Житомирський апеляційний суд
Справа №279/7039/25 Головуючий у 1-й інст. СЕМЕНЮК А. С.
Категорія 39 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2026 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Галацевич О.М., Шевчук А.М.,

розглянувши у спрощеному письмовому провадженні без виклику сторін м. Житомирі цивільну справу №279/7039/25 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Процент» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою представника товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Процент» Руденка Костянтина Васильовича на заочне рішення Хорошівського районного суду Житомирської області від 15 січня 2026 року, ухвалене під головуванням судді Семенюка в селищі Хорошів,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2025 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Процент» звернулось до суду з даним позовом у якому просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором № 363-334-1 від 30.09.2023 у розмірі 27550,00 грн та понесені судові витрати, які складаються із судового збору в сумі 2422,40 грн. та витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10000,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 30.09.2023 між ТОВ «ФК «Процент» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 363-334-1. Відповідно до умов договору, відповідачу надано кредит у розмірі 2000,00 грн, строком на 365 днів, до 29.09.2024, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3,5 % від суми кредиту за кожен день користування (1277,5 % річних). Відповідач зобов`язання за кредитним договором не виконав, у зв`язку з чим виникла заборгованість у розмірі 27550,00 грн., з яких: 2000,00 грн. заборгованість за кредитом, 25550,00 грн. заборгованість за нарахованими процентами.

Заочним рішенням Хорошівського районного суду Житомирської області від 15 січня 2026 року позов ТОВ «ФК «Процент» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Процент» заборгованість за кредитним договором № 363-334-1 від 30.09.2023 року в загальному розмірі 18350,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Процент» судовий збір в розмірі 1613,56 грн та витрати на правничу допомогу в розмірі 2000,00 грн. В решті стягнення витрат на правничу допомогу відмовлено.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції, представник ТОВ «ФК «Процент» - Руденко К.В. подав апеляційну скаргу у якій просить його скасувати в частині зменшення суми заборгованості за нарахованими процентами, зменшення суми сплаченого судового збору, зменшення суми витрат на професійну правничу допомогу та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Процент» понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн., та витрати по сплаті судового збору у розмірі 3633,60 грн. за подання апеляційної скарги. На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує що суд першої інстанції неправомірно зменшив розмір нарахованих процентів за користування кредитом згідно кредитного договору та помилково застосував положення Закону України «Про споживче кредитування», які набрали чинності після укладення кредитного договору, безпідставно зменшив розмір нарахованих процентів з 25 550,00 грн до 16 350,00 грн. Зазначає, що 22.11.2023 прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» № 3498-ІХ (набрав чинності 24.12.2023) (далі по тексту Закон №3498-ІХ), яким внесено зміни до ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» (пп.6 п.5 Розділу І Закону № 3498-ІХ) та доповнено пунктом 17 розділ IV Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про споживче кредитування» (пп.13 п.5 Розділу І Закону № 3498-ІХ). Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону, максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %. Відповідно до п. 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 3498-ІХ, дія пункту 5 розділу I цього Закону не поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів не продовжувався після набрання чинності цим Законом. Кредитний договір укладений до набуття чинності Законом № 3498-ІХ, зміни до кредитного договору не вносились (додаткові договори щодо продовження строку дії та інших умов не укладались), тому фіксована процентна ставка погоджена сторонами на дату укладення кредитного договору не змінюється протягом строку дії кредитного договору. Суд першої інстанції помилково застосував обмеження денної ставки (1,5% та 1%), передбачені п. 17 Перехідних положень Закону № 3498-ІХ. Зазначена норма імперативно встановлює, що нові обмеження застосовуються до договорів укладених до набрання чинності Законом 3498-ІХ виключно у випадку продовження (пролонгації) строку їх дії після набрання чинності Законом, в зв`язку з тим, що відповідно до змін, денну процентну ставку необхідно розраховувати у відповідності до встановленої формули. Оскільки строк кредитування за кредитним договором був фіксованим (365 днів) і сторони не укладали угод про його продовження, у суду були відсутні правові підстави для зміни договірної процентної ставки (3,5%) на меншу. Застосувавши новий закон до діючих правовідносин без факту пролонгації, суд порушив ст. 58 Конституції України та ст. 5 ЦК України щодо незворотності дії закону в часі. Підписавши договір, відповідач свідомо та добровільно погодився з усіма його умовами, оскільки мав можливість відмовитись від укладення правочину, якщо вважав його умови несправедливими чи невигідними. Також, відповідно до статті 15 Закону України «Про споживче кредитування», споживач має право протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит відмовитися від нього без пояснення причин. Про таке право відповідача зазначено також в укладеному кредитному договорі. Відповідач не скористався правом відмови від кредитного договору, що також підтверджує його свідому та добровільну згоду з усіма умовами договору на момент його укладення. Відсутність відмови протягом встановленого законом строку свідчить про те, що відповідач повністю усвідомлював свої зобов`язання та вважав умови кредитного договору прийнятними. Щодо неправомірного зменшення судом першої інстанції понесених витрат на професійну правничу допомогу з 10000,00 грн. до 2000,00 грн., що понесені позивачем в суді першої інстанції та судового збору за подання позовної заяви до суду з 2422,40 грн. до 1613,56 грн В матеріалах справи наявні всі необхідні документи, які підтверджують витрати позивача на правову допомогу, зокрема щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, яка була сплачена позивачем. Таким чином, необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат позивачем.

Рішення суду першої інстанції оскаржується в частині стягнення відсотків за користування кредитом та судових витрат, тому в іншій частині рішення суду на законність та обґрунтованість не перевіряється.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Зменшуючи розмір нарахованих кредитором відсотків за період з 01.10.2023 року по 29.09.2024 року суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин п. 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування», яким передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %.

Колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції, з огляду на наступне.

За приписами ч.1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

За змістом ч.1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст. 626 ЦК України).

В силу ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Із положень ч.1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19.

Відповідно до ч.1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Як вбачається з матеріалів справи, 30 вересня 2023 року між ТОВ «Фінансова Компанія «Процент» та ОСОБА_1 в електронній формі було укладено кредитним договір № 363-334-1 на суму кредиту 2000,00 грн, строк кредитування- 365 днів, процентна ставка 3,5 відсотки за кожен день користування кредитом.

ОСОБА_1 підписав кредитний договір № 363-334-1 електронним підписом одноразовим ідентифікатором 390956.

На виконання умов кредитного договору, в матеріалах справи наявна довідка ТОВ «ФК «Елаенс» від 08.10.2025 щодо перерахування коштів в розмірі 2000,00 грн за кредитним договором №363-334-1 від 30.09.2023 на платіжну картку НОМЕР_1 , а також лист від 31.12.2025 та виписка по рахунку, надані АТ КБ «ПриватБанк».

Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що ставляться.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ч. 1 ст. 599 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

У справі, що переглядається встановлено, що відповідно до розрахунку, заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором №363-334-1 від 30.09.2023 року становить 27550,00 грн, з яких: 2000,00 грн заборгованість за кредитом та 25550,00 грн сума заборгованості за відсотками, яка нараховувалася з 30.09.2023 по 29.09.2024, яка нараховувалася за відсотковою ставкою 3,5 % в день.

Згідно умов укладеного кредитного договору, позикодавець надав відповідачу грошові кошти у розмірі 2000,00 грн, строком на 365 днів зі сплатою процентів у розмірі 3,5% в день.

Статтю 8 Закону України «Про споживче кредитування» доповнено частиною п`ятою Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» № 3498-IX від 22 листопада 2023 року, який набрав чинності з 24 грудня 2023 року.

Крім цього, п. 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону «Про споживче кредитування» визначено, що положення ч. 5 ст. 8 вказаного Закону щодо обмеження максимального розміру денної процентної ставки, вводиться в дію поетапно, а саме протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг». Так протягом перших 120 днів установлено, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати 2,5%, протягом наступних 120 днів - 1,5%.

Частиною 2 розділу 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що дія пункту 5 розділу І цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом.

Вбачається, що кредитний договір між сторонами укладено 30.09.2023 та строк дії якого закінчився 29.09.2024, тобто кредитний договір № 363-334-1 діяв після набрання чинності змін до статті 8 Закону України «Про споживче кредитування».

Відтак, суд першої інстанції зробив правильні висновки щодо застосування п. 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування», так як, дані положення діяли на момент дії кредитного договору № 363-334-1.

Доводи апеляційної скарги про те, що нові обмеження щодо нарахування відсоткової ставки застосовуються до договорів виключно у випадку продовження (пролонгації) строку їх дії після набрання чинності вищевказаним Законом є власним трактуванням норм законодавства, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України правомірно здійснив розподіл судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Окрім того, враховуючи ціну позову, перелік послуг, що був наданий адвокатом позивача у даній справі, час, витрачений адвокатом на надання послуг, враховуючи, категорію та складність справи, наявність усталеної судової практики з розгляду подібних правовідносин, виходячи з засад розумності та співмірності, зважаючи на часткове задоволення позову, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про зменшення витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Процент» Руденка Костянтина Васильовича залишити без задоволення.

Заочне рішення Хорошівського районного суду Житомирської області від 15 січня 2026 року в частині стягнення відсотків за користування кредитом та судових витрат залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Т.М. Павицька

Судді О.М. Галацевич

А.М. Шевчук