Справа № 583/4307/25
Номер провадження 22-ц/816/1499/26
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2026 року м.Суми

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Сізова Д.В. (суддя-доповідач),

суддів Сидоренко А.П., Замченко А.О.,

з участю секретаря судового засідання Овчаренко М.В.,

у присутності:

представника позивача адвоката Демчука Євгена Вікторовича (в режимі відеоконференції),

представника відповідачів адвоката Абрамовича Олексія Володимировича (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Райз Північ»

на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 25 листопада 2025 року (суддя Соколова Н.О.), ухваленого у м. Охтирка, повне рішення виготовлено 25 листопада 2025 року,

у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Райз Північ» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2

про визнання відсутнім права оренди, визнання укладеною додаткової угоди про поновлення договору оренди землі, скасування запису про державну реєстрацію іншого речового права,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції

У вересні 2025 року ТОВ «Райз Північ» звернулося до суду із вказаною позовною заявою, яку обґрунтувало такими обставинами.

01 серпня 2015 року між ПрАТ «Райз Максимко», правонаступником якого є ТОВ «Райз Північ», та ОСОБА_1 укладено договір оренди землі № 196/15, за яким останній передав в оренду строком на 10 років земельну ділянку, площею 3,5679 га з кадастровим № :01:001:0126, розташовану в межах Кардашівської сільської ради Охтирського району Сумської області. Відбулася державна реєстрація права оренди.

Строк дії договору оренди землі мав закінчитися 01 серпня 2025 року.

26 червня 2025 року ТОВ «Райз Північ», користуючись наявним у позивача переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, відповідно до частин 1-5 статті 33 Закону України «Про оренду землі» та пункту 8 договору оренди землі, направило ОСОБА_1 лист-повідомлення із пропозицією продовжити дію договору оренди. Разом із цим листом також було направлено проект відповідної додаткової угоди до договору оренди землі. У свою чергу орендодавець отримав лист 30 червня 2025 року, однак не відповів на нього у місячний строк, як того вимагають норми частини 5 статті 33 Закону України «Про оренду землі». Натомість уклав договір оренди з ОСОБА_2 . Позивач вважав порушеним його переважне право на укладення договору оренди.

Враховуючи викладене позивач просив: визнати укладеною додаткову угоду від 26 червня 2025 року до договору оренди землі від 01 серпня 2015 року № 196/15 між ТОВ «Райз Північ» та ОСОБА_1 ; визнати відсутнім у ОСОБА_2 право оренди земельної ділянки, площею 3,5679 га, з кадастровим № :01:001:0126; скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про державну реєстрацію іншого речового права № 61067433.

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 25 листопада 2025 року в задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з ТОВ «Райз Північ» на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 судові витрати, на правничу допомогу по 7000 грн кожному.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки орендодавець ще до закінчення строку договору оренди письмово повідомив позивача про небажання поновлювати його дію та про намір самостійно користуватися земельною ділянкою після 01 серпня 2025 року, тому за наявності вказаного заперечення немає такої обов`язкової умови реалізації переважного права орендаря, як відсутність заперечень орендодавця. Непідписання додаткової угоди підтверджує відсутність згоди сторін, що виключає можливість визнання договору поновленим у судовому порядку.

Після спливу строку договору право оренди припинилося відповідно до статті 31 Закону України «Про оренду землі» та умов договору, а власник правомірно уклав 08 серпня 2025 року новий договір з іншим орендарем. Тому порушення переважного права позивача суд не встановив. Похідні вимоги (щодо визнання відсутності права оренди у нового орендаря та скасування держреєстрації) також відхилені.

Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги

Не погодившись із рішенням суду позивач оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі посилаючись на неповне встановлення обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Вказує, що суд помилково визнав належною та достатньою відмову орендодавця від 27 березня 2025 року про небажання продовжувати договір оренди. Стверджує, що така відмова не може вважатися запереченням у розумінні статті 33 Закону України «Про оренду землі», оскільки вона була надана до направлення орендарем листа-повідомлення від 26 червня 2025 року про намір поновити договір та не є відповіддю на цей лист. Зазначає, що після отримання орендодавцем 30 червня 2025 року листа-повідомлення з проєктом додаткової угоди останній був зобов`язаний у місячний строк розглянути пропозицію та надати відповідь. Оскільки письмового заперечення у встановлений законом строк надано не було, вважає, що має місце «мовчазна згода» орендодавця на поновлення договору відповідно до частини 6 статті 33 Закону України «Про оренду землі». Посилається на те, що після закінчення строку дії договору 01 серпня 2025 року позивач продовжував користуватися земельною ділянкою, на ній знаходилися посіви сільськогосподарських культур, тому були наявні підстави для застосування також частини 1 статті 764 ЦК України щодо поновлення договору найму за відсутності заперечень наймодавця. Зазначає, що суд неправильно витлумачив зміст переважного права орендаря, передбаченого статтею 33 Закону України «Про оренду землі» та статтею 777 ЦК України. На його переконання, орендар має пріоритет перед іншими особами на укладення договору на новий строк, а укладення орендодавцем договору з іншим орендарем свідчить про порушення цього переважного права. Укладення орендодавцем 08 серпня 2025 року договору оренди з іншою особою суперечить його попереднім заявам про намір самостійно обробляти земельну ділянку, що, на думку апелянта, свідчить про недобросовісність поведінки орендодавця та створення штучних перешкод у реалізації переважного права позивача. Наголошує на необхідності застосування принципів правової визначеності, добросовісності та розумності, передбачених нормами ЦК України, Конституції України та практикою Європейського суду з прав людини, і вважає, що суд першої інстанції не врахував ці засади під час ухвалення рішення. Не погоджується з висновком суду про відсутність порушення його прав, вказуючи на наявність у нього правомірного очікування поновлення договору оренди. Товариство також вказує, що стягнуті судом першої інстанції на користь відповідачів витрати на правничу допомогу в розмірі 7000 грн кожному є неспівмірними, необґрунтованими та такими, що не відповідають критерію розумності.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві представник відповідачів адвокат Абрамович О.В. просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, а також стягнути з позивача на користь відповідачів судові витрати на правничу допомогу. Вказує, що строк дії договору оренди закінчився 01 серпня 2025 року. Орендодавець завчасно та належним чином повідомив про небажання поновлювати договір, направивши 27 березня 2025 року товариству письмове повідомлення про припинення договірних відносин та небажання продовжувати договір, яке було ним отримано 31 березня 2025 року. Таким чином, переважне право орендаря припинилося з моменту отримання повідомлення про незгоду орендодавця на поновлення договору. Переважне право орендаря не може домінувати над правом власника (постанова Верховного Суду від 28 вересня 2020 року у справі № 272/440/18).

Сторони не досягли домовленості щодо істотних умов нового договору. Відповідно до статті 33 Закону України «Про оренду землі», у разі недосягнення сторонами домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря припиняється.

ТОВ «Райз Північ» не виконувало належним чином умови договору, зокрема не здійснювало обчислення та виплату орендної плати з урахуванням індексації, чим порушило пункт 10 договору. За період 20212024 років за договором оренди допущено недоплату орендної плати у розмірі 21 057,50 грн. Факт неналежного виконання договору підтверджений судовим рішенням, яке набрало законної сили. За таких обставин у позивача не виникло переважного права на укладення договору оренди на новий строк.

Власник має право володіти, користуватися та розпоряджатися земельною ділянкою на власний розсуд, а держава не може втручатися у здійснення права власності. Отже, після припинення договору оренди орендодавець правомірно уклав новий договір оренди.

Фактичні обставини, встановлені судом першої та апеляційної інстанції

01 серпня 2015 року ПрАТ «Райз-Максимко» та ОСОБА_1 уклали договір оренди землі №196/15, за яким останній передав в оренду належну йому земельну ділянку, площею 3,5679 га, кадастровий № :01:001:0126, яка розташована на території Кардашівської сільської ради Охтирського району Сумської області (а.с. 24).

Вказаним договором передбачено такі умови:

пункт 8 - договір укладено на 10 років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію;

пункт 37 - дія договору припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено;

пункт 43 - договір набирає чинності після підписання сторонами.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, право оренди ПрАТ «Райз-Максимко» за вказаним договором зареєстровано в реєстрі 17 жовтня 2015 року (а.с. 30).

09 листопада 2018 року ОСОБА_1 , ПрАТ «Райз-Максимко» та ТОВ «Райз Північ» уклали додаткову угоду №1 до договору оренди землі від 01 серпня 2015 року №196/15, про зміну орендаря на ТОВ «Райз Північ», зміну нормативної грошової оцінки землі, розміру орендної плати, також встановили строк в 30 календарних днів до закінчення строку дії договору оренди для надіслання орендарем повідомлення орендодавцю про намір продовжити дію договору оренди на підставі свого переважного права (а.с. 20).

15 липня 2019 року ОСОБА_1 та ТОВ «Райз Північ» уклали додаткову угоду №2 до договору оренди землі від 01 серпня 2015 року №196/15 про зміну розміру орендної плати до 11 % від нормативної грошової оцінки землі (а.с. 22).

27 березня 2025 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку (листом із описом вкладення) надіслав ТОВ «Райз Північ» повідомлення про припинення договірних відносин, у якому повідомив орендаря про небажання після закінчення дії договору оренди після 01 серпня 2025 року, поновлювати і продовжувати договір оренди з товариством, просив повернути земельну ділянку в приданому для використання стані (а.с. 79). Вказане повідомлення отримано адресатом 31 березня 2025 року (а.с. 73).

26 червня 2025 року ТОВ «Райз Північ» засобами поштового зв`язку (цінним листом із описом вкладення) надіслало ОСОБА_1 лист-повідомлення та проєкт додаткової угоди про поновлення договору оренди землі від 01 серпня 2015 року №196/15 (а.с. 17). Вказане повідомлення отримано адресатом 30 червня 2025 року (а.с. 15).

08 серпня 2025 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 уклали договір оренди землі, за яким останній строком на 10 років передав в оренду належну йому земельну ділянку, площею 3,5679 га, кадастровий № :01:001:0126 (а.с. 66). У цей же день відбулася державна реєстрація права оренди ОСОБА_3 на вказану земельну ділянку (а.с. 78).

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 41 Конституції України право приватної власності є непорушним.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї, визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Відповідно до статті 316 ЦК України право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

Правомочність власника в його праві володіти, користуватися й розпоряджатися майном у межах, встановлених законом, що випливає зі статті 317 ЦК України. Право користування є одним з видів речових прав на чуже майно (стаття 395 ЦК України).

Частиною 4 статті 124 ЗК України визначено, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Згідно із частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частиною 1 статті 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до вимог частини 2 статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема ЗК України, Законом України «Про оренду землі».

Правові підстави поновлення договору оренди землі визначаються положеннями статті 33 Закону України «Про оренду землі».

Так, відповідно до частин 1-5 статті 33 цього Закону по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі). Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, установлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проєкт додаткової угоди. При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється. Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проєктом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.

Частинами 8 та 9 статті 33 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов`язковому порядку. Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди можуть бути оскаржені в суді.

Ці положення узгоджуються із загальною нормою частини 1 статті 777 ЦК України.

Тобто реалізація переважного права на поновлення договору оренди, яка передбачена частиною 1 статті 33 Закону України «Про оренду землі», можлива лише за умови дотримання встановленої цією нормою процедури і строків.

Таким чином, для застосування частини 1 статті 33 Закону України «Про оренду землі» та визнання за орендарем переважного права на поновлення договору оренди згідно з частинами 2-5 статті 33 цього закону необхідно встановити такі юридичні факти: орендар належно виконує свої обов`язки за договором; орендар до закінчення строку дії договору повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди; орендодавець протягом місяця не повідомив орендаря про наявність заперечень та своє рішення.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що переважне право орендаря, яке підлягає захисту відповідно до статті 3 ЦПК України, буде порушене в разі укладення договору оренди з новим орендарем при дотриманні процедури повідомлення попереднього орендаря про намір реалізувати переважне право, продовження користування земельною ділянкою після закінчення строку дії договору оренди і відсутності протягом місяця після закінчення строку дії договору оренди заперечень орендодавця щодо поновлення договору (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 594/376/17-ц).

У справі, що переглядається судом встановлено, що 31 березня 2025 року позивач отримав поштовим зв`язком завчасне повідомлення орендодавця від 27 березня 2025 року про припинення договірних відносин, зі змісту якого вбачається, що він не бажає поновлювати і продовжувати договірні відносини.

Надаючи оцінку цій обставині суд першої інстанції дійшов висновку про те, що такий обов`язковий елемент реалізації переважного права позивача на поновлення договору оренди, як волевиявлення сторін на продовження договірних відносин, відсутній, запропонована позивачем додаткова угода до договору оренди землі орендодавцем підписана не була, що відповідно до вимог частини 5 статті 33 Закону України «Про оренду землі» виключає можливість визнання поновленим договору оренди землі, оскільки переважне право користування земельною ділянкою належить її власнику.

У своїй апеляційній скарзі позивач зазначає, що суд помилково визнав належною та достатньою відмову орендодавця від 27 березня 2025 року про небажання продовжувати договір оренди, оскільки така відмова не може вважатися запереченням у розумінні статті 33 Закону України «Про оренду землі», тому що вона була надана до направлення орендарем листа-повідомлення від 26 червня 2025 року про намір поновити договір та не є відповіддю на цей лист.

Колегія суддів не погоджується із цими доводами апеляційної скарги.

Так, дійсний орендар, який добросовісно виконував свої обов`язки за договором оренди землі, має переважне право перед іншими особами на продовження цих орендних правовідносин. Для реалізації такого наміру він (орендар) зобов`язаний до закінчення строку оренди землі (у строки, визначені частиною 2 статті 33 Закону України «Про оренду землі») повідомити про це орендодавця та надіслати проект додаткової угоди. Мета такого повідомлення запобігання укладенню орендодавцем договору оренди з іншою особою у зв`язку з відсутністю у нього інформації про наявність наміру в дійсного орендаря продовжувати орендні правовідносини. При цьому таке завчасне повідомлення з надсиланням проекту додаткової угоди є передумовою для зміни сторонами умов договору оренди під час його поновлення (укладення на новий строк).

Орендодавець, розглянувши у місячний термін таке повідомлення і проект додаткової угоди, за необхідності узгодивши з орендарем істотні умови, зобов`язаний або укласти додаткову угоду про поновлення договору оренди землі, або повідомити орендаря про наявність обґрунтованих заперечень щодо поновлення договору оренди землі шляхом надсилання листа-повідомлення про прийняте рішення (частини 1-5 статті 33 Закону України «Про оренду землі»).

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що статтею 33 Закону України «Про оренду землі» було визначено алгоритм дій орендаря та орендодавця за наявності наміру поновити договір оренди землі та визначено певні правові запобіжники для захисту орендаря як більш уразливої сторони в цих правовідносинах від умисного й безпідставного ухилення орендодавця від продовження орендних правовідносин за відсутності для цього підстав та за наявності добросовісної поведінки орендаря.

У справі, яка переглядається, орендар належним чином виконав свій обов`язок щодо повідомлення орендодавця про намір поновити строк дії договору оренди, як це передбачено договором, проте, як установив суд, орендодавець заперечив щодо такого поновлення, завчасно надіславши орендарю повідомлення, у якому висловив заперечення проти поновлення дії договору, належно їх обґрунтувавши.

Лист орендодавця є достатнім підтвердженням його відмови від подальшої пролонгації відповідного договору на новий строк. На укладення додаткової угоди необхідна згода сторін, про що йдеться у частині 4 статті 33 Закону України «Про оренду землі» (див.: постанови Верховного Суду від 28 травня 2024 року у справі № 604/648/23, від 08 березня 2024 року у справі № 604/425/23, від 08 травня 2024 року у справі № 604/483/23).

Оскільки за результатами розгляду вказаної справи встановлено, що сторонами орендодавцем ОСОБА_1 та орендарем ТОВ «Райз Північ» такої згоди досягнуто не було, власник правомірно відмовив у пролонгації договору оренди земельної ділянки з позивачем, а тому ТОВ «Райз Північ» втратило своє право на поновлення договору оренди земельної ділянки.

Доводи апеляційної скарги ТОВ «Райз Північ» про те, що воно виконало всі визначені статтею 33 Закону України «Про оренду землі» умови щодо реалізації свого переважного права перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк, однак орендодавець не повідомив про намір укласти договір з іншим орендарем, є необґрунтованими, оскільки у визначений законом строк сторони договору оренди землі не дійшли згоди щодо укладення додаткової угоди до нього, і орендодавець повідомив орендаря про відмову в їх продовженні, що підтверджується відповідними листами.

При цьому суд першої інстанції зазначив, що переважне право позивача на поновлення договору оренди земельних ділянок не є порушеним, оскільки за відсутності волевиявлення орендодавця у орендаря відсутні правові підстави претендувати на поновлення договору оренди землі.

Задля дотримання балансу між правами та законними інтересами власника та користувача (орендодавця та орендаря) законодавець передбачив, що власник-орендодавець захищений правом вибору, здавати або не здавати своє майно в оренду, та правом змінювати умови договору при його переукладенні на новий строк; орендар, який належно виконував свої обов`язки за договором оренди, захищений тим, що за прийнятності для нього нових умов, саме він має переважне право укладення нового договору перед будь-якими іншими особами (постанова Верховного Суду 18 січня 2018 року у справі № 910/12017/17).

Оскільки орендодавець відмовився поновлювати договір оренди землі на попередніх умовах, суд першої інстанції правильно констатував відсутність за таких обставин справи порушення переважного права орендаря, адже переважне право орендаря на укладення договору оренди землі на новий строк не може домінувати над виключним правом орендодавця, як власника земельної ділянки, щодо користування та розпорядження нею на власний розсуд після закінчення строку дії договору оренди землі. Для пролонгації відносини оренди та реалізації переважного права на укладення договору оренди на новий строк необхідною є згода обох сторін, одного лише волевиявлення орендаря недостатньо.

Інші доводи апеляційної скарги, зокрема про те, що після закінчення строку дії договору апелянт продовжував користуватися земельною ділянкою, на якій перебували посіви сільськогосподарських культур, у зв`язку з чим підлягали застосуванню положення частини 1 статті 764 ЦК України; про неправильне тлумачення судом змісту переважного права орендаря, передбаченого статтею 33 Закону України «Про оренду землі» та статтею 777 ЦК України, і порушення цього права внаслідок укладення договору з іншим орендарем; про недобросовісність поведінки орендодавця з огляду на укладення договору оренди з іншою особою всупереч попереднім заявам про намір самостійно використовувати земельну ділянку; про необхідність застосування принципів правової визначеності, добросовісності та розумності; а також про наявність у позивача правомірного очікування поновлення договору оренди - не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Поряд із цим, у своїй апеляційній скарзі позивач не погоджується із рішенням суду першої інстанції в частині вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу. Вказує, що стягнуті судом першої інстанції на користь відповідачів витрати на правничу допомогу в розмірі 7000 грн кожному є неспівмірними, необґрунтованими та такими, що не відповідають критерію розумності.

Із урахуванням того, що вимогами апеляційної скарги є скасування рішення суду першої інстанції повністю, апеляційний суд в межах розгляду цих вимог і доводів переглядає судове рішення і в цій частині.

Із матеріалів справи вбачається, що 03 листопада 2025 року представник відповідачів адвокат Абрамович О.В. подав заяву про розподіл судових витрат, у якій зазначив, що відповідач ОСОБА_1 поніс витрати на правничу допомогу в сумі 10 000 грн, а відповідач ОСОБА_2 у сумі 10 000 грн.

На підтвердження заявлених вимог додано ордер, укладений з ОСОБА_2 договір про надання правничої допомоги від 18 серпня 2025 року №82, додаткову угоду до нього, акт приймання-передачі наданих послуг та квитанцію про сплату гонорару в сумі 10 000 грн, а також, укладений з ОСОБА_1 договір про надання правничої допомоги від 16 жовтня 2025 року №116, додаткові угоди до нього, акт приймання-передачі наданих послуг та квитанцію про сплату гонорару в сумі 10 000 грн.

У заяві від 24 листопада 2025 року представник позивача заперечив проти заявленого розміру витрат, посилаючись на їх необґрунтованість та невідповідність критеріям розумності й необхідності, просив зменшити суму відшкодування до 3000 грн.

Надаючи оцінку заяві відповідача про відшкодування правничої допомоги, суд першої інстанції вказав на неспівмірність заявлених витрат зі складністю справи, наданих адвокатом обсягом послуг, затраченим ним часом на надання таких послуг та не відповідності критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

Визначаючи розмір відшкодування витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції врахував співвідношення судових витрат до ціни позову. Суд зазначив, що метою стягнення витрат є не лише компенсація понесених збитків стороні, на користь якої прийняте рішення, а й певною мірою стимул до утримання від неправомірних дій, що призводять до подання позовів про захист та відновлення порушених прав.

Таким чином, надаючи оцінку наявним у справі доказам суд першої інстанції дійшов висновку про можливість стягнення з позивача на користь відповідачів в рахунок відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7000 грн кожному.

Колегія суддів апеляційного суду не може у повній мірі погодитися із таким висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

У постановах від 19 лютого 2022 року № 755/9215/15-ц та від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та потрібності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

У разі недотримання вимог частини 4 статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною 3 статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково. Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовують з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям (див.: пункти 139-145 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23).

Із матеріалів цієї справи вбачається, що 30 жовтня 2025 року адвокат Абрамович О.В. склав із відповідачами ОСОБА_1 і ОСОБА_2 акти виконаних робіт, із змісту яких вбачається, що адвокат у цій справі надав одні і ті самі послуги, а саме: ознайомлення із позовною заявою (пред`явленою до обох відповідачів) із додатками, підготовка, складання та подача до суду відзиву на позовну заяву, заяви про приєднання доказів а також інших процесуальних документів, участь у всіх судових засіданнях в порядку представлення інтересів кожного із відповідачів (а.с. 89, 90).

Таким чином, адвокат Абрамович О.В. фактично надав один обсяг послуг, за що отримав від відповідачів оплату окремо по 10000 грн, як за різні послуги. Тобто суду надані докази фактично подвійної оплати одного і того самого обсягу правничих послуг.

На це суд першої інстанції у своєму рішенні уваги не звернув, і вирішував заявлене представником відповідачів відшкодування витрат на правничу допомогу, виходячи із співвідношення розміру судових витрат до ціни позову.

Колегія суддів вважає, що стягнення судом першої інстанції з позивача на користь кожного відповідача по 7000 грн, а фактично 14 000 грн за обсяг послуг, який був продубльований шляхом складання двох актів виконаних робіт, не відповідає критерію реальності і співмірності, тому вважає належним відшкодуванням послуг адвоката Абрамовича О.В. суму в розмірі 7000 грн., яка підлягає стягненню із позивача по 3500 грн на користь кожного з відповідачів.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (частина перша статті 374 ЦПК України).

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункти 1, 3 та 4 частини 1 статті 376 ЦПК України).

За результатами апеляційного перегляду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду в частині визначеної до стягнення з позивача суми витрат на професійну правничу допомогу зміні до 7 000 грн, яка підлягає стягненню із позивача в сумі по 3500 грн на користь кожного з відповідачів.

Висновки суду щодо судових витрат

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України)

Із огляду на те, що апеляційний суд не змінює судового рішення по суті та не ухвалює нове рішення, підстави для розподілу понесених позивачем судових витрат відсутні. Однак підлягають вирішенню питання про відшкодування понесених стороною відповідача витрат на професійну правничу допомогу.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачів ОСОБА_1 і ОСОБА_2 - адвокат Абрамович О.В., просив стягнути з позивача на користь відповідачів понесені ними витрати на професійну правничу допомогу у зв`язку з переглядом справи апеляційним судом.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Відповідно до частин 3, 4 статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частиною 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимоги про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін).

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу стороною відповідача було надано:

копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю;

копії ордерів на надання правничої допомоги Гробову В.М.та Колеснику С.М.;

копію договору про надання правової допомоги Колеснику С.М. від 18 серпня 2025 року;

копію додаткової угоди від 29 січня 2026 року, в якій сторони погодили орієнтовний розмір гонорару адвоката в розмірі 5000 грн за надання правової допомоги в Сумському апеляційному суді під час розгляду апеляційної скарги;

копію акту приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 01 лютого 2026 року, за яким вартість наданої адвокатом Абрамовичем О.В. правової допомоги становить 5000 грн;

копію квитанції від 01 лютого 2026 року про прийняття адвокатом Абрамовичем О.В. від ОСОБА_2 гонорару у розмірі 5000 грн;

копію договору про надання правової допомоги Гробову В.М. від 16 жовтня 2025 року № 114;

копію додаткової угоди від 29 січня 2026 року, в якій сторони погодили орієнтовний розмір гонорару адвоката в розмірі 5000 грн за надання правової допомоги в Сумському апеляційному суді під час розгляду апеляційної скарги;

копію акту приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 01 лютого 2026 року, за яким вартість наданої адвокатом Абрамовичем О.В. правової допомоги становить 5000 грн;

копію квитанції від 01 лютого 2026 року про сплату Гробовим В.М. 5000 грн.

Апеляційний суд звертає увагу, що подання доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом таких витрат у зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критеріям реальності адвокатських витрат (їхньої дійсності й потрібності) та розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи.

Ураховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновків, що зазначені адвокатом витрати на професійну правничу допомогу не відповідають критерію розумності їхнього розміру з огляду на підготовку лише одного процесуального документа відзиву на апеляційну скаргу, зміст якого частково дублює зміст відзиву на позовну заяву, за підготовку якого суд першої інстанції стягнув з позивача відповідне відшкодування, а тому заявлений останнім розмір судових витрат, понесених в суді апеляційної інстанції, підлягає зменшенню до 4000 грн, які мають бути сплачені позивачем кожному із відповідачів у рівних частинах, тобто по 2000 грн.

Зазначений розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, обґрунтованості, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони.

Керуючись статтями 367-369, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Райз Північ» задовольнити частково.

Рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 25 листопада 2025 року в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Райз Північ» на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 судових витрат на правничу допомогу змінити, виклавши його в такій редакції:

«Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Райз Північ» на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 по 3500 грн кожному судових витрат на професійну правничу допомогу».

В іншій частині рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 25 листопада 2025 року залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Райз Північ» на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 по 2000 грн кожному судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена «24» березня 2026 року.

Головуючий Д.В. Сізов

Судді А.П. Сидоренко

А.О. Замченко