ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2026 року

м. Київ

справа № 2-786/10

провадження № 61-13565св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Великомитницька сільська рада Хмільницького району Вінницької області, правонаступником якої є Хмільницька об`єднана територіальна громада,

особа, яка подала апеляційну та касаційну скарги, - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 17 вересня 2025 року у складі колегії суддів: Голоти Л. О., Копаничук С. Г., Рибчинського В.П.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст вимог

У 2010 році ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Великомитницької сільської ради Хмільницького району Вінницької області, правонаступником якої є Хмільницька об`єднана територіальна громада, в якому просила продовжити строк прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_3 , 1937 року народження, посилаючись на те, що мати померла ІНФОРМАЦІЯ_1 після її смерті залишилося спадкове майно, однак оформити спадщину вона не може, оскільки вона проживає в Тюменській області рф, через неможливість приїхати, пропустила встановлений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 06 липня 2010 року позов задоволено. Продовжено строк прийняття спадщини ОСОБА_1 3 (три) місці, достатній для подання заяви в Хмільницьку районну державну нотаріальну контору про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Великий Митник Хмільницького району Вінницької області.

Суд першої інстанції виходив із того, що у позивачки були дійсно поважні причини для пропущення строку прийняття спадщини, вона прийняла спадщину після смерті матері шляхом фактичного користування та володіння спадковим майном, не подала заяви про відмову від спадщини протягом шестимісячного строку з моменту смерті матері, інших спадкоємців немає.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, у травні 2025 року особа, яка не брала участі у справі, ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку.

Короткий зміст оскаржуваної ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 17 вересня 2025 року закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, ОСОБА_2 на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 06 липня 2010 року.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що оскаржуваним судовим рішенням не було порушено прав ОСОБА_2 , тому апеляційне провадження підлягає закриттю з підстав, передбачених пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

27 жовтня 2025 року особа, яка не брала участі у справі, ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану ухвалу апеляційного суду та передати справу до апеляційного суду для продовження її розгляду.

Підставами касаційного оскарження заявник зазначає порушення судом норм процесуального права.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга аргументована тим, що апеляційний суд дійшов помилкових висновків, закривши апеляційне провадження за його апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції.

Суди не врахував, що на момент відкриття спадщини він проживав та був зареєстрований по АДРЕСА_1 , тому є таким, що прийняв спадщину за законом після своєї матері на підставі частини третьої статті 1268 ЦК України.

Доводи інших учасників справи

Відзив/заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 07 січня 2026 року поновлено ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження ухвали Вінницького апеляційного суду від 17 вересня 2025 року.

Відкрито касаційне провадження у даній справі.

Витребувано з Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області цивільну справу № 2-786/10 за позовом ОСОБА_1 до Великомитницької сільської ради Хмільницького району Вінницької області, правонаступником якої є Хмільницька об`єднана територіальна громада, про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Матеріали справи № 2-786/10 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 05 березня 2026 року справу № 2-786/10 призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу (пункт четвертий частини другої статті 389 ЦПК України).

Підставою касаційного оскарження ухвали апеляційного суду є посилання заявника на порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Позиція Верховного Суду

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Якщо законом визначений порядок для вчинення певних дій, такий порядок в силу вимог вітчизняного та Європейського законодавства повинен дисциплінувати осіб, що звертаються до суду та не допустити судовий процес у безладний рух, так як право на суд не є абсолютним.

Згідно з пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду (VOLOVIK v. UKRAINE, 15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Отже, вказана стаття визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Верховний Суд наголошує на тому, що судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Згідно із пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Тлумачення наведених норм процесуального права свідчить про те, що суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу після спливу річного строку з дня складання повного тексту судового рішення. При цьому, якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю.

Такий правовий висновок висловлений Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у постанові від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13-ц (провадження № 61-41547сво18).

У справі, яка переглядається, встановлено, що рішенням від 06 липня 2010 року Хмільницький міськрайонний суд Вінницької області продовжив строк прийняття спадщини ОСОБА_1 3 (три) місяці, достатній для подання заяви в Хмільницьку районну державну нотаріальну контору про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Великий Митник Хмільницького району Вінницької області.

З таким рішенням суду не погодився ОСОБА_2 , який не брав участі у справі, та у травні 2025 року оскаржив його в апеляційному порядку.

Апеляційний суд, виходячи з того, що ОСОБА_2 не довів, що рішенням суду першої інстанції вирішено питання про його права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, закрив апеляційне провадження за його апеляційною скаргою на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 06 липня 2010 року відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.

Колегія суддів вважає цей висновок суду правильним, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої та другої статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

За частиною першою статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Згідно із частиною першою статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Відповідно до частини другої статті 1272 ЦК України за письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. У частині третій цієї статті зазначено, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Зважаючи на наведене, особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовом про визначення їй додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК України), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що належним відповідачем у спорах про визначення додаткового строку для прийняття спадщини є спадкоємці, тобто особи, визначені за заповітом або за законом, які звернулися у передбаченому порядку та строки із заявою про прийняття спадщини, відкритої після смерті спадкодавця, та прийняли цю спадщину або вважаються такими, які прийняли спадщину.

Отже, відповідачем у справі такої категорії може бути учасник відповідних спадкових правовідносин, що виникли з приводу вирішення правового питання про коло заінтересованих в отриманні спадщини осіб, які обґрунтовано мають правомірний інтерес щодо визначення юридичної долі спадщини.

При розгляді справи про спадкування суд повинен встановити коло спадкоємців, які прийняли спадщину, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 149/167/19.

У постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 2516/1356/12-ц (провадження № 61-28938св18) та від 23 квітня 2025 року в справі № 681/855/23 (провадження № 61-5175св24) вказано, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (частина третя статті 1272 ЦК України). Таким чином, позов спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини, про визначення йому додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини порушує права іншого спадкоємця, який спадщину прийняв, а тому належними відповідачами у спорах про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини є спадкоємці, які прийняли спадщину. За відсутності таких спадкоємців відповідачем виступає територіальна громада в особі органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Звертаючись з апеляційною скаргою, ОСОБА_2 зазначав, що рішенням суду першої інстанції вирішено питання про його права, свободи, інтереси, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла їх з позивачкою мати ОСОБА_3 , яка на момент смерті проживала та була зареєстрована по АДРЕСА_1 . Після смерті ОСОБА_3 залишилось спадкове майно житловий будинок з господарськими будівлями за вказаною адресою та земельна ділянка площею 3,4096 га, кадастровий номер :08:003:0148. Разом зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини також проживав та був зареєстрований її син ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою старости Великомитницького старостинського округу Хмільницької міської ради Вінницької області. Таким чином, він прийняв спадщину за законом після своєї матері на підставі частини третьої статті 1268 ЦК України, проте його не було залучено до справи.

На підтвердження факту проживання з матір`ю ОСОБА_2 надав суду довідку від 22 квітня 2025 року № 19-23/253 старости Великометницького старостинського округу Хмільницької міської ради Вінницької області, відповідно до якої на день смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживала по АДРЕСА_1 . Разом із спадкодавицею на день смерті в будинку були зареєстровані та проживали син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Апеляційний суд вважав вказану довідку, видану згідно погосподарської книги №4 за 1986- 1990 роки, особовий рахунок № НОМЕР_1 ; погосподарської книги № 8 за 1991- 1995 роки, особовий рахунок № НОМЕР_2 ; погосподарської книги № 4 за 1996-2000 роки, особовий рахунок № НОМЕР_3 ; погосподарської книги №4 за 2001- 2005 роки, особовий рахунок № НОМЕР_4 ; погосподарської книги том№2 за 2006-2010 роки, особовий рахунок № НОМЕР_5 ; погосподарської книги №4 за 2011- 2015 роки, об`єкт погосподарського обліку НОМЕР_6, недостовірним доказом на підтвердження факту прийняття спадщини, зазначивши, що вона видана на підставі неповно відображеного документа, а інформація у ній суперечить іншим доказам справи, зокремаінформації, що надійшла з Хмільницької міської ради на виконання вимог ухвали від 13 серпня 2025 року, - ксерокопії сторінок з погосподарської книги № 4 за 2006-2010 роки тома 2 Великомитницької сільської ради Хмільницького району Вінницької області, яка не містить відміток про дату прибуття (реєстрації) місця проживання ОСОБА_2 в АДРЕСА_1 , дати смерті ОСОБА_3 (записи про вибулого або померлого члена домогосподарства.

Також апеляційний суд послався на довідкувиконкому Великомитницької сільської ради Хмільницького району Вінницької області, наявну у матеріалах спадкової справи № 200/2010 до майна померлої ОСОБА_3 , про те, що на день смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою АДРЕСА_1 ніхто не був зареєстрований і не проживав.

Суд, серед іншого, звернув увагу й на те, що ОСОБА_3 15 січня 2001 року склала заповіт, посвідчений секретарем Великомитницької сільської ради Хмільницького району Вінницької області Шкатюк Т. С., відповідно до якого все своє майно де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі, все те, що їй буде належати на день своєї смерті і на що вона за законом матиме право заповіла ОСОБА_1 .

Згідно з інформацією з витягу з Єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно № 1768426 від 12 вересня 2025 року власником житлового будинку з прибудовами та господарськими будівлями по АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 3,4096 га, кадастровий номер :08:003:0148 є ОСОБА_1 на підставі свідоцтв про прийняття спадщини.

У постанові від 04 листопада 2024 року у справі № 504/3606/14-ц (провадження № 61-6658сво23) Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зазначив, що: «Відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) не є підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, передбачені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем та оцінені судом.».

Оскільки в судовому засіданні не надано доказів про проживання спадкоємця першої черги за законом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а відповідно і прийняття ним спадщини в порядку статті 1269 ЦК України, доводи ОСОБА_2 про фактичне прийняття спадщини після смерті матері правильно відхилені судом апеляційної інстанції.

Установивши, що ОСОБА_2 не довів, що рішенням суду першої інстанції вирішено питання про його права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття апеляційного провадження за його апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками апеляційного суду про те, що рішення суду про визначення спадкоємцю додаткового строку для прийняття спадщини безпосередньо не вирішує прав та обов`язків ОСОБА_2 , який, у свою чергу, не довів, що відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України або частини першої статті 1269 ЦК України прийняв спадщину після смерті його матері ОСОБА_3

ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в справі, в якій він не брав участі, на судове рішення, яким не вирішувалось питання про його права, інтереси чи обов`язки, тому суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок про закриття апеляційного провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.

Апеляційний суд не допустив порушень норм процесуального права, які б давали підстави для скасування оскаржуваного судового рішення, тому доводи касаційної скарги з цього приводу є безпідставними.

Доводи касаційної скарги заявника про те, що на момент смерті матері він був зареєстрований зі спадкодавицею за адресою її проживання, тому відповідно до статті 1268 ЦК України прийняв спадщину, колегія суддів відхиляє з огляду на висновки, зроблені Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 04 листопада 2024 року у справі № 504/3606/14-ц (провадження № 61-6658сво23).

Крім того, у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 471/601/17 (провадження № 61-38452ск18), від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17 (провадження № 61-27212св19), від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19-ц (провадження № 61-3620св21) та від 15 червня 2022 року у справі № 454/3550/18 (провадження № 61-912св21) зроблено висновок про те, що державна реєстрація спадкоємця у спірному житловому будинку сама по собі не є беззаперечним доказом його постійного проживання на момент смерті спадкодавця за адресою реєстрації.

Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18) вказав, що частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

Колегія суддів також відхиляє посилання в касаційній скарзі на неврахування судами висновків, викладених Верховним Судом в постановах, що зазначені заявником в касаційній скарзі, оскільки висновки у цих справах і у справі, що переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними, у зазначених справах суди виходили з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Інші наведені в касаційній скарзі аргументи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник, по своїй суті зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, які не були встановлені судом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстави для висновку, що оскаржене судове рішення ухвалене без додержання норм процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу апеляційного суду - без змін.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цій справі оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Вінницького апеляційного суду від 17 вересня 2025 року залишити без змін.?

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун
М. Ю. Тітов