Провадження №2/756/224/26
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2026 року Оболонський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Шевчука А.В.

секретаря - Калюжної А.Г.

за участі представника позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення з останніх у солідарному порядку боргу за договором позики від 14.01.2022 року у розмірі 150 000 доларів США, 3% річних у розмірі 7 647.07 доларів США та неустойки у розмірі 465 750 доларів США.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 14.01.2022 року надав у позику ОСОБА_3 та ОСОБА_4 150 000 доларів США терміном до 14.01.2023 року зі сплатою 1,83% щомісячних платежів від суми позики, або 22% річних. Також договором позики передбачено, що у випадку прострочення позичальником сплати грошових коштів, позичальник виплачує позикодавцеві неустойку у розмірі 0,5 % від суми заборгованості, яка залишилася за кожен день прострочення.

Факт передачі та отримання коштів оформлений письмовою розпискою за особистим підписом ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та посвідчено свідками ОСОБА_5 і ОСОБА_6 .

За твердженням позивача ОСОБА_3 сплатив проценти за користування позикою, що підтверджується письмовими актами та розписками від 31.08.2022 року, 18.01.2023 року, 15.03.2023 року, при цьому не повернув суми позики у строк її повернення.

Згідно розрахунків позивача, ОСОБА_3 зобов`язувався за договором у разі прострочення повернення коштів сплачувати неустойку у розмірі 0,5 % від суми заборгованості, яка залишилася за кожен день прострочення, а тому її розмір складає 465 750 доларів США, а 3% річних від простроченої суми згідно ст. 625 ЦК України складає 7 647.07 доларів США.

Оскільки ОСОБА_3 не виконує своїх зобов`язань з повернення коштів за договором позики, а ОСОБА_4 письмово поручився за повернення позики, позивач просив стягнути з останніх вказану суму у солідарному порядку.

Представник позивача у судовому засіданні наполягав на задоволенні позову з підстав зазначених у позовній заяві, при цьому звертав увагу суду, що відсотки за користування позикою визначені в п. 4 договору, а саме 22% річних у сумі 33 000 доларів США, що узгоджувалось і визнавалось сторонами, у повному обсязі сплачені відповідачем і по них ОСОБА_2 не висуває жодних претензій.

Представник ОСОБА_3 заперечувала проти позову вказуючи на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. В обґрунтування заперечень вказувала, що за приписами пункт 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення.

Дію карантину введено з 12 березня 2020 року на всій території України постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Карантин неодноразово подовжувався.

Таким чином, на всій території України встановлено безперервну дію карантину з 12.02.2020 по 30.04.2023.

Отже, вимога позивача про стягнення з відповідачів пені за період з 15.01.2023 по 30.05.2023 (дата закінчення карантину та 30-денного строку після його завершення) є безпідставною в силу прямої заборони на такі дії, передбаченої п. 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

Окрім того, за приписами п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов?язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов?язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

24 лютого 2022 у зв?язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України №64/2022 в Україні введено воєнний стан строком на 30 діб. Строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався та діє зараз.

Отже, вимога позивача про стягнення з відповідачів 3% річних та пені за період з 15.01.2023 по дату звернення до суду є безпідставною в силу прямої заборони на такі дії, передбаченої п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

Окрім того, за твердженням представника ОСОБА_3 останнім було частково сплачено заборгованість.

Так, відповідно до п. 5 договору позики проценти сплачуються позичальником в строк, визначений в п. 2 Договору.

Згідно до п. 1 договору позики відсотки виплачуються кожні пів року: 14 числа липня у розмірі 12 500 доларів США та 14 числа січня у розмірі 12 500 доларів США. Тобто, договором позики встановлено розмір відсотків в сумі 25 000 доларів США та строк повернення - 14.07.2022 та 14.01.2023.

При цьому, на виконання умов договору позики ОСОБА_3 сплачувались кошти частинами, а саме: 31.08.2022 - 16 500 доларів США, 18.01.2023 - 4 500 доларів США, 15.02.2023 - 4 000 доларів США, 15.03.2023 - 8 000 доларів США.

Отже, представник ОСОБА_3 вказує, що твердження позивача про ухилення відповідачів від позики є необґрунтованим.

ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, неодноразово повідомлявся про час та місце розгляду справи, причин неявки до суду не повідомив.

За таких обставин та за відсутності заперечень представника позивача, суд ухвалив провести розгляд справи за відсутності осіб, які в черговий раз не з`явилися в судове засідання.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши відзив відповідача, дослідивши матеріали справи та надані докази, встановив наступне.

14.01.2022 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено письмовий Договір позики за яким ОСОБА_2 передає позичальнику ОСОБА_3 та ОСОБА_4 150 000 доларів США терміном до 14.01.2023 року, а позичальник зобов`язується повернути зазначену суму в обумовлений строк та сплатити проценти від суми позики. Відсотки виплачуються кожні пів року: 14 числа липня у розмірі 12 500 доларів США та 14 числа січня у розмірі 12 500 доларів США. Розмір процентів за цим договором складає 1,83% від суми позики в місяць сума 2700 доларів США, або 22% річних сума 33000 доларів США. Цим договором також передбачено неустойка у разі прострочення сплати грошових коштів розмірі 0,5 % від суми заборгованості, яка залишилася за кожен день прострочення.

Згідно розписки датованої 14.01.2022 року за особистим підписом ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та посвідчено свідками ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 за договором позики у борг суму в розмірі 150 000 доларів США, а ОСОБА_4 поручився за вказану суму, що отримана за договором позики.

У відповідності з п. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу тощо), або утриматися від виконання певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання зобов`язання.

З огляду на ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем).

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи з вимог цивільного процесуального законодавства, позивач повинен подати належні та допустимі докази на підтвердження тих обставин, про які вказує у позовній заяві, а відповідач на спростування вказаних обставин і, на підставі яких суд в подальшому встановить наявність підстав для задоволення чи відмови у задоволенні позову.

При цьому, представником ОСОБА_3 до суду надано копії Актів передачі грошових коштів: від 31.08.2022 року на суму 16 500 доларів США; від 18.01.2023 на суму 4 500 доларів США; від 15.03.2023 на суму 4 000 доларів США; від 15.02.2023 року на суму 4 000 доларів США, а також від 1 березня 202(?) року на суму 4 000 доларів США.

У вказаних Актах зазначено, що ОСОБА_2 отримує від ОСОБА_3 кошти у зарахування частини відсотків яка визначена у договорі позики як 22% річних і загалом сплачено 33 000 доларів США.

Таким чином, відповідачами визнавався і чітко зазначався розмір відсотків, а загальна сума коштів сплачена за вказаними Актами у повному обсязі відповідає розміру процентів за договором позики визначеному у п. 4 договору як 22% річних від суми позики.

За правилами ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Факт повернення ОСОБА_2 33 000 доларів США підтверджено представником позивача в судовому засіданні, а отже згідно положень ст. 82 ЦПК України не підлягає додатковому доказуванню.

За ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13.10.20205 року позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_4 про визнання недійсним п. 4 Договору позики від 14.01.2022 року залишено без розгляду.

З огляду на зазначене, суд не бере до уваги твердження представника відповідача про інший порядок та неправомірність нарахування відсотків за п. 4 Договору позики, їх переплату на 7000 доларів США із зарахуванням в погашення тіла позики, що начебто підтверджується Актами про повернення відсотків.

У відповідності до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Приймаючи рішення у даній справі суд звертає увагу на те, що позивач не ініціює вимог про стягнення із відповідачів процентів за користування позикою у розмірі 22% річних загальною сумою 33 000 доларів США, вказуючи про їх повне отримання позикодавцем та відсутність претензій з цього приводу.

Таким чином, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження повернення коштів тіла позики, або ж спростування факту оформлення договору та розписки.

Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах встановлених законом.

Слід зазначити, що як Верховний Суд України, так і нині діючий Верховний Суд неодноразово формували правові позиції у подібних справах.

Так, у постанові від 16 січня 2019 року Великої Палати Верховного Суду, справа №373/2054/16-ц, провадження №14-446цс18 висловлена позиція щодо правильного застосування норм права, згідно з якою, отримавши валютну позику позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Таким чином, заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено в договорі, чинне законодавство не містить.

За договором ОСОБА_2 надає кошти у розмірі 150 000 доларів США ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на строк до 14.01.2023 року.

Згідно зі ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Враховуючи те, що ОСОБА_4 поручився перед ОСОБА_2 за зобов`язаннями ОСОБА_3 за договором позики, у відповідачів виник солідарний обов`язок щодо сплати заборгованості за договором позики.

З огляду на зазначене, вимога ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 основної суми боргу у розмірі 150 000 доларів США законна та обґрунтована.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Ст. 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У відповідності до п. 6 Договору позики у випадку прострочення позичальником сплати грошових коштів позичальник виплачує позикодавцеві неустойку у розмірі 0,5% від суми заборгованості, яка залишилася за кожний день прострочення.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

ОСОБА_3 зобов`язувався повернути суму позики до 14.01.2023 року включно.

Оскільки позика повернута не була і строк прострочення на дату звернення до суду із даним позовом склав 621 день (з 15.01.2023 року по 26.09.2024 року) з огляду на положення п. 6 Договору позики ОСОБА_2 має право вимагати від відповідачів неустойку та 3% річних від простроченої суми.

За підрахунками позивача сума неустойки за 621 день складає 465 750 доларів США що розрахована наступним чином (150 000 доларів США:100% х 0,5% х 621 день), а 3% річних від простроченої суми 150 000 доларів США за період з 15.01.2023 року по 26.09.20204 року складає 7 647.07 доларів США.

При цьому, відповідно до приписів пункту 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов?язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов?язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення.

Дію карантину введено з 12.03.2020 року на всій території України постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Карантин неодноразово подовжувався.

Постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з 19.12.2020 року до 31.12.2021 року на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 «211, від 20.05.2020 №392 та від 22.07.2020 №641. В подальшому, постановами Кабінету Міністрів України вносились зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236, якими передбачено продовження терміну дії карантину обмежувальних протиепідемічних заходів в Україні для запобігання розповсюдженню COVID-19 із 30.12.2021 року до 30.04.2023 року.

Таким чином, на всій території України встановлено безперервну дію карантину з 12.02.2020 по 30.04.2023 року.

Отже, вимога позивача про стягнення з відповідачів пені за період з 15.01.2023 по 30.05.2023 (дата закінчення карантину та 30-денного строку після його завершення) є безпідставною в силу прямої заборони на такі дії, передбаченої п. 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

Окрім того, за приписами п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов?язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов?язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

24.02.2022 у зв?язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України №64/2022 із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року в Україні введено воєнний стан строком на 30 діб. Строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався та діє зараз.

Отже, вимога позивача про стягнення з відповідачів 3% річних та пені за період з 15.01.2023 по дату звернення до суду не підлягає задоволенню в силу прямої заборони на такі дії, передбаченої п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідачів на користь позивача судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 509, 526, 530, 533, 541, 611, 625, 1046, 1047 1049 ЦК України, ст.ст. 4,12, 13, 76, 77, 78, 81, 259, 261, 265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_1 місце проживання: АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_4 , ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) у солідарному порядку на користь ОСОБА_2 , (ІПН: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) суму позики за договором у розмірі 150 000 (сто п`ятдесят тисяч) доларів США.

Стягнути з ОСОБА_3 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_1 місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 , (ІПН: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) в рахунок часткової компенсації сплаченого судового збору 1816 (одну тисячу вісімсот шістнадцять) грн.

Стягнути з ОСОБА_4 , ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_2 , (ІПН: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) в рахунок часткової компенсації сплаченого судового збору 1816 (одну тисячу вісімсот шістнадцять) грн.

В задоволенні решти вимог ОСОБА_2 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду через Оболонський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя А.В. Шевчук