провадження № 22-ц/824/4264/2025 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Березовенко Р.В.,

суддів Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 22 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

у провадженні Дарницького районного суду міста Києва перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості у розмірі 4 135 570,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 01 лютого 2019 року між сторонами було укладено Договір оренди земельної ділянки. Відповідно до п.1.1. Договору оренди Орендодавець зобов`язувався передати Орендарю в оренду земельну ділянку № НОМЕР_1 , площею 0,0641 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 кадастровий номер :90:998:0010, цільове призначення (використання) земельної ділянки - для ведення садівництва та незавершений будівництвом будинок (два поверхи), орієнтовною площею 200 кв., що знаходиться на зазначеній ділянці. Відповідно до п.3.1. Договору оренди орендна плата становить 2 776 000,00 грн, що еквівалентно 100 000 доларам США. На виконання умов п.3.1., п. 3.2. та п.3.5. Договору оренди ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 2 776 000,00 грн, що еквівалентно 100 000 доларам США, що підтверджується розпискою. Оскільки Об`єкт оренди орендарю так і не було передано, строк дії Договору оренди закінчився 31 січня 2022 року, а отримані грошові кошти у сумі 2 776 000,00 грн, що еквівалентно 100 000 доларам США відповідач не повернув позивачу, останній звернувся до суду за захистом своїх прав.

У відзиві на позовну заяву від 15 вересня 2025 року ОСОБА_2 заявив клопотання про закриття провадження у справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Вказав, що ухвалою Господарського суду Харківської області від 05 липня 2023 року у справі №922/2714/23 відкрито провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 , літера А-2; введено процедуру реструктуризації боргів боржника; введено мораторій на задоволення вимог кредиторів; ухвалено оприлюднити на офіційному веб-сайті оголошення про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_2 ; призначено керуючим реструктуризацією фізичної особи ОСОБА_2 арбітражну керуючу Єрьоміну О.Ю. (свідоцтво №125 від 06 лютого 2013 року).

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 11 березня 2024 року, яку залишено без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 04 червня 2024 року та постановою Верховного Суду від 22 серпня 2024 року, відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 вх. №31454 від 16 листопада 2023 року з грошовими вимогами до боржника ОСОБА_2 . Дослідивши зміст заяви ОСОБА_1 та доданих до неї документів, яка надійшла до суду 16 листопада 2023 року (вх. №31454) з грошовими вимогами до ОСОБА_2 в розмірі 2 776 000,00 грн. суд зазначив, що вказана заява ОСОБА_1 ґрунтується на Договорі оренди земельної ділянки, укладеному між ним та боржником ОСОБА_2 01 лютого 2019 року, відповідно до якого та на виконання умов якого, як зазначає заявник ОСОБА_1 , він передав боржнику ОСОБА_2 відповідну суму грошових коштів в якості орендної плати. В якості доказів надано копію договору оренди від 1 лютого 2019 року та копію розписки б/д щодо отримання орендної плати. Ухвалюючи рішення суд прийшов до висновку, що доказів здійснення своїх прав орендаря за договором оренди заявник ОСОБА_1 не надав, як і не надав належних доказів, що протягом 4 років, а саме починаючи з 01 лютого 2019 року він звертався з відповідними заявами про державну реєстрацію свого права оренди до відповідних установ та/або до орендодавця ОСОБА_2 з приводу можливого перешкоджання в реалізації орендарем свого права користування земельною ділянкою. Відтак судом вже розглянуто справу за позовними вимогами щодо стягнення коштів за Договором оренди від 01 лютого 2019 року, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , тому провадження в цивільній справі підлягає закриттю.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 22 жовтня 2025 року провадження у справі закрито.

Не погодившись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 22 жовтня 2025 року через систему Електронний суд подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неправильне встановлення обставин справи, які мають значення, просив скасувати ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 22 жовтня 2025 року та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Посилається на те, що у справі №922/2714/23 ухвалою 13 березня 2024 суд затвердив Мирову угоду, укладену 12 березня 2024 року між кредитором фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 та боржником фізичною особою ОСОБА_2 . Закрито провадження у справі №922/2714/23 за заявою боржника фізичної особи ОСОБА_2 про неплатоспроможність. Припинено дію мораторію на задоволення вимог кредиторів, введеного ухвалою Господарського суду Харківської області від 05 липня 2023 року у справі №922/2714/23.

Положення ГПК України та КУзПБ не передбачають звільнення боржника вид боргів чи визнання його зобов`язань припиненими за наслідком затвердження судом мирової угоди у справі про банкрутство.

Мирова угода у справі про банкрутство виступає у ролі цивільно-правового правочину, який фіксує домовленість сторін угоди, внаслідок якої відновлюється платоспроможність боржника.

Отже одночасно із закриттям провадження у справі №922/2714/23 про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_2 останній відновив свій статус учасника господарського обігу, в тому числі і необхідності нести відповідальність за своїми зобов`язаннями, його звільнення від будь-яких боргових зобов`язань не відбулося.

Апелянт також вважає, що п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України не розповсюджується на ухвали суду, що додатково свідчить про помилковість висновків суду про наявність підстав для закриття провадження у справі з посиланням на ухвали Господарського суду Харківської обласні у справі №922/2714/23

Більш того, із закриттям провадження у справі про банкрутство втрачають своє значення і ухвали у справі про банкрутство, як процесуальні документи які вирішують процедурні питання, пов`язані з рухом справи в суді першої інстанції, клопотання та заяви осіб, які беруть участь у справі, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення або закриття провадження у справі, залишення заяви без розгляду.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 грудня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 22 жовтня 2025 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 30 січня 2026 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

24 лютого 2026 року ОСОБА_2 подав додаткові пояснення у яких заперечив проти доводів апеляційної скарги, вважаючи ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою.

Вказав, що оскільки станом на дату подання додаткових пояснень не отримував ані апеляційної скарги з додатками ані ухвали про відкриття апеляційного ппровадження не має можливості подати заперечення на апеляційну скаргу у формі відзиву.

Окрім того, 13 березня 2026 року від ОСОБА_2 до апеляційного суду надійшли ще одні додаткові пояснення, зміст яких також зводиться до згоди з оскаржуваною ухвалою. Відповідач зазначав, що грошові вимоги позивача до нього уже були розглянуті компетентним судом в межах господарської справи про банкрутство, а тому повторний їх розгляд у порядку цивільного судочинства неможливий. Крім того, повідомив, що у провадженні Бориспільського міськрайонного суду Київської області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням у т.ч. ОСОБА_1 у вчиненні щодо ОСОБА_2 кримінальних правопорушень передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 146, ч. 4 ст. 189, ч. 1 ст. 14, ч. 3 ст. 289 КК України, а тому відповідач є потерпілим, якому завдано значної матеріальної та моральної шкоди.

У судовому засіданні ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

У судовому засіданні ОСОБА_2 заперечив проти задоволення апеляційної скарги, з підстав наведених у додаткових поясненнях.

Заслухавши думку учасників справи, які прибули у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції вважав, що ухвала Господарського суду Харківської області від 11 березня 2024 року, яку залишено без змін постановами Східного апеляційного господарського суду від 04 червня 2024 року та Верховного Суду від 22 вересня 2024 року, є остаточною та обов`язковою для всіх органів та осіб, тому повторне звернення ОСОБА_1 з аналогічними грошовими вимогами до ОСОБА_2 у порядку цивільного судочинства є недопустимим, а відтак суд закрив провадження у справі відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України,

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з нижченаведених підстав.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини перша-третя статті 12 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 200 ЦПК України за результатами підготовчого засідання суд може постановити ухвалу про закриття провадження у справі.

Як встановлено пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Для застосування вказаної підстави для закриття провадження у справі необхідна наявність водночас трьох складових, а саме: тотожних сторін спору, тотожного предмета позову, тотожної підстави позову, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

Зазначена підстава для закриття провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом тотожного спору, який вже розглянуто і остаточно вирішено по суті, оскільки після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення. Закриття провадження у справі у цьому разі можливе лише за умови, що позов, з приводу якого ухвалено рішення, яке набрало законної сили, є тотожним з позовом, який розглядається.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі №761/7978/15-ц зазначено, що необхідність застосування пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України (2004 року) зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили (стаття 223 ЦПК України).

За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі №917/1739/17 вказано, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасно зміна і предмета, і підстав позову не допускається. Разом з тим не вважаються зміною підстави позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі №924/1473/15.

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі №640/9380/19, від 15 листопада 2021 року у справі №428/9280/20, від 21 грудня 2021 року у справі №295/983/21.

Відповідно до частин першої та другої статті 7 КУзПБ спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими ГПК України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про відшкодування шкоди та/або збитків, завданих боржнику; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника. Заяви (позовні заяви) учасників провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) або інших осіб у спорах, стороною в яких є боржник, розглядаються в межах справи про банкрутство (неплатоспроможність) за правилами спрощеного позовного провадження.

Згідно з частиною третьою статті 7 КУзПБ матеріали справи, в якій стороною є боржник, щодо спорів, зазначених у частині другій цієї статті, провадження в якій відкрито до або після відкриття провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність), за ініціативою учасника справи або суду невідкладно, але не пізніше п`яти робочих днів, надсилаються до господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), який розглядає спір по суті в межах цієї справи.

Отже, розгляд усіх майнових спорів, стороною в яких є боржник у справі про банкрутство, повинен відбуватися саме і лише господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство.

Закриваючи провадження у даній справі, суд першої інстанції не з`ясував чи є тотожними усі елементи позову, пред`явленого ОСОБА_1 до ОСОБА_2 у справі №922/2714/23, у якій Господарським судом Харківської області ухвалою від 11 березня 2024 року вимоги позивача відхилено та у цивільній справі за №753/17705/25.

Зокрема, у справі про банкрутство господарський суд не розглядає по суті спори стосовно заявлених до боржника грошових вимог, а лише встановлює наявність або відсутність відповідного грошового зобов`язання боржника шляхом дослідження первинних документів (договорів, накладних, актів тощо) та (або) рішення юрисдикційного органу, до компетенції якого віднесено вирішення відповідного спору (див. постанови Верховного Суду від 26 лютого 2019 року у справі №908/710/18, від 15 жовтня 2019 року у справі №908/2189/17).

У тому числі, місцевим судом не враховано, що ухвалою Господарського суду Харківської області від 13 березня 2024 року у справі №922/2714/23 затверджено мирову угоду, укладену 12 березня 2024 року між кредитором фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 та боржником фізичною особою ОСОБА_2 .. Закрито провадження у справі №922/2714/23 за заявою боржника фізичної особи ОСОБА_2 про неплатоспроможність. Припинено дію мораторію на задоволення вимог кредиторів, введеного ухвалою Господарського суду Харківської області від 05 липня 2023 року у справі №922/2714/23.

З позовом у цій справі ОСОБА_1 звернувся у серпні 2025 року, тобто на час коли платоспроможність ОСОБА_2 була відновлена, а провадження про банкрутство щодо нього закрито.

У зв`язку з викладеним, відхилення ухвалою від 11 березня 2024 року Господарським судом Харківської області вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 на суму 2 776 000,00 грн у вигляді авансу за договором оренди земельної ділянки від 01 лютого 2019 року, не є підставою для закриття провадження у цивільній справі №753/17705/25 предметом якої є вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 майнового характеру на суму 4 135 570,00 грн у вигляді авансу за договором оренди земельної ділянки від 01 лютого 2019 року, на підставі п. 3 ч. 2 ст. 255 ЦПК України.

Також, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що особа безпідставно не може бути позбавлена права доступу до суду, оскільки це буде порушенням, передбаченим ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, права на справедливий суд.

У пункті 55 рішення у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року Європейський суд з прав людини підкреслив, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала постановлена без додержання норм процесуального права, оскільки висновок суду першої інстанції про наявність підстав для закриття провадження у справі є таким, що не ґрунтується на матеріалах справи та вимогах процесуального закону.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно із вимогами статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, тому відповідно до положень статті 379 ЦПК України оскаржувана ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до п. в), ч. 4 ст. 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови апеляційного суду зазначається про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Водночас розподіл судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат, про що зазначив Верховний Суд у постанові від 11 травня 2023 року у справі №910/4631/22.

Ураховуючи, що Київський апеляційний суд ухвалив постанову за наслідками розгляду процесуальних питань, які виникли під час розгляду справи у суді першої інстанції, а не рішення по суті позовних вимог, він не є тим судом, який уповноважений здійснювати розподіл судових витрат на даному етапі.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 379, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 22 жовтня 2025 року - скасувати, направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 23 березня 2026 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова