набувача спірної земельної ділянки.

Отже, висновок суду першої інстанції про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду є помилковим та таким, що ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин апеляційна скарга керівника Обухівської окружної прокуратури Київської області Гринкіна А. О. є обґрунтованою, а тому підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції скасуванню з направленням справи для продовження розгляду по суті до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу керівника Обухівської окружної прокуратури Київської області Гринкіна Антона Олександровича задовольнити.

Ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 01 грудня 2025 рокускасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 23 березня 2026 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура