ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2026 року

м. Київ

справа № 361/1159/24

провадження № 61-10124св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на постанову Київського апеляційного суду від 03 липня 2025 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 25 липня 2025 року в складі колегії суддів: Кафідової О. В., Оніщука М. І., Шебуєвої В. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Укрзалізниця»), у якому просила визнати незаконним і скасувати наказ № 2352/ос від 12 грудня 2023 року про її звільнення; поновити її на посаді начальника відділу внутрішнього аудиту Департаменту внутрішнього аудиту та контролю з 13 грудня 2023 року; та стягнути з АТ «Укрзалізниця» середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13 грудня 2023 року до дня ухвалення судового рішення.

На обґрунтування своїх вимог зазначала, що працювала на посаді начальника відділу внутрішнього аудиту Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця».

Наказом № 2352/ос від 12 грудня 2023 року відповідач звільнив її з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників управління.

Вважала звільнення незаконним і таким, що порушує її трудові права. Відповідач не виконав свого обов`язку щодо її працевлаштування. Безпідставно відмовив їй у переведенні за її згодою на одну із запропонованих посад. Не пропонував їй всі вакантні посади, які з`являлися на підприємстві з дня попередження про вивільнення та які існували на день її звільнення.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 січня 2025 року в позові відмовлено.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача проведено з дотриманням вимог закону. Відповідач запропонував позивачу 810 вакантних посад, з яких вона обрала одну - менеджера відділу планування, звітування та дотримання стандартів якості аудитів Департаменту аудиту. Однак ОСОБА_1 не відповідала кваліфікаційним вимогам до цієї посади, а заяви про переведення на інші посади не надала.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 03 липня 2025 року рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 січня 2025 року скасовано й ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Визнано незаконним і скасовано наказ АТ «Укрзалізниця» № 2352/ос від 12 грудня 2023 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу внутрішнього аудиту Департаменту внутрішнього аудиту та контролю на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату працівників.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу внутрішнього аудиту Департаменту внутрішнього аудиту та контролю з 13 грудня 2023 року.

Стягнуто з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13 грудня 2023 року до 03 липня 2025 року в розмірі 966 405,84 грн.

Стягнуто з АТ «Укрзалізниця» в дохід держави судовий збір у розмірі 27 188,12 грн.

Стягнуто з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 5 000,00 грн.

Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 25 липня 2025 року стягнуто з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 5 000,00 грн.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що звільнення позивача проведено з порушенням вимог закону. Відповідач не здійснив усіх необхідних заходів для працевлаштування позивача, не запропонував їй наявні на підприємстві посади, які відповідали її кваліфікації.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У січні 2025 року АТ «Укрзалізниця» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 03 липня 2025 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 25 липня 2025 року й залишити в силі рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 січня 2025 року.

Як на підставу касаційного оскарження посилається на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: застосування норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 21 червня 2023 року в справі № 727/3144/22, від 05 липня 2023 року в справі № 904/8884/21, від 11 липня 2023 року в справі № 489/6509/21, від 17 серпня 2023 року в справі № 522/6347/22, від 21 грудня 2023 року в справі № 683/2680/22, від 05 червня 2024 року в справі № 758/10320/22, від 14 серпня 2024 року в справі № 537/3556/22, від 27 серпня 2024 року в справі № 336/907/23, від 25 червня 2025 року в справі № 761/21247/20.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції неповно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Не врахував, що відповідач виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України, оскільки вчасно попередив позивача про вивільнення та запропонував їй всі вакантні посади.

Відповідач не міг перевести позивача на обрану нею посаду менеджера, оскільки вона не відповідала всім кваліфікаційним вимогам до цієї посади, а згоди на переведення на іншу посаду не надала.

При сам по собі факт того, що після з`ясування невідповідності ОСОБА_1 кваліфікаційним вимогам до посади менеджера не свідчить про те, що в АТ «Укрзалізниця» були наявні інші вакантні посади, які їй не пропонувалися.

Розрахунок суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача здійснений судом неправильно.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 23 вересня 2025 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

10 жовтня 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

ОСОБА_1 через представника ОСОБА_2 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 25 лютого 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Фактичні обставини, встановлені судами

З 01 вересня 2017 року ОСОБА_1 працювала в АТ «Укрзалізниця» на посаді начальника відділу внутрішнього аудиту Департаменту внутрішнього аудиту та контролю.

23 лютого 2023 року наглядова рада АТ «Укрзалізниця» прийняла рішення про ліквідацію структурного підрозділу - Департаменту внутрішнього аудиту та контролю.

17 липня 2023 року зі штатного розпису АТ «Укрзалізниця» вилучено 214 штатних одиниць Департаменту внутрішнього аудиту та контролю, у тому числі посаду начальника відділу внутрішнього аудиту.

21 серпня 2023 року АТ «Укрзалізниця» вручило ОСОБА_1 попередження про її наступне вивільнення та надало список вакантних посад.

Також 26 вересня 2023 року та 17 жовтня 2023 року АТ «Укрзалізниця» надавало позивачу перелік вакантних посад.

20 жовтня 2023 року ОСОБА_1 подала до АТ «Укрзалізниця» заяву про переведення її на посаду менеджера відділу планування, звітування та дотримання стандартів якості аудитів Департаменту аудиту.

У відповідь на цю заяву 01 листопада 2023 року АТ «Укрзалізниця» повідомило позивача про необхідність надати документи, які підтверджують кваліфікаційні вимоги посадової інструкції до цієї посади, та підтвердити готовність проходження співбесіди, яка відбудеться 03 листопада 2023 року.

Надалі листом від 13 листопада 2023 року АТ «Укрзалізниця» повідомило ОСОБА_1 про неможливість переведення її на посаду менеджера відділу планування, звітування та дотримання стандартів якості аудитів Департаменту аудиту у зв`язку із відсутністю документів, які б підтверджували її відповідність кваліфікаційним вимогам зазначеної посади. Одночасно поінформувало позивача про те, що її звільнення у зв`язку зі скороченням штату працівників буде оформлено відповідно до вимог чинного законодавства і запропонувало їй слідкувати за вакансіями, які офіційно публікуються.

Наказом АТ «Укрзалізниця» від 12 грудня 2023 року № 2352/ос ОСОБА_1 звільнено з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Щодо поновлення на роботі

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до статті 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Частиною другою статті 65 ГК України передбачено, що власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Порядок вивільнення працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці та порядок урахування переважного права працівника на залишення на роботі встановлено статтями 42, 49-2 КЗпП України.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва та праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Згідно зі статтею 12, частиною першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суди встановили, що у відповідача мали місце зміни в організації виробництва й праці, які потягли скорочення штату працівників, у тому числі посади начальника відділу внутрішнього аудиту Департаменту внутрішнього аудиту та контролю, яку обіймала позивач.

Одночасно з попередженням про звільнення 21 серпня 2023 року відповідач запропонував ОСОБА_1 вакантні на підприємстві посади.

Також АТ «Укрзалізниця» пропонувало позивачу вакантні станом на 26 вересня 2023 року і 17 жовтня 2023 року посади.

20 жовтня 2023 року ОСОБА_1 подала до АТ «Укрзалізниця» заяву про переведення її на вакантну посаду менеджера відділу планування, звітування та дотримання стандартів якості аудитів Департаменту аудиту.

У зв`язку із невідповідністю позивача кваліфікаційним вимогам до цієї посади, 13 листопада 2023 року відповідач відмовив у її переведенні.

Водночас жодної іншої вакантної посади, яка б відповідали кваліфікаційним вимогам позивача, відповідач у період з 13 листопада 2023 року і до дня звільнення (13 грудня 2023 року) їй не пропонував, а лише порекомендував слідкувати за вакансіями, які офіційно публікуються.

Проте такі посилання АТ «Укрзалізниця» на подальшу можливість позивача самостійно ознайомлюватися з вакантними посадами не є належним доказом виконання ним обов`язків, що передбачені частиною третьою статті 49-2 КЗпП України, оскільки неможливо встановити, де саме публікувалися такі вакансії, чи були там всі вакантні на підприємстві посади і чи мала позивач можливість ознайомитися з ними. Подібний висновок зроблений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2024 року в справі № 638/14165/21.

З огляду на викладене, оскільки АТ «Укрзалізниця» не виконало свого обов`язку по працевлаштуванню позивача, суд апеляційної інстанції правильно вважав, що звільнення ОСОБА_1 за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України не можна вважати законним, у зв`язку з чим дійшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав для поновлення її на роботі і доводи касаційної скарги цього висновку не спростовують.

Щодо середнього заробітку за час вимушеного прогулу

Частиною другою статті 235 КЗпП України визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

У зв`язку із незаконним звільненням позивача, апеляційний суд обґрунтовано стягнув на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Однак з визначеною судом сумою середнього заробітку ОСОБА_1 . Верховний Суд погодитись не може, з огляду на таке.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100)

Згідно з пунктом 5 розділу IV Порядку №100 основною для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Відповідно до пункту 2 розділу II Порядку № 100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Якщо у працівника відсутній розрахунковий період, то середня заробітна плата обчислюється відповідно до абзаців третього-п`ятого пункту 4 цього Порядку, а саме з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

З наведеного можна зробити висновок про те, що якщо працівник протягом останніх чотирьох календарних місяців, що передують місяцю, у якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, не відпрацював жодного робочого дня, у нього відсутній розрахунковий період, тому середня заробітна в такому випадку обчислюється виходячи з посадового окладу.

Водночас, якщо в розрахунковому періоді є хоча б один повний відпрацьований день, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за такий робочий день.

Установлено, що ОСОБА_1 звільнена з 13 грудня 2023 року.

Тобто, розрахунковим періодом є листопад і жовтень 2023 року. Позивач у ці місяці не працювала. Попередні два місяці (вересень та серпень 2023 року) позивач також не відпрацювала жодного робочого дня.

Таким чином, оскільки протягом останніх чотирьох календарних місяців, що передують звільненню, позивач не відпрацювала жодного робочого дня, у неї відсутній розрахунковий період, тому при обчисленні її середньої заробітної плати слід виходити з встановленого їй посадового окладу.

Відповідно до матеріалів справи, посадовий оклад ОСОБА_1 становив 33 403,00 грн.

Враховуючи кількість робочих днів у жовтні та листопаді 2023 року (44), середня заробітна плата позивача складає 1 518,32 грн.

Вимушений прогул позивача тривав 407 робочих днів.

Відповідно, середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на користь позивача, становить 617 956,24 грн (407 робочих днів*1 518,32 грн) з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2021 року в справі № 9901/407/19).

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу

Відповідно до частини першої статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Частиною першою статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Апеляційний суд установив, що під час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій позивач понесла витрати на професійну правничу допомогу, на підтвердження чого надала відповідні докази.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову про поновлення на роботі, суд апеляційної інстанції обґрунтовано поклав на АТ «Укрзалізниця» понесені ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу, розмір яких визначений судом з дотриманням вимог статті 141 ЦПК України, з урахуванням заперечень АТ «Укрзалізниця» і доводів, які б спростували такий висновок відповідач у касаційній скарзі не навів.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про зміну постанови суду апеляційної інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу шляхом зменшення його розміру із 966 405,84 грн до 617 956,24 грн із зазначенням про утримання із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів, а в іншій частині - залишення без змін; як і залишення без змін додаткової постанови апеляційного суду.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 03 липня 2025 року змінити, зменшити розмір стягнутого з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу із 966 405,84 грн до 617 956,24 грн (з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів).

В іншій частині постанову Київського апеляційного суду від 03 липня 2025 року залишити без змін.

Додаткову постанову Київського апеляційного суду від 25 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:А. Ю. Зайцев Є. В. Коротенко В. М. Коротун М. Ю. Тітов