Броварський міськрайонний суд Київської області
Справа № 361/6226/17
Провадження № 4-с/361/6/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2026 року Броварський міськрайонний суд Київської області

у складі:

головуючого судді Савчака С.П.,

секретар судового засідання Красник В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Бровари Київської області скаргу ОСОБА_1 на дії/бездіяльність органу примусового виконання

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на дії/бездіяльність старшого державного виконавця Мурашко Ольги Володимирівни Броварського відділу державної виконавочої служби у Броварському районі Київської області Київського міжрегіонального управління Міністертва юстиції України у виконавчому провадженні ВП 73990545 щодо примусового виконання рішення суду у справі № 361/6226/17 у встановлений судом графік побачень.

За скаргою ОСОБА_1 (надалі за тестом Стягувач або ОСОБА_1 ) просить суд: - визнати протиправною бездіяльність старшого державного виконавця Мурашко Ольги Володимирівни Броварського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України у виконавчому провадженні ВП 73990545 щодо примусового виконання рішення суду у справі № 361/6226/17 у встановлений судом графік побачень;

- визнати протиправними дії старшого державного виконавця Мурашко Ольги Володимирівни Броварського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, під час здійснення виконавчих дій 17.01.2026 року у межах виконавчого провадження № 73990545, які полягали в упередженому ставленні до стягувача та у порушенні принципів справедливості, неупередженості та об`єктивності виконавчого провадження;

- визнати протиправними дії старшого державного виконавця Мурашко Ольги Володимирівни Броварського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, під час здійснення виконавчих дій 17.01.2026 року у межах виконавчого провадження № 73990545, які полягали у необ`єктивному, неповному та викривленому складанні акту за результатами проведення вказаних виконавчих дій;

- визнати протиправними дії старшого державного виконавця Мурашко Ольги Володимирівни Броварського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, під час здійснення виконавчих дій 17.01.2026 року у межах виконавчого провадження № 73990545, які полягали у незаконному встановленні факту виконання рішення суду у спосіб, що не відповідає змісту виконавчого документа, що фактично призвело до звільнення боржника ОСОБА_2 від відповідальності за невиконання рішення суду;

- визнати протиправними дії старшого державного виконавця Мурашко Ольги Володимирівни Броварського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, під час здійснення виконавчих дій 17.01.2026 року у межах виконавчого провадження № 73990545, які полягали у самовільній зміні способу і порядку виконання рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 17.12.2019 у cправі № 361/6226/17;

- визнати протиправною бездіяльність старшого державного виконавця Мурашко Ольги Володимирівни Броварського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, у виконавчому провадженні № 73990545, яка полягає у невжитті заходів примусового виконання, передбачених статтею 64-1 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема у ненакладенні штрафу на боржника ОСОБА_2 (надалі за текстом Боржник або ОСОБА_2 ) за невиконання 17.01.2026 року рішення суду без поважних причин;

- зобов`язати старшого державного виконавця Мурашко Ольгу Володимирівну (надалі за текстом Державний виконавець або старший державний виконавець Мурашко О.В.) або іншу уповноважену посадову особу Броварського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України усунути допущене порушення під час виконавчих дій 17.01.2026 вирішити питання щодо винесення постанови про накладення на боржника ОСОБА_2 штрафу, відповідно до вимог статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження», за невиконання 17.01.2026 року рішення суду без поважних причин;

- встановити судовий контроль за виконанням ухвали суду, постановленої за результатами розгляду скарги, зобов`язавши Броварський відділ державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України повідомити суд і заявника не пізніше ніж у десятиденний строк з дня її одержання про виконання ухвали суду.

Скаргу обґрунтовано тим, що Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 17.12.2019 у cправі № 361/6226/17 ухвалено: «Із урахуванням інтересів малолітніх дітей, забезпечення їх спілкування між собою, а також забезпечення участі кожного із батьків у їхньому вихованні, відповідно до положень частини другої статті 159 СК України, суд вважає за необхідне визначити наступний графік побачень: - перший, третій тиждень кожного місяця із 10 год. 00 хв. суботи до 18 год. 00 хв. неділі малолітні діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 проживають із матір`ю ОСОБА_1 за адресою проживання матері.»

На виконання зазначеного рішення 19 лютого 2021 року Броварським міськрайонним судом Київської області було видано виконавчий лист № 361/6226/17. У провадженні Броварського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (далі Броварське ВДВС) перебуває виконавче провадження № 73990545 з примусового виконання вказаного виконавчого документа. Боржником у даному виконавчому провадженні є батько дітей - ОСОБА_2 .

13.01.2026 ОСОБА_5 винесла постанову про призначення виконавчих дій на 17.01.2026 о 10:00 годині за адресою проживання боржника, зазначеною у виконавчому документі: АДРЕСА_1 .

Під час вчинення 17.01.2026 року виконавчих дій старшим державним виконавцем складено акт. Акт старшого державного виконавця Мурашко О.В. від 17.01.2026 року та вчинені нею дії під час проведення виконавчих дій свідчать про відсутність будь якого реального виконання судового рішення.

За актом старшого державного виконавця Мурашко О.В. складеного 17.01.2026 «Примусові виконавчі дії розпочато о 10.05 у присутності сторін виконавчого провадження: боржника, стягувача та неповнолітніх дітей.

Постановою державного виконавця від 13.01.2026 залучені до проведення виконавчих дій 17.01.2026 представник служби у справах дітей БМР БРКО не з`явились. Представник Броварського РУП не з`явився.

Примусові виконавчі дії проводилися на підставі виконавчого листа № 361/6226/17 від 19.02.2021 виданого Броварським міськрайонним судом. Із урахуванням малолітніх дітей, забезпечення їх спілкування між собою також забезпечення участі кожного з батьків у їхньому вихованні відповідно до ст. 159 СК України.

Боржник (батько дітей), з урахуванням інтересів дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , забезпечив їх спілкування з матір`ю дітей із стягувачкою, а також забезпечив участь стягувачки у вихованні дітей шляхом їхнього спілкування, відповідно до статті 159 СК України, у визначений графіком відповідно до рішення суду.

Боржник виконав рішення суду шляхом забезпечення участі стягувачки у вихованні дітей шляхом їхнього спілкування між собою. Стягувач не вчинила дієвих заходів, спрямованих на належне виконання рішення суду та реалізації свого права шляхом їхнього спілкування між собою, з метою прийняття участі у вихованні дітей.

Під час проведення виконавчих дій стягувач стояла осторонь, не виявила (проявила) ініціативи до налагодження контакту з дітьми, і не приймала участі у вихованні дітей шляхом їхнього спілкування між ними.

Діти кожен окремо категорично відмовились від спілкування із стягувачем, категорично відмовились, щоб їхня матір приймала участь у їхньому вихованні, категорично відмовились іти до стягувачки проживати у визначені дні рішенням суду, за адресою стягувача АДРЕСА_2 .

При проведенні виконавчих дій не виявлено агресивної та негативної поведінки між сторонами виконавчого провадження, а саме між боржником та стягувачкою. 17.01.2026 о 10 год. 22 хв. виконавчі дії завершено.»

З акту виконавчих дій від 17.01.2026 року вбачається, що рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 17.12.2019 року у справі № 361/6226/17 боржником ОСОБА_2 фактично не виконано, оскільки діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не були передані матері для проживання у період, прямо визначений судовим рішенням - перший та третій тиждень кожного місяця з 10 год. 00 хв. суботи до 18 год. 00 хв. неділі.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 17.12.2019 у cправі № 361/6226/17 є чітким, однозначним та таким, що не допускає альтернативного тлумачення, оскільки прямо передбачає проживання дітей із матір`ю за місцем її проживання, а не формальне та короткочасне «спілкування матері з дітьми біля паркану боржника».

Незважаючи на відсутність фактичного виконання рішення суду, старший державний виконавець Мурашко О.В. протиправно винесла висновок про нібито виконання, обґрунтовуючи це твердженням про те, що боржник нібито «забезпечив участь стягувачки у вихованні дітей шляхом їхнього спілкування». Таким чином, державний виконавець самовільно змінила спосіб виконання судового рішення, звівши його до оціночної категорії «спілкування», яка не передбачена виконавчим документом.

Старший державний виконавець Мурашко О.В., діючи поза межами наданих їй законом повноважень, самовільно та протиправно змінила спосіб і предмет виконання судового рішення, протиправно визнала судове рішення виконаним, чим порушила право стягувача на його реальне виконання, та створила для боржника ОСОБА_2 сприятливі умови для фактичного звільнення від відповідальності за невиконання рішення суду.

Державний виконавець під час виконання судового рішення зобов`язаний діяти об`єктивно, неупереджено, своєчасно та ефективно, вчиняти всі необхідні дії у межах наданих законом повноважень та належним чином їх документувати з метою забезпечення повного і реального виконання рішення суду.

Водночас зі змісту Акта старшого державного виконавця Мурашко О.В. від 17.01.2026 року вбачається протилежне: акт містить суб`єктивні оціночні судження та твердження, які фактично спрямовані на захист інтересів боржника ОСОБА_2 та призвели до порушення прав стягувача ОСОБА_1 . Так, в Акті зазначено: «Стягувач не вчинила дієвих заходів, спрямованих на належне виконання рішення суду та реалізації свого права шляхом їхнього спілкування між собою, з метою прийняття участі у вихованні дітей…»

Зазначене формулювання є грубим порушенням Закону України «Про виконавче провадження», оскільки свідчить про неправомірне перекладення обов`язку виконання судового рішення з боржника на стягувача. Стягувач не є суб`єктом виконання судового рішення. Жодна норма Закону України «Про виконавче провадження» не покладає на стягувача обов`язку «виконувати» рішення суду або вживати заходів для забезпечення його виконання.

Таким чином, викладені в Акті висновки: не ґрунтуються на вимогах закону; виходять за межі повноважень державного виконавця; мають характер оціночних та упереджених суджень; спрямовані на штучне виправдання невиконання судового рішення боржником ОСОБА_2 .

Крім того, старший державний виконавець Мурашко О.В. свідомо та з грубою недбалістю спотворила факти, не зафіксувавши в акті систематичне втручання боржника ОСОБА_2 у виконавчі дії, його перебивання стягувача під час спілкування з дітьми та надання вказівок. Натомість в акті без жодних підстав зазначено: «При проведенні виконавчих дій не виявлено агресивної та негативної поведінки між сторонами виконавчого провадження, а саме між боржником та стягувачкою», що не відповідає фактичному перебігу подій і є недостовірним відображенням дій боржника.

Поведінку самої ОСОБА_5 під час проведення виконавчих дій 17.01.2026 року, яка грубо порушує вимоги та принципи, визначені Законом України «Про виконавче провадження», зокрема принципи законності, неупередженості, об`єктивності та недопущення втручання у сферу, що не належить до повноважень державного виконавця.

Під час безпосереднього спілкування з дітьми ОСОБА_5 самовільно висловлювала оціночні судження та припущення щодо нібито вчинення стягувачем насильства, зокрема шляхом формулювань «це було колись», «можливо, мама змінила свою поведінку». Зазначені висловлювання не ґрунтуються на жодних встановлених фактах та виходять за межі функцій державного виконавця.

Жоден компетентний орган не встановлював фактів насильства з боку стягувача; відповідні обставини не підтверджені рішеннями суду, висновками органів досудового розслідування, органів опіки та піклування або будь-якими іншими процесуальними документами. У матеріалах виконавчого провадження такі відомості також відсутні.

Натомість у справі наявні докази, які свідчать про системне нав`язування дітям відповідних тверджень з боку боржника ОСОБА_2 та його матері баби дітей, про що державний виконавець Мурашко О.В. була належним чином обізнана. Попри це, вона не лише не припинила такі дії, а й фактично легітимізувала їх, повторюючи та транслюючи дітям недоведені твердження.

Такі дії ОСОБА_5 мають ознаки упередженого ставлення до стягувача, свідчать про перевищення службових повноважень та створюють реальний ризик завдання шкоди психічному стану дітей, а також спотворення результатів виконання судового рішення.

В акті державного виконавця за результатами виконавчих дій від 17.01.2026 зазначено, що «Діти кожен окремо категорично відмовились від спілкування із стягувачем, категорично відмовились, щоб їхня матір приймала участь у їхньому вихованні, категорично відмовились іти до стягувачки проживати у визначені дні рішенням суду, за адресою стягувача АДРЕСА_2 .».

Враховуючи обставин цієї справи така «відмова» дітей не може розглядатися ізольовано від умов, у яких вона сформувалася. Діти постійно проживають разом із боржником, перебувають під його безперервним впливом та контролем, тоді як контакт з матір`ю протягом тривалого часу був істотно обмежений батьком.

За таких умов систематична відмова дітей від проживання з матір`ю у визначений судом період, їх слова та поведінка під час виконавчих мають очевидні ознаки відчуження дітей від матері (parental alienation), відповідно формальна фіксація «категоричної відмови» дітей від спілкування або проживання з матір`ю не може вважатися поважно причиною для висновку про виконання судового рішення або для незастосування заходів примусового виконання.

Таким чином, відмова дітей від проживання з матір`ю у визначений судом період, за умов їх постійного проживання з боржником, особливо за наявності ознак відчуження, не є поважною причиною невиконання судового рішення, а навпаки - покладає на державного виконавця обов`язок застосувати передбачені законом заходи примусового виконання, зокрема передбачені статтею 64-1 Закону України «Про виконавче провадження».

Фіксація такої «відмови» без застосування заходів впливу до боржника фактично легітимізує наслідки маніпулятивної поведінки боржника, заохочує подальше невиконання судового рішення та сприяє поглибленню відчуження дітей від матері.

Відповідно до статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» обов`язок державного виконавця у таких категоріях справ має імперативний, тобто безумовний характер. Частина третя цієї статті прямо встановлює: «У разі невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт та виносить постанову про накладення на боржника штрафу».

Під час виконавчих дій 17.01.2026 року рішення суду боржником виконано не було. Жодних поважних причин для невиконання судового рішення боржником надано не було. Формальне виведення дітей боржником за межі свого домоволодіння не може розцінюватися як належне виконання судового рішення.

За таких обставин у державного виконавця виник прямий і безумовний обов`язок винести постанову про накладення штрафу на боржника як первинний захід примусового виконання.

Всупереч імперативним вимогам закону, старший державний виконавець Мурашко О.В.. не винесла постанову про накладення штрафу на боржника ОСОБА_2 , обмежившись складанням необ`єктивного, неповного та викривленого акту, який фактично легітимізував невиконання судового рішення.

Незастосування штрафу у цій ситуації є не формальним недоліком, а нівелюванням самого механізму примусового виконання судових рішень. Штраф є першим, обов`язковим і ключовим інструментом впливу на боржника, і його ігнорування призводить до перетворення судового рішення на декларативне та недієве.

Така бездіяльність державного виконавця свідчить про свідоме ухилення від виконання покладених законом обов`язків та фактичне сприяння боржнику у подальшому невиконанні судового рішення, що є несумісним із принципами законності, неупередженості та ефективності виконавчого провадження.

За відзивом на скаргу старший державний виконавець Мурашко О.В. просить залишити скаргу без задоволення. Відзив обґрунтовано тим, що державний виконавець має право застосовувати заходи примусового виконання та санкції, визначені статтями 10, 64-1 Закону України «Про виконавче провадження», що регламентують виконання рішень про встановлення графіку побачень на стадії примусового виконання, спрямовані на обмеження прав боржника з метою стимулювання до виконання рішення у спосіб, встановлений цим рішенням, шляхом вчинення боржником конкретних дій (способу поведінки), визначених резолютивною частиною рішення.

Частинами третьою, четвертою наголошеної статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, вимагає виконувати рішення та попереджає про кримінальну відповідальність - у разі невиконання боржником рішення без поважних причин. В той же час, стаття 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» не передбачає відповідних дій державного виконавця у разі свідомого небажання дитини контактувати з одним із батьків, що очевидно є поважною причиною, позаяк примусити дитину під час проведення виконавчих дій дотримуватись встановленого графіку проти її волі не мають права навіть її законні представники (батько та мати), з огляду на частину четверту статті 150 Сімейного кодексу України, згідно з якою батьки зобов`язані поважати дитину, а також частину першу та другу статті 155 цього ж Кодексу, згідно яких здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

При проведенні примусових виконавчих дій 17.01.2026 державний виконавець не порушив принцип справедливості, неупередженості та об`єктивності, оскільки державний виконавець здійснив перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням суду, внаслідок чого склав акт державного виконавця від 17.01.2026 яким встановив, що боржник забезпечив виконання рішення суду шляхом забезпечення побачення спілкування стягувача та дітей між собою з метою прийняття участі стягувача у вихованні дітей та подальшого їхнього проживання у визначений графік рішенням суду з урахуванням положень частини другої статті 159 СК України.

З вище викладено вбачається, що у державного виконавця відсутні підстави застосування заходів примусового характеру, які передбачені п. 5 частини першої статті 10 Закону № 1404-VIII та винесення постанови про накладення на боржника штрафу, оскільки боржник виконує рішення суду самостійно. Скаржниця у своїй скарзі фактично наполягає на зміні суті проведення виконавчих дій або застосуванні заходів не передбачених виконавчим документом, оскільки скарга містить вимоги в частині зобов`язання.

Однак державний виконавець 17.01.2026 діяв виключно в межах виключно рішення суду на підставі якого складено виконавчий документ та проводяться примусові виконавчі дії та самостійно не має право змінювати порядок чи спосіб його виконання.

Натомість, виконавчий лист №361/6226/17 від 19.02.2021 року передбачає із урахуванням інтересів малолітніх дітей, забезпечення їх спілкування між собою, а також забезпечення участі, кожного із батьків у їхньому вихованні, відповідно до положень частини другої статті 159 СК України, визначено графік побачень згідно рішення суду. Однак виконавчий лист не містить зобов`язань для сторін виконавчого провадження. Рішення суду полягає у забезпеченні участі обох батьків у вихованні та не перешкоджанні спілкуванню дітей із ними.

Таким чином, виконавчий лист № 361/6226/17 від 19.02.2021, виданий на підставі Рішення від 17.12.2019 справа № 361/6226/17 провадження № 2/361/109/19, яке набрало законної сили 09.12.2020, - не передбачає заходів примусового виконання у вигляді усунення перешкод щодо виконання графіку побачень, а отже заходи примусового виконання, що застосовуються у межах даного виконавчого провадження не можуть бути спрямовані на встановлення та усунення перешкод виконавцем, з огляду на положення статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» якими повноваження виконавця обмежуються виконуваним рішенням, а також частини другої статті 129 Конституції України, за якою делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.

17.01.2026 за результатами проведення примусових виконавчих дій було складено акт державного виконавця, з якого вбачаються встановлені фактичні дії та події, які відбулись під час проведення примусових виконавчих дій. Це повністю виключає ознаки протиправності чи бездіяльності у діях посадової особи ДВС.

Державним виконавцем в повному обсязі виконані обов`язки з виконання судового рішення та вжиті всі можливі й необхідні заходи, передбачені Законом України «Про виконавче провадження» та Інструкцією з організації примусового виконання рішень для належного виконання судового рішення з метою забезпечення відновлення порушених прав скаржниці про які сама скаржниця не вказує, також державний виконавець заохочував дітей до спілкування зі своєю матір`ю, однак діти висловили категоричне небажання спілкуватися та проживати з нею у встановлений судом графік.

Стягувачка була присутня під час складання Акта від 17.01.2026 та скористалася своїм правом на надання пояснень. Проте, жодних зауважень щодо порушення, викривлення обставин та фактів процедури проведення виконавчих дій або щодо достовірності зафіксованих у ньому фактів (зокрема, щодо відмови дітей) безпосередньо в самому Акті зазначено скаржницею не було, це свідчить про визнання Стягувачкою об`єктивності зафіксованих обставин на момент їх виникнення 17.01.2026.

У постанові від 22 квітня 2020 року у справі № 641/7824/18 Верховний Суд зазначив, що «завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту.

По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим.» За змістом наведених у даному відзиві норм Вищого Закону, норм спеціального Закону, норм матеріального та процесуального права вимоги стягувача щодо покладення судом на органи примусового виконання рішень обов`язків, не передбачених для таких органів чинним законодавством, у межах скарги на конкретну дію певного державного виконавця - є перевищенням обсягу процесуального права на оскарження дій державного виконавця, обмеженого статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження», статтями 447-451 Цивільного процесуального кодексу України.

За відзивом на скаргу представник Боржника ОСОБА_6 скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення оскільки скарга є надмірно надуманою, не обґрунтованою, не містить належних та допустимих доказів, не містить обраного способу захисту, а вимоги є не зрозумілими.

Відзив обґрунтовано тим, що Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 17.12.2019, яке було залишене без змін постановами Київського апеляційного суду від 03.08.2020 та Верховного Суду від 09.12.2020, встановлено, зокрема: графік спілкування обох дітей (доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ) із урахуванням інтересів малолітніх дітей, забезпечення їх спілкування між собою, а також забезпечення участі, кожного із батьків у їхньому вихованні, відповідно до положень ч.2 ст. 159 СК України, визначити наступний графік побачень:

- перший, третій тиждень кожного місяця із 10 год. 00 хв. суботи до 18 год. 00 хв. неділі малолітні діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають із матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 ;

- другий, четвертий тиждень кожного місяця із 10 год. 00 хв. суботи до 18 год. 00 хв. неділі малолітні діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають з батьком АДРЕСА_1 .

Рішення Броварського міськрайонного суду від 17.12.2019 року на підставі якого виданий виконавчий лист та проводяться примусові виконавчі дії не містить зобов`язань для сторін виконавчого провадження, а саме для боржника у справі чи державного виконавця щодо вчинення конкретних дій шляхом зобов`язання, Рішення суду полягає у забезпеченні участі обох батьків у вихованні та не перешкоджанні спілкуванню дітей із їхньою матір`ю.

Скаржниця обґрунтовує скаргу тим, що боржник систематично і свідомо не виконує рішення суду, що відбувається внаслідок упередженості посадових осіб Броварського ВДВС (ст. 3 скарги) та боржником не було передано дітей матері у протягом всього часу, визначеного резолютивною частиною рішення суду, а саме з 10:00, 17.01.2026 до 18:00, 18.01.2026 (ст. 5 скарги), однак звертаю увагу суду на той факт, що такі твердження є неправдивими, оскільки у резолютивній частині рішення суду не зазначено, що боржник повинен передати дітей стягувачу.

Боржник (батько дітей) з урахуванням інтересів дітей неповнолітньої ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітнього ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , забезпечив за визначеною адресою рішенням суду спілкування дітей із матір`ю дітей - стягувачем, а також забезпечив участь, стягувача у вихованні дітей шляхом їхнього спілкування та подальшого проживання з нею у визначений рішенням суду графік з урахуванням положень ч.2 ст. 159 СК України.

Однак, стягувач під час проведення примусових виконавчих дій 17.01.2026 не вчинила заходів, спрямованих на реалізацію свого права шляхом їхнього спілкування між собою з метою прийняття участі у вихованні дітей відповідно до рішення суду, під час проведення примусових виконавчих дій, стягувач не виявляла ініціативи до спілкування з неповнолітніми дітьми ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , оскільки діти кожен окремо категорично відмовлялись від спілкування та проживання у визначені дні рішенням суду за адресою стягувача АДРЕСА_2 .

В свою чергу Державний виконавець при проведенні примусових виконавчих дій 17.01.2026 здійснив перевірку виконання боржником рішення суду у час та місці побачення визначених рішенням суду, внаслідок чого був складений акт державного виконавця від 17.01.2026 яким встановлений даний факт.

Відповідно до ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження», державний виконавець не має права застосовувати фізичний примус до дитини для виконання рішення суду, зокрема щодо спілкування чи передання. З вище викладено вбачається, що скаржниця не оцінює об`єктивно особисте висловлювання та прохання неповнолітніх дітей, що проявляється у її наполегливих вимогах щодо продовження примусових виконавчих дій з урахуванням та постійною вираженою протидією з боку самих дітей починаючи від початку проведення виконавчих дій з 20.07.2024 року та станом на 17.01.2026 день проведення примусових виконавчих дій.

Відповідно до статті 9 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на вільне висловлювання особистої думки, формування власних поглядів, розвиток власної суспільної активності, отримання інформації, що відповідає її віку. Відповідно до ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї.

У контексті віку дитини при її опитуванні ВС у постанові від 25 березня 2019 року у справі № 165/2240/16-ц (провадження № 61-29942св18) зауважив, що при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини надається належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Також, у постанові ВС від 28 жовтня 2020 року у справі № 241/47/19 (провадження № 61-5726св20) зауважено, що з досягненням віку десяти років у дитини з`являється право не лише бути вислуханою і почутою, а й брати активну участь у вирішенні своєї долі.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

З матеріалів справи та доказів які додані до відзиву, вбачається що між інтересами неповнолітніх дітей ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_2 та інтересами їхньої матері ОСОБА_1 не існує справедливої рівноваги і мати дітей не дотримується такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Сторони у справі, боржник з дітьми та стягувачка проживають на паралельних вулицях на відстані приблизно 57 хвилин пішим ходом і жодних фізичних перешкод для спілкування між матір`ю дітей та дітьми не існує, діти у будь-який час, поза межами проведення примусових виконавчих дій так і під час проведення примусових виконавчих дій 17.01.2026 могли самостійно піти чи поїхати до своєї матері, оскільки вона проживає поряд (підтвердження чого є видруківка із Google maps). З даного доказу вбачається, що жодних дій з боку боржника чи державного виконавця які б перешкоджали реалізації виконання рішення суду стягувачу не існує, зокрема і 17.01.2026 року.

Твердження Скаржниці у скарзі, що боржник або баба дітей психологічно тисне на неповнолітніх дітей та на їх впливає не відповідає фактичним обставинам справи та не підтверджене жодним доказом. Відсутність психологічного або будь-якого іншого тиску на дітей зі сторони боржника підтверджується нижче зазначеними належними та допустимими доказами, які безпосередньо входять до предмету доказування, оскільки рішеннями судів встановлена думка дітей та беручи до уваги той факт, що позиція донечки була чітко виражена ще 8 років потому (із червня 2017), а сина 5 років потому (із лютого 2021 року), існує між матір`ю дітей та дітьми сталий, усвідомлений характер небажання дітей спілкуватись, контактувати та проживати зі своєю матір`ю, що є обставиною яка не залежить від проведення виконавчих дій зокрема 17.01.2026, що свідчить про її фактичне самоусунення від виконання батьківських обов`язків та ігнорування емоційних потреб та бажання дітей.

Небажання дітей контактувати із скаржницею є обставиною, незалежною від волі боржника та державного виконавця, дана обставина підтверджується та встановлена Рішенням суду від 17.12.2019 у справі 361/6226/17, яке залишене буз змін постановою Київського апеляційного суду від 03.08.2020 № 361/6226/17 та постановою Верховного суду від 09.12.2020 № 361/6226/17 на підставі якого складено виконавчий лист та проводяться виконавчі дії також судом встановлено, що згідно із Висновком комісійної судової психологічної експертизи Київського науководослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 20 червня 2019 року № 29760/29761/29762/18-61 встановлено: «2. З урахуванням індивідуально-психологічних властивостей, інтелекту, властивостей емоційно-вольової сфери, спрямованості особистості ОСОБА_1 яка має виражені труднощі та порушення дитячо-батьківських взаємин у взаємостосунках з донькою ОСОБА_3 яка займає по відношенню до доньки протилежну позицію та ОСОБА_1 схильна до встановлення значної психологічної дистанції між собою і дитиною.

З урахуванням індивідуально-психологічних властивостей, інтелекту, властивостей емоційно-вольової сфери, спрямованості особистості ОСОБА_2 має психологічно-налагоджені, довірчі взаємостосунки з ОСОБА_3 » (п. 2 аркуш 15 й рішення суду від 17.12.2019 № 361/6226/17 (додаток до відзиву №1);

«4.Умови виховання матері малолітньої ОСОБА_3 ОСОБА_1 та її індивідуально-психологічні якості мають негативний вплив і потенційно можуть вплинути негативно на емоційний, психологічний стан, відчуття благополуччя та розвиток малолітньої дитини ОСОБА_11 .

Враховуючи наявні порушення дитячо-батьківських взаємин між матір`ю та дитиною, яка займає по відношенню до дитини протилежну позицію, ОСОБА_1 схильна до встановлення значної психологічної дистанції між собою і дитиною.

Контроль над діями дитини з її боку практично відсутній, що може призвести до руйнування меж дозволеності, безконтрольності та утрати почуття благополуччя дитиною ОСОБА_3 при спільному проживанні з матір`ю» (п. 4 аркуш 15 й рішення суду від 17.12.2019 № 361/6226/17 (додаток до відзиву №1);

«5. Розлучення малолітньої дитини ОСОБА_3 з її матір`ю ОСОБА_1 та обмеження спілкування з нею може бути корисним для психологічного стану дитини ОСОБА_3 . Зокрема, у випадках, якщо матір буде використовувати по відношенню до дитини фізичну та вербальну агресію» (п. 5 аркуш 15-й рішення суду від 17.12.2019 № 361/6226/17 ( додаток до відзиву №1)

Крім того, постановою Київського апеляційного суду від 21.11.2023 у справі № 361/1872/21, яка залишена без мін постановою Верховного суду від 04.07.2024 № 361/1872/21, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Броварської міської ради Київської області про відібрання дитини та повернення її за місцем проживання матері, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей Броварської міської ради Київської області, Броварський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зміну місця проживання дитини та визначення місця проживання з батьком, також встановлено думку неповнолітнього сина ОСОБА_4 , з ким із батьків син хоче проживати та його ставлення до них.

Так постановою суду апеляційної інстанції встановлено, що: - «в ході розгляду справи суд з`ясовував думку малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , щодо його бажання повернутися за попереднім місцем проживання та визначення місця проживання з батьком. Під час з`ясування думки дитини, останній зазначив, що він хоче жити із батьком та сестрою ОСОБА_12 , змінювати місце проживання не хоче, так само не хоче проживати з матір`ю, йому подобається жити у батька» (абз. 4, 5 аркуш 14-й постанови Київського апеляційного суду від 21.11.2023 № 361/1872/21 (додаток до відзиву № 4).

З висновків Центру соціальних служб Броварської міської ради Броварського району Київської області від 25.07.2025 № 8 та № 9 вбачається, що за заявою Боржника до Центру було звернення, причиною звернення було з`ясування взаємовідносин між дітьми та їхньою матір`ю, із даних висновків вбачається особиста чітка виражена думка дітей щодо відсутності довіри та прив`язаності до матері (додаток до відзиву № 6, 7).

Також чітке висловлювання дітей підтверджуються протоколами дитячого психолога № 23 від 05.07.2025 року, № 29 від 19.07.2025 року, з яких вбачається, що контакт між дітьми та їхньою матір`ю відбувається без урахування прав, волі й безпеки дитини (додаток до відзиву № 8, 9). Актами комісійної перевірки від 09.10.2025 року № 23/9.05-07 та № 22/9.05- 07 про проведення оцінки рівня безпеки дитини до складу якої входили представники: Служби у справах дітей, Броварського РУП ГУНП в Київській області та лікар, які були складені за заявою стягувачки вбачається, що діти перебувають у повній безпеці та зі сторони батька дітей відсутнє психологічне та будь-яке інше насилля над дітьми додаток до відзиву № 10 ,11).

04 жовтня 2025 року під час проведення виконання примусових виконавчих дій неповнолітня дитина ОСОБА_13 , викликала працівників поліції з поставленим питанням до працівників поліції щоб захистили її та її молодшого брата ОСОБА_14 від їхньої матері ОСОБА_1 під час проведення примусових виконавчих дій, оскільки їхня мати чинить на них психологічний тиск через проведення примусових виконавчих дій, в наслідок чого були відібрані пояснення від неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , поліцейським РУП ГУНП в Київській області та на матір дітей було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.2 ст. 173-2 КУпАП. Цей факт є свідченням емоційного дискомфорту дітей, через дії матері які суперечать найкращим інтересам дітей, передбаченим національним законодавством та міжнародними нормами (зокрема ст. 3 Конвенції ООН «Про права дитини») та є підтвердженням наявності психологічного тиску з боку матері та наявність дискомфорту у дітей під час спілкування з матір`ю.

Діти мають право на власну думку, гарантовану статтею 12 Конвенції ООН «Про права дитини» і під час проведення примусових виконавчих дій, оскільки саме діти постійно висловлюють категоричну відмову зі стягувачкою та чинять супротив.

З вище викладеного вбачається, що твердження скаржниці, що боржник систематично заохочує дітей до агресивної та відчуженої поведінки є виключно суб`єктивною надмірно надуманою думкою скаржниці, оскільки до скарги не додано жодного належного доказу, який підтвердив дане твердження, а дане твердження спростовується вище вказаними рішеннями судів з яких вбачається встановлений факт, що між неповнолітньою дитиною та її матір`ю не існує взаємо-батьківських відносин, внаслідок чого відсутні підстави вважати, що боржник налаштовує дітей проти їхньої матері.

Отже, позиція стягувачки про наявність батьківського відчуження є однобічною і не враховує реальних причин відмови дітей від контактів із матір`ю, оскільки такі твердження про батьківське відчуження є надмірно надуманим та не обґрунтованим скаржницею, взаємовідносини між дітьми та їхньою матір`ю встановлені вище зазначеними рішеннями судів у 2019 році, оскільки думка дітей була заслухана та встановлена.

Крім того встановлені взаємовідносини висновком комісійної судової психологічної експертизи Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 20 червня 2019 з яких вбачається наявність порушення дитячо-батьківських взаємин між матір`ю та дітьми, що підтверджується вище вказаними: висновками дитячого психологів, висновками Центру соціальних служб, актами комісійної перевірки, які додані до відзиву.

В обґрунтування скаржник взагалі не вказує в чому конкретно полягає упереджене ставлення державного виконавця до стягувача, оскільки зі змісту скарги не вбачається обґрунтування про дане твердження також не вбачаються, які порушені принципи справедливості, неупередженості та об`єктивності виконавчого провадження державним виконавцем при проведенні примусових виконавчих дій 17.01.2026.

Стягувачкою не обґрунтовано та не підтверджено належними та допустимими доказами викладені без обраного способу захисту заявлені вимоги та відсутні обґрунтування про наявність причинно-наслідкового зв`язку між небажанням дітей спілкуватись та проживати із скаржницею у встановлені судовим рішенням періоди та конкретними діями (бездіяльністю) державного виконавця, так як на стадії примусового виконання виконавчого документу на користь ОСОБА_1 діти жодного разу зокрема і 17.01.2026 не погодились на спілкування та на проживання зі стягувачкою.

Більше того усвідомлений сталий характер взаємовідносин виник до відкриття виконавчого провадження починаючи із 2017 року, особиста чітка виражена думка неповнолітніх дітей відносно своєї матері не пов`язана з проведенням примусових виконавчих дій, що вбачається із вище вказаних доказів які долучені до відзиву.

Твердження скаржниці про те, що державний виконавець порушив вимоги Закону № 1404-VIII при складанні акта, є безпідставними та не підтвердженими жодними належними доказами. Державний виконавець діяв виключно у межах наданих йому повноважень, дотримуючись засад об`єктивності та неупередженості.

Відповідно до п. 8 розділу 1 Наказу Міністерства Юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 Акт це документ, що підтверджує певні встановлені факти або події. Акт державного виконавця є документом, у якому зафіксовано фактичні дії боржника, спрямовані на виконання рішення суду. Державний виконавець відобразив в акті державного виконавця від 17.01.2026 реальні фактичні обставини проведення примусових виконавчих дій, що мали місце у визначений час за вказаною адресою.

Оскільки процедура складання акта відповідає вимогам чинного законодавства, а сам документ містить об`єктивну фактичну інформацію про хід виконання, підстави для визнання дій державного виконавця протиправними чи акта недійсним відсутні.

Скаржницею не доведено, у чому саме полягало порушення порядку складання акту державного виконавця, окрім суб`єктивної незгоди скаржниці з його змістом. З вище викладеного вбачається, що акт складено без порушення принципів справедливості, оскільки скаржниця повинна була вказати, які саме принципи справедливості були порушені державним виконавцем при проведенні примусових виконавчих дій 17.01.2026 та як наслідок складання акту.

Акт державного виконавця від 17.01.2026 було складено у повній відповідності до вимог чинного законодавства, а викладені у ньому фактичні обставини об`єктивно відображають хід проведення 17.01.2026 примусових виконавчих дій. Державний виконавець, діючи як неупереджена посадова особа, зафіксував фактичне виконання боржником своїх обов`язків в частині забезпечення побачення та спілкування дітей з матір`ю, відсутність з його боку будь-яких перешкод у виконанні судового рішення.

Боржник вжив всіх заходів спрямованих на виконання рішення суду та просив саму стягувачку спілкуватись із неповнолітніми дітьми, що вбачається з акту державного виконавця, що є встановленим фактом. Будь-яких процедурних порушень, які могли б бути підставою для задоволення 3-ї та 4-ї вимоги, скаржницею не наведено, а незгода з фактичним змістом акта не є доказом його незаконності, упередженості державного виконавця та порушення принципів справедливості.

У разі незгоди із змістом акту, скаржник повинен був надати належні та допустимі докази (ст. 77, ст. 78 ЦПК України), що підтверджують викривлення фактичних обставин або порушення порядку його складання, однак скаржниця даних доказів не надає. Скаржниця до скарги не додає доказів, з яких би вбачалися викривлені фактичні обставини або порушення процедури його складання.

Порядок виконання рішення про встановлення побачення з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною, передбачений ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження», за якою виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку визначеному рішенням суду. Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем.

17.01.2026 Боржник ОСОБА_2 забезпечив та створив умови для спілкування дітей зі стягувачем, однак діти кожен окремо висловили небажання спілкуватися із стягувачем, що є обставиною яка не залежить від сторін виконавчого провадження, оскільки примушувати дітей фізично або психологічно ніхто не має права за законом. Стягувач необґрунтовано трактує фіксацію відмови дітей, як зміну способу виконання судового рішення, оскільки спосіб виконання рішення суду залишився незмінним та його виконання відбулось 17.01.2026 відповідно до його резолютивної частини.

Крім того акт державного виконавця від 17.01.2026 є виключно документом фіксації фактичних обставин при проведенні виконавчих дій. Виконавець, діючи як неупереджена посадова особа, лише перевірив та відобразив реальний хід подій. Боржник забезпечив побачення дітей з матір`ю, а діти висловили категоричну відмову від їхнього спілкування, а стягувач в свою чергу не вживала заходів з метою свого спілкування із дітьми.

З вище викладеного вбачається, що державний виконавець ні яким чином не змінював резолютивну частину рішення суду чи його спосіб виконання, оскільки ДВС є виконавчим органом і виконує рішення суду на підставі виконавчого документу виданого Броварським міськрайонним судом Київської області (п.5 ч.1 ст. 4 ЗУ «Про виконавче провадження»). Складений акт державним виконавцем 17.01.2026 є формою документальної фіксації фактичного стану виконання рішення суду на конкретний період часу.

Державний виконавець, діючи в межах правового поля, перевірив та зафіксував виконання боржником його обов`язку щодо забезпечення побачення матері з дітьми, однак діти категорично кожен окремо за своїм віком відмовились від такого спілкування через їхнє особисте волевиявлення самих дітей. Таким чином, дії державного виконавця були спрямовані на об`єктивне відображення реальних обставин, а не на зміну встановленого судом порядку, що виключає протиправність його дій та будь-яку зміну виконання судового рішення.

Заходи примусового виконання та санкції, визначаються статтями 10, 64-1, 75 Закону України «Про виконавче провадження», що регламентують виконання рішень про встановлення графіку побачень на стадії примусового виконання, спрямовані на обмеження прав боржника з метою стимулювання до виконання рішення суду у спосіб, встановлений цим рішенням, шляхом вчинення боржником конкретних дій (способу поведінки), визначених резолютивною частиною рішення.

Частинами 3, 4 ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження», передбачено, що державний виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, вимагає виконувати рішення та попереджає про кримінальну відповідальність у разі невиконання боржником рішення без поважних причин.

Отже, категорична відмова дітей від спілкування з іншою стороною виконавчого провадження є обставиною, що не залежить від волі чи поведінки боржника та свідчить про необхідність урахування інтересів і психологічного стану дітей під час виконання судового рішення, зокрема під час проведення примусових виконавчих дій 17.01.2026.

Боржником здійснюються усі необхідні та передбачені законом дії, спрямовані на забезпечення реалізації виконання рішення суду у спосіб, який не порушує права дітей, відповідає їхнім інтересам і не виходить за межі повноважень, визначених Законом України «Про виконавче провадження».

У даній справі боржник самостійно та постійно, зокрема і 17.01.2026 в добровільному порядку виконав рішення суду в наслідок чого відсутні підстави для задоволення вимоги щодо накладення штрафу на боржника чи вирішення питання щодо винесення постанови про накладення штрафу на боржника відповідно до вимог ст. 64-1 ЗУ «Про виконавче провадження».

Діти кожен окремо у своєму розумінні категорично відмовляються та чинять супротив щодо спілкування чи побачення зі своєю матір`ю, оскільки дії їхньої матері суперечать їхньому вільному волевиявленню, завдають їм психологічного тиску та дискомфорту, внаслідок чого порушується право неповнолітніх дітей на безпечне та стабільне середовище проживання, що також негативно впливає на їхній емоційний стан і розвиток з боку однолітків про події, що стосуються безпосередньо дітей.

З вище викладеного вбачається, що вимоги скаржниці не підлягають задоволенню, оскільки боржник 17.01.2026 рішення суду виконав в повному обсязі, однак свідоме не бажання дітей не контактувати з їхньою матір`ю є обставиною яка не залежить від бажання та враховуючи, що боржник батько дітей ОСОБА_2 забезпечив побачення дітей в повному обсязі під час здійснення примусових виконавчих дій 17.01.2026 тому відсутні підстави для застосування до нього заходів примусового виконання рішення, які передбачені ч. 3, 4 ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч.1 ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Звертаю увагу суду на той факт, що скаржниця у своїй скарзі просить суд встановити судовий контроль за виконанням ухвали суду, однак зі змісту скарги не вбачається яке її право чи свободи 17.01.2026 порушено боржником чи державним виконавцем при проведенні примусових виконавчих дій, також скаржниця просить встановити судовий контроль за виконанням рішення суду, яке виконується в повному обсязі, що свідчить про зловживання процесуальним правом, з метою тиску на боржника.

У постанові від 22 квітня 2020 року у справі № 641/7824/18 Верховний Суд зазначив, що «завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для свого захисту не зазначивши які її права, свободи чи інтереси при проведенні виконавчих дій порушені. По своїй суті ініціювання справи щодо встановлення судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим, а стягувачка у скарзі не вказує яке її право порушене та з чого воно вбачається.

За відповіддю на відзив ОСОБА_1 вона просить відхилити відзив представника боржника ОСОБА_6 як такий, що не спростовує доводів скарги. Задовольнити скаргу ОСОБА_1 у повному обсязі.

Відповідь на відзив обґрунтована тим, що представник боржника ОСОБА_6 є рідною сестрою боржника ОСОБА_2 . Ця обставина має принципове значення для оцінки процесуальної добросовісності сторони боржника та об`єктивності поданих нею матеріалів. Рідна сестра боржника, діючи як його представник, має очевидну особисту заінтересованість у результаті справи, що виходить далеко за межі звичайних клієнт-адвокатських відносин. У поєднанні з нижченаведеними обставинами це свідчить про те, що ведення справи з боку боржника є не стільки юридичним захистом, скільки скоординованою сімейною стратегією протидії виконанню судового рішення.

Психолог ОСОБА_15 є кумою боржника та учасником спільних сімейних заходів у родині ОСОБА_6 . Факт кумівства між психологом ОСОБА_15 та боржником ОСОБА_2 підтверджується п. 21 Протоколу судового засідання № 1468702 від 25.04.2023 у справі № 361/1872/21 (долучається до матеріалів справи як додаток). Крім того, психолог Гайченя неодноразово була присутня на сімейних застіллях у ОСОБА_6 рідної сестри боржника та його представника у цій справі. Таким чином, це замкнений трикутник особистої заінтересованості: боржник рідна сестра (представник) кума (психолог, чиї висновки подаються як докази). Жодна з цих осіб не може вважатися незалежною від іншої.

Скаржниця звертає увагу суду на надзвичайно показову хронологію подій, що розпочались безпосередньо після досягнення донькою ОСОБА_3 14-річного віку тобто з моменту набуття нею розширених процесуальних прав.

ІНФОРМАЦІЯ_4 доньці ОСОБА_3 виповнилося 14 років. 29 вересня 2025 року наступного дня після дня народження представником боржника ОСОБА_6 укладено договір про надання правничої допомоги з неповнолітньою донькою.

30 вересня 2025 року за безпосередньої участі ОСОБА_6 від імені доньки подається заява до Служби у справах дітей з вимогою провести дослідження стану психічного здоров`я матері. Ця заява у подальшому подається боржником як «самостійна ініціатива дитини». 03 жовтня 2025 року представником боржника через систему «Електронний суд» подається заява від імені доньки про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає примусовому виконанню.

04 жовтня 2025 року під час виконавчих дій за участі державного виконавця Цахло О.А. та батька дітей донька звертається на «102» із повідомленням про нібито психологічне насильство з боку матері. Складено адміністративний протокол, який боржник надалі подає як «доказ», акцентуючи на тому, що звернення є особистою ініціативою дитини. Інтервал між досягненням дитиною 14-річного віку та укладенням договору з нею як з клієнтом один (1) день.

Це унеможливлює будь-яке інше тлумачення, крім заздалегідь підготовленої та скоординованої дії. Протягом 6 днів (29.0904.10.2025) від імені дитини, яка проживає з боржником та перебуває під його безперервним контролем, ініційовано: укладення договору з адвокатом-сестрою боржника, заяву до ССД, процесуальну заяву до суду та звернення до поліції. Кожна з цих дій спрямована проти матері та безпосередньо пов`язана з предметом виконавчого провадження № 73990545.

Використання неповнолітньої дитини як процесуального інструменту в інтересах одного з батьків є самостійним видом маніпуляції, несумісним із принципом захисту найкращих інтересів дитини (ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, ст. 7 ЗУ «Про охорону дитинства»). Такі дії є черговим проявом батьківського відчуження та свідомого використання дитини як засобу протидії виконанню судового рішення.

Аргумент Відзиву: рішення суду не зобов`язує боржника «передати» дітей матері воно лише встановлює «забезпечення спілкування». Це ключовий і найбільш маніпулятивний аргумент Відзиву, який підміняє зміст рішення суду. Резолютивна частина рішення від 17.12.2019 містить такий текст: «малолітні діти... проживають із матір`ю ОСОБА_1 за адресою проживання матері».

Слово «проживають» це не «спілкуються», не «зустрічаються», не «перебувають поруч». Це конкретний і однозначний спосіб поведінки: фізичне проживання дітей за адресою матері у визначені рішенням суду строки. Відзив стверджує, що «у резолютивній частині рішення не зазначено, що боржник повинен передати дітей стягувачу». Однак забезпечення проживання за певною адресою неможливе без фізичного переміщення дітей до цієї адреси. Будь-яке інше тлумачення перетворює судове рішення на суто декларативне, позбавлене правового змісту, що є неприпустимим.

Аргумент Відзиву: боржник «виконав» рішення, вивівши дітей та запросивши матір до спілкування. Виведення дітей за межі домоволодіння боржника та пропозиція матері «поспілкуватися» не є виконанням рішення суду про проживання дітей за адресою матері. Згідно зі ст. 64-1 ЗУ «Про виконавче провадження», виконання рішення про побачення «полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням суду». Порядок це проживання, а не зустріч тривалістю 17 хвилин (з 10:05 до 10:22). Суд у рішенні від 17.12.2019 чітко визначив часові межі: з 10:00 суботи до 18:00 неділі. Тобто йдеться про понад 32 години перебування дітей у матері. Жоден з актів ДВС не фіксує навіть наближення до такого результату.

Аргумент Відзиву: стягувач сама не виявляла ініціативи під час виконавчих дій. Цей аргумент є грубим порушенням принципів виконавчого провадження та прямо суперечить закону. Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження», обов`язок забезпечити виконання рішення покладено на державного виконавця та боржника. Стягувач є суб`єктом права, на користь якого виконується рішення, а не суб`єктом виконання. Жодна норма закону не зобов`язує стягувача «виявляти ініціативу» для забезпечення виконання судового рішення боржником. Формулювання в акті «Стягувач не вчинила дієвих заходів...» є незаконним перекладенням обов`язку виконання з боржника та ДВС на стягувача. Це одне з ключових порушень, оскаржених у скарзі.

Аргумент Відзиву: будинки розташовані на відстані 5-7 хвилин ходьби, фізичних перешкод для спілкування немає (Google Maps). Цей аргумент є нерелевантним. Питання полягає не у фізичній відстані між будинками, а у виконанні судового рішення про проживання дітей за адресою матері. Географічна близькість не означає відсутності перешкод: діти не можуть самостійно реалізувати право на проживання з матір`ю, якщо перебувають під постійним контролем боржника та під впливом сформованого ним ставлення до матері. Крім того, сам факт того, що діти «у будь-який час могли самостійно піти до матері» але не робили цього протягом багатьох років є додатковим підтвердженням наявності батьківського відчуження, а не доказом його відсутності.

Аргумент Відзиву: діти мають право на вільне висловлювання думки (ст. 171 СК України, ст. 9 ЗУ «Про охорону дитинства»). Скаржниця не заперечує право дітей висловлювати думку. Однак право дитини на думку та право дитини блокувати виконання судового рішення це принципово різні правові категорії. Верховний Суд у постанові від 08.03.2023 у справі № 1309/9120/12 чітко вказав: «думка дитини не є абсолютною та не може використовуватися як механізм блокування виконання рішення без оцінки її найкращих інтересів». Найкращі інтереси дитини, як правило, полягають у підтримці зв`язків з обома батьками і саме тому суд ухвалив рішення про графік проживання. Таким чином, посилання на ст. 171 СК без врахування позиції ВС є однобічним та неповним.

Аргумент Відзиву: ВС у справах № 165/2240/16-ц та № 241/47/19 зазначив, що з 10 років дитина бере активну участь у вирішенні своєї долі. Зазначені справи стосувалися визначення місця проживання дитини в судовому порядку тобто первинного вирішення питання судом. У таких справах думка дитини є важливим елементом доказової бази для суду. Стадія виконавчого провадження є якісно іншою: рішення вже прийнято судом, і воно є обов`язковим до виконання. Якщо б воля дитини на стадії виконання могла скасовувати рішення суду будь-яке рішення у сімейних справах було б мертвонародженим: досить було б забезпечити відмову дитини під час виконавчих дій. Крім того, у справі № 241/47/19 йдеться про дитину, яка сама ініціювала зміну місця проживання. Тут ситуація протилежна: дитина перебуває під постійним впливом боржника та відмовляється від контакту з матір`ю під час примусових виконавчих дій.

Аргумент Відзиву: позиція доньки сформована з 2017 р., сина з 2021 р., тобто є «сталою та усвідомленою» і не залежить від виконавчого провадження. Цей аргумент підтверджує, а не спростовує наявність батьківського відчуження. Саме тривалість та стійкість відмови дитини від контакту з одним із батьків є класичною ознакою parental alienation syndrome. Що довший час дитина перебуває в стані відчуження то глибше вкоренилося порушення, і тим активнішими мають бути дії органів влади. ЄСПЛ у справі «Вихованок проти України» (2021) прямо вказав: за наявності ознак батьківського відчуження органи влади повинні діяти активно розробляти стратегію виконання, залучати спеціалістів, надавати цільову підтримку дитині. Пасивна фіксація «сталої позиції» дитини без жодних заходів є неприпустимою. Посилання на те, що позиція дітей «виникла до відкриття виконавчого провадження», означає лише одне: проблема виникла раніше і є більш глибокою що вимагає ще більш активного втручання, а не пасивного спостереження.

Аргумент Відзиву: ЄСПЛ у справі HUNT v. UKRAINE встановив, що інтереси дитини мають переважати над інтересами батьків. Скаржниця погоджується з цим принципом. Однак справа HUNT v. UKRAINE стосується ситуації, де зв`язок дитини з батьком становив загрозу для дитини. У цій справі жоден суд не встановив, що спілкування матері з дітьми є небезпечним для них. Натомість сам суд, ухвалюючи рішення від 17.12.2019, визнав, що участь матері у вихованні дітей відповідає інтересам дітей інакше він не встановлював би відповідний графік. Рішення суду є чинним і обов`язковим. Саме виконання цього рішення і є реалізацією найкращих інтересів дітей у розумінні суду.

Аргумент Відзиву: висновок КНДІСЕ від 20.06.2019 встановив психологічні труднощі матері та її схильність до «дистанціювання» від дітей. Висновок КНДІСЕ датований червнем 2019 року більше 6 (шести) років тому. Він складався в контексті іншого провадження і слугував доказовою базою для рішення суду від 17.12.2019. Це рішення, незважаючи на висновки експертизи, встановило графік проживання дітей з матір`ю тобто суд зважив усі обставини і все одно гарантував матері право на участь у вихованні. Посилання на 6-річний висновок для обґрунтування поточного невиконання рішення суду є неприйнятним. Якщо боржник вважає, що обставини змінились він має право звернутися до суду з позовом про зміну порядку виховання. Доти рішення суду підлягає виконанню. Критичний контекст, який Відзив свідомо замовчує: висновок КНДІСЕ 2019 р. вимірював наслідки вже існуючого відчуження, а не природний стан стосунків матері з донькою. Боржник ОСОБА_2 фактично відібрав доньку ОСОБА_3 та ізолював її від матері у червні 2017 році.

Таким чином, на момент проведення експертизи КНДІСЕ у червні 2019 року донька вже два роки перебувала в умовах цілеспрямованого відчуження від матері під постійним інформаційним і психологічним впливом батька. Експерти КНДІСЕ фіксували стан стосунків матері з донькою після двох років примусової ізоляції дитини тобто вимірювали не природні психологічні особливості матері, а наслідки вже сформованого батьківського відчуження. Використання цього висновку як доказу «труднощів» матері є логічним замкненим колом, яке повністю розкриває механізм маніпуляції: батько ізолює дитину від матері > формується відчуження > експерт фіксує його наслідки у вигляді «труднощів у стосунках» > ці наслідки використовуються для подальшого виправдання ізоляції та невиконання судового рішення.

Аргумент Відзиву: висновки Центру соціальних служб від 25.07.2025 №8 та №9 свідчать про відсутність довіри та прив`язаності дітей до матері. Боржник посилається на висновки ССС від 25.07.2025 як на підтвердження «позиції дітей» щодо матері. Однак ретельний аналіз цих документів у поєднанні з більш ранніми матеріалами справи свідчить про протилежне: вони є доказом батьківського відчуження, а не незалежної позиції дітей. По-перше, висновки ССС не підтверджують жодного об`єктивного факту насильства з боку матері.

По-друге, динаміка формування «негативного образу матері» у сина ОСОБА_16 прямо зафіксована ще у 2022 році. У Висновку органу опіки та піклування № 403 від 16.08.2022 (ст. 11) зафіксовано: від батька ОСОБА_2 дитина отримала інформацію про нібито жорстоке ставлення матері до його сестри ОСОБА_17 саме ця інформація з боку батька сформувала у Євгенія очікування можливого жорстокого поводження і щодо нього.

Водночас сам ОСОБА_16 жодного факту жорстокого поводження з боку матері по відношенню до себе не навів та підтвердив, що мати його не била. Таким чином, ще у 2022 році офіційно зафіксовано: уявлення дитини про насильство формувалося не на підставі власного досвіду, а шляхом цілеспрямованого зовнішнього інформаційного впливу з боку батька. По-третє, висновки ССС 2025 року фіксують поглиблення відчуження але не пояснюють його причин. Порівняння висновків ССС 2025 р. з даними 2022 р. демонструє чітку траєкторію: після тривалого проживання дітей з батьком фіксується посилення та закріплення негативного образу матері, яке супроводжується повною відмовою від довіри та небажанням підтримувати контакт. Що свідчить не про поглиблення процесу емоційного відчуження внаслідок постійного проживання дітей під впливом батька.

Аргумент Відзиву: протоколи психолога ОСОБА_18 від 05.07.2025 та 19.07.2025 свідчать про те, що «контакт відбувається без урахування прав, волі й безпеки дитини». Цей доказ є абсолютно неналежним та недопустимим, оскільки психолог ОСОБА_18 є кумою боржника ОСОБА_2 тобто особою, пов`язаною з ним особистими (кумівськими) стосунками. Це означає наявність прямої особистої заінтересованості у результаті справи та повну відсутність будь-якої незалежності та неупередженості. Відповідно до ст. 7778 ЦПК України, доказами є лише відомості, отримані з належних і допустимих джерел. Висновок особи, яка є кумою однієї зі сторін виконавчого провадження, складений за зверненням цієї самої сторони, не може вважатися об`єктивним доказом. Допущення такого доказу прирівнювалось би до ситуації, коли суддею у справі виступає родич однієї зі сторін.

Щодо висновків ОСОБА_15 у документах від 05.07.2025 (аналітичний висновок №22, протокол №23, акт фіксації психологічного насильства, акт фіксації прямої мови): ці висновки не можна вважати належно обґрунтованими, оскільки в них ігнорується провідна роль батька у формуванні конфлікту лояльності дітей та синдрому відчуження щодо матері. Експерт встановив численні зауваження щодо упередженості, необ`єктивності та конфлікту інтересів психолога ОСОБА_15 , які детально обґрунтовані у дослідницькій частині рецензії.

Щодо акту фіксації прямої мови від 05.07.2025: він міг би вважатися складеним у межах компетенції психолога лише за умови, якби ґрунтувався на аналізі результатів повної технічної фіксації. Натомість він складений на основі записів від руки, які є неповними та вибірковими за своєю суттю, що позбавляє цей документ доказової достовірності.

Щодо самого факту психологічного насильства: судовий експерт ОСОБА_19 прямо встановив, що дії осіб, присутніх під час виконавчих дій 05.07.2025 (з боку матері), не є і не можуть бути психологічним насильством з огляду на обставини, зафіксовані у самих документах ОСОБА_15 . Щодо емоційних реакцій дітей: судовий експерт підтвердив, що психолог ОСОБА_15 вірно зафіксувала факт напруження, тривоги та інших негативних станів у дітей під час зустрічі з матір`ю.

Однак ці стани жодним чином не свідчать про психологічне насильство з боку матері. Справжніми причинами негативних емоцій є: конфлікт лояльності, у якому діти вимушено «вибирають» сторону одного з батьків; синдром відчуження одного з батьків; негативне ставлення батька до матері, яке діти переймають через залежність від нього та спільне проживання.

Реакції дітей є типовими наслідками сімейного конфлікту та батьківського відчуження, а не наслідком поведінки матері. Щодо конфлікту інтересів ОСОБА_15 : враховуючи наявність близьких особистих стосунків (кумівства) між психологом ОСОБА_15 та батьком дітей ОСОБА_2 , судовий експерт підтвердив, що участь ОСОБА_15 у дослідженні поведінки дітей та складання нею психологічних висновків не може вважатися об`єктивною та неупередженою з точки зору професійної етики психолога. При виникненні конфлікту інтересів психолог зобов`язана була заявити самовідвід на момент винесення постанови виконавця про залучення фахівця до виконавчих дій. Цього зроблено не було.

Правове значення рецензії ОСОБА_19 . Рецензія є документом, підготовленим атестованим судовим експертом у порядку, передбаченому законодавством. На відміну від протоколів ОСОБА_15 приватного психолога, куми боржника, рецензія ОСОБА_19 є незалежним фаховим дослідженням, проведеним без будь-якої особистої заінтересованості у результаті справи. Вона підтверджує всі ключові доводи скарги щодо природи поведінки дітей та відсутності насильства з боку матері, і є прямим спростуванням висновків ОСОБА_15 .

Аргумент Відзиву: 04.10.2025 неповнолітня донька викликала поліцію та заявила про «психологічний тиск» матері; складено адміністративний протокол за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП. Адміністративний протокол це лише фіксація заяви, а не встановлення вини. Він може бути оскаржений і сам по собі не є доказом вчинення правопорушення. Факт складання протоколу не доводить, що мати справді вчинила насильство. Разом з тим, ця ситуація є показовою: виконавчі дії проводились без представника служби у справах дітей та без правоохоронців (залучених до виконавчих дій, а не викликаних дитиною). За відсутності нейтральних свідків 14-річна дитина, яка перебуває під постійним контролем батька, зробила заяву, яка використовується як «доказ» проти матері. Саме такий механізм скаржниця описує у своїй скарзі як провокацію.

Скаржниця звертає увагу суду, що жоден суд досі не встановив факту психологічного насильства з її боку щодо дітей. Протокол про адміністративне правопорушення не вирок. Аргумент Відзиву: заява доньки до Служби у справах дітей від 30.09.2025 підтверджує позицію дітей. 14-річна дитина, яка постійно проживає з батьком, яка роками перебуває під його впливом та сформувала стійке негативне ставлення до матері подає заяву до ССД на матір. Це є класичним сценарієм батьківського відчуження, а не незалежним волевиявленням дитини. Важливо: Служба у справах дітей орган, залучений до цієї справи, не вжила жодних заходів для відновлення зв`язку між матір`ю та дітьми, хоча це є одним з її прямих обов`язків. Натомість ССД фактично стала майданчиком для фіксації позиції дітей, сформованої під впливом боржника.

Аргумент Відзиву: державний виконавець не має права застосовувати фізичний примус до дитини (ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження»). Скаржниця не вимагала і не вимагає застосування фізичного примусу до дітей. Це очевидно неприйнятно. Однак ст. 64-1 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачає цілий арсенал заходів примусового виконання, жоден з яких не передбачає фізичного примусу до дітей: накладення штрафу на боржника (ч. 3, 4 ст. 64-1); попередження боржника про кримінальну відповідальність за ст. 382 КК України; звернення до суду щодо тимчасового обмеження боржника у правах (ст. 75); направлення до органу досудового розслідування повідомлення про кримінальне правопорушення; розробка комплексної стратегії виконання із залученням психологів та фахівців. Жоден з цих заходів застосований не був. Аргумент про «заборону фізичного примусу» є підміною предмету спору.

Аргумент Відзиву: підстав для штрафу немає, оскільки ст. 64-1 «не передбачає відповідних дій при свідомому небажанні дитини». Це твердження не відповідає тексту закону. Частина 3 ст. 64-1 ЗУ «Про виконавче провадження» встановлює: «У разі невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт та виносить постанову про накладення на боржника штрафу».

Закон не містить винятку для ситуацій «небажання дитини». «Поважні причини» це обставини непереборної сили або незалежні від боржника. Відмова дитини, яка постійно проживає з боржником та перебуває під його впливом, не є незалежною від боржника обставиною. Крім того, за 17 хвилин (10:05-10:22) виконавчих дій рішення суду (32+ год. проживання дітей у матері) свідомо не виконано. «Поважних причин» не надано. Обов`язок виконавця скласти акт та винести постанову про штраф. Це imperativa norma обов`язкова, а не диспозитивна.

Аргумент Відзиву: батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини (ст. 155 СК України). Скаржниця повністю поділяє цей принцип. Саме тому суд у рішенні від 17.12.2019, дбаючи про інтереси дітей, встановив графік їхнього проживання з кожним з батьків. Виконання цього рішення і є реалізацією найкращих інтересів дітей у тому вигляді, як їх визначив суд. Боржник не має права самостійно переглядати інтереси дітей та на їх підставі не виконувати рішення суду. Якщо боржник вважає, що інтереси дітей змінились він має звернутися до суду з позовом про зміну порядку спілкування. До ухвалення нового рішення діє чинне.

Аргумент Відзиву: скаржниця не вказала, яке її право порушено; вимога про судовий контроль є зловживанням правом. Право скаржниці, яке порушується, є цілком конкретним та юридично визначеним: це гарантоване рішенням Броварського міськрайонного суду від 17.12.2019 право на проживання дітей у матері в перший та третій тижні кожного місяця. Це право одночасно є: процесуальним правом правом на виконання судового рішення (ст. 6 Конвенції); матеріальним правом правом на участь у вихованні дітей (ст. 157 СК України); конвенційним правом правом на повагу до сімейного життя (ст. 8 Конвенції). ЄСПЛ у справі «Горнсбі проти Греції» (1997) прямо зазначив: невиконання остаточного судового рішення означає порушення права на справедливий суд.

Відзив представника боржника побудований на декількох принципових правових хибах: Перша: підміна стадій провадження. Відзив змішує аргументи, релевантні для первинного вирішення справи судом (думка дитини, висновок експертизи 2019 р., обставини проживання), з питаннями стадії виконавчого провадження. На стадії виконання рішення суду ці аргументи вже були враховані судом і не можуть переглядатись виконавцем або боржником.

Друга: ігнорування обов`язкового характеру ст. 64-1. Відзив не наводить жодного нормативного обґрунтування того, чому ч. 3 ст. 64-1 не застосовується у цьому випадку. Закон є imperativa «виносить постанову про накладення штрафу». Ніяких дискреційних повноважень відмовитись від штрафу виконавцю не надано. Третя: маніпулятивне використання практики ЄСПЛ та ВС. Відзив посилається на ті ж самі справи (Вихованок, Hunt), але інтерпретує їх вибірково, ігноруючи висновки про необхідність активних дій органів виконання та неприпустимість пасивної фіксації відмови дитини.

Четверта: доказова база Відзиву складається виключно з документів, ініційованих або отриманих боржником (висновки «його» психологів, акти за «його» заявами, заяви дітей, що проживають з «ним»). Жоден незалежний доказ не спростовує наявності батьківського відчуження.

Відзив представника боржника містить 24 додатки. Скаржниця проаналізувала кожен із них на предмет безпосереднього відношення до виконавчих дій 17.01.2026 та допустимості як доказу відповідно до ст. 7778 ЦПК України. Загальний висновок: із 24 додатків лише 1 (один) акт ДВС від 17.01.2026 (додаток №18) безпосередньо стосується предмету скарги. Решта 23 додатки або стосуються інших дат і подій, або є недопустимими доказами, або взагалі не мають відношення до виконавчих дій 17.01.2026.

Відповідно до частин 12 статті 77 ЦПК України належними є лише ті докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, тобто щодо обставин, що підтверджують заявлені вимоги або заперечення та підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Предметом доказування у цій справі є виключно законність дій та бездіяльності державного виконавця під час здійснення виконавчих дій 17.01.2026 року. Частиною 4 статті 77 ЦПК України прямо встановлено: суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Незважаючи на це, представником боржника подано значний обсяг документів, які не містять інформації щодо обставин здійснення виконавчих дій 17.01.2026 року та не підтверджують правомірність або неправомірність дій державного виконавця саме у цю дату. Фактично єдиним документом, що має безпосередній зв`язок із предметом доказування, є акт державного виконавця від 17.01.2026 (додаток № 18).

Інші долучені матеріали (судові рішення 20192020 років; судові рішення 20232024 років у справі № 361/1872/21; ухвала та постанова щодо усунення перешкод; висновки соціальних служб, адміністративні матеріали та акти виконавця за інші дати) стосуються інших спорів, інших процедур або інших часових періодів та не підтверджують жодної обставини, яка підлягає встановленню у межах цієї скарги. Видруківка з Google Maps взагалі не є доказом у розумінні ст. 77-78 ЦПК України.

Представник боржника долучила акти виконавчих дій за жовтеньгрудень 2025 р. та лютий 2026 р. з метою продемонструвати «сталу відмову дітей». У кожному з них зафіксовано аналогічну картину: діти відмовились, акт складено, провадження закрито до наступного разу. У жодному акті не винесено постанову про штраф, не направлено повідомлення про кримінальне правопорушення, не розроблено жодної стратегії подолання відчуження.

В судовому засіданні 06.03.2026 року ОСОБА_1 скаргу підтримала. Старший державний виконавець Мурашко О.В. та представник боржника ОСОБА_6 заперечили проти задоволення скарги. В судовому засіданні 06.03.2026 року під фіксацію судового засідання звукозаписувальними засобвами за клопотанням стягувача, погодженого з іншими учасниками було оголошено перерву до 15 год. 00 хв. 06.03.2026 року. Після закінчення перерви ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, про поважність причин не з`явлення суд не повідомила, клопотань про відкладення судового засідання від неї не надходило. Неявка ОСОБА_1 в судове засідання після оголошеної перерви не перешкоджає розгляду скарги відповідно до ч. 2 ст. 450 ЦПК України.

Заслухавши учасників та дослідивши докази у справі суд встановив.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 17.12.2019 у cправі № 361/6226/17 ухвалено: «Із урахуванням інтересів малолітніх дітей, забезпечення їх спілкування між собою, а також забезпечення участі кожного із батьків у їхньому вихованні, відповідно до положень частини другої статті 159 СК України визначено наступний графік побачень:

- перший, третій тиждень кожного місяця із 10 год. 00 хв. суботи до 18 год. 00 хв. неділі малолітні діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають із матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 ;

- другий, четвертий тиждень кожного місяця із 10 год. 00 хв. суботи до 18 год. 00 хв. неділі малолітні діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають з батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .»

На виконання зазначеного рішення щодо участі батьків у вихованні дітей 19 лютого 2021 року Броварським міськрайонним судом Київської області було видано виконавчий лист та у Броварського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (далі Броварське ВДВС) перебуває виконавче провадження № 73990545 з примусового його виконання. Боржником у даному виконавчому провадженні є батько дітей - ОСОБА_2 , а стягувачем є матір дітей ОСОБА_1 .

За листом виконавчого комітету Броварської міської ради Броварського району Київської області від 21.01.2026 року № 9.02-03/01/955 з посиланням на попередню участь 20.12.2025 року представника служби у справах дітей у виконавчих діях та вихідний день відповідно до розпорядку робочого дня не можна уповноважити посадових осіб брати участь у виконавчих діях.

За актом державного виконавця від 17.01.2026 року залучені постановою державного виконавця від 13.01.2026 року представники служби у справах дітей БМР БРКО та Броварського РУП не з`явилися.

Боржник забезпечив спілкування дітей із матір`ю у час визначений графіком відповідно до рішення суду. Боржник виконав рішення суду шляхом забезпечення участі стягувачки у виховані дітей шляхом їхнього спілкування між собою.

Стягувач не вчинила дієвих заходів спрямованих на належне виконання рішення суду та реалізації свого права шляхом їхнього спілкування між собою з метою прийняття участі у виховані дітей.

Під час проведення виконавчих дій стягував стояла осторонь, не виявила (проявила) ініціативу до налагодження контакту з дітьми і не приймала участі у виховані дітей шляхом їхнього спілкування між ними.

Діти кожен окремо категорично відмовились від спілкування із стягувачем, категорично відмовились щоб їхня матір приймала участь у їхньому вихованні, категорично відмовилися йти до стягувачки проживати у визначені дні рішенням суду.

При проведені виконавчих дій, не виявлено агресивної та негативної поведінки між сторонами виконавчого провадження, а саме між боржником та стягувачкою. О 10 год. 22 хв. виконавчі дії завершено.

Факт проведення виконавчих дій 17.01.2026 року, участі в них дітей та сторін додатково підтверджено також і відеозаписом доданим державним виконавцем. Крім того, вказаним відеозаписом додатково підтверджено і факт відмови дітей від поїздки до матері на проживання у встановлений судом графік.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: - верховенства права; - обов`язковості виконання рішень; - законності; - диспозитивності; - справедливості, неупередженості та об`єктивності; - гласності та відкритості виконавчого провадження; - розумності строків виконавчого провадження; - співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; - забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Відповідно до ст. 64-1 ЗУ «Про виконавче провадження» виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням.

Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт та виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною першою статті 75 цього Закону. У постанові зазначаються вимога виконувати рішення та попередження про кримінальну відповідальність.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт, виносить постанову про накладення на боржника штрафу в подвійному розмірі, надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, звертається з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України до суду за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби, виносить вмотивовану постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами (із врахуванням обмежень, передбачених частиною десятою статті 71 цього Закону) та вживає інші заходи примусового виконання рішення, передбачені цим Законом.

У разі виконання рішення боржником виконавець складає акт та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Відповідно до ст. 32 ЗУ «Про виконавче провадження» за наявності обставин, що перешкоджають проведенню виконавчих дій (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо), або з інших підстав, внаслідок виникнення яких сторони були позбавлені можливості скористатися правами, наданими їм цим Законом, виконавець може відкласти проведення виконавчих дій з власної ініціативи або за заявою стягувача чи боржника на строк до 10 робочих днів.

Про відкладення проведення виконавчих дій виконавець виносить відповідну постанову.

Відповідно до п. 6, 7, 8, 9 р. ІХ Інструкції з організації примусового виконання рішень затвердженої Наказом МЮ України від 02.04.2012 № 512/5 при виконанні рішення про встановлення побачення з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною державний виконавець за потреби залучає органи опіки та піклування. За наявності обставин, що перешкоджають проведенню побачення стягувача з дитиною, державний виконавець відкладає проведення виконавчих дій в порядку, визначеному статтею 32 Закону.

У разі якщо боржник не виконує рішення у зв`язку з відмовою дитини контактувати зі стягувачем, державний виконавець в установленому порядку залучає представників органів опіки та піклування, експерта або спеціаліста (психолога) для виявлення та/або підтвердження причин такої відмови.

У разі якщо рішення неможливо виконати у зв`язку з виїздом за межі України боржника та/або дитини, стягувача, державний виконавець письмово роз`яснює сторонам право звернутися до суду із заявою про відстрочку виконання рішення, про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення.

Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником рішення про встановлення побачення з дитиною у час та місці побачення стягувача з дитиною, визначені рішенням або державним виконавцем.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення про встановлення побачення з дитиною державний виконавець здійснює заходи примусового виконання рішення, передбачені частиною третьою статті 64-1 Закону.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення про встановлення побачення з дитиною державний виконавець здійснює заходи примусового виконання рішення, передбачені частиною четвертою статті 64-1 Закону.

При кожному наступному невиконанні боржником зазначеного рішення державний виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною четвертою статті 64-1 Закону.

В даному випадку суд вважає, що державний виконавець допустив протиправну бездіяльність щодо примусового виконання рішення суду, оскільки не здійснив відкладення проведення виконавчих дій для залучення експерта, спеціаліста (психолога) для виявлення та підтвердження причин відмови дітей від спілкування/проживання з матір`ю у встановлений судом графік побачень.

Так, дійсно саме відмова дітей від спілкування з матір`ю стала перешкодою для виконання рішення суду. Стаття 18 ЗУ «Про виконавче провадження» не надає прав державному виконавцю застосовувати фізичну силу до дітей для забезпечення їх участі у спілкуванні/проживанні з певним із батьків. Також, цього права не надають, а ні норми Сімейного кодексу України, а ні норми ЗУ «Про охорону дитинства» не дають таких прав жодним фізичним особам.

Але враховуючи, що діти постійно проживають з Боржником та відмовляються від спілкування/проживання з матір`ю, державному виконавцю слід було встановити чи це дійсна воля самих дітей і чи не здійснює вплив на дітей батько з метою перешкодити виконанню рішення суду. Для цього державний виконавець мав залучити певних осіб з психологічною освітою та відкласти проведення виконавчих дій при тому, що залучення спеціалісти служби у справах дітей не з`явилися для участі у проведенні виконавчих дій у вихідний день 17.01.2026 року.

В той же час державний виконавець не змінювала спосіб і порядок виконання рішення суду від 17.12.2019 року, але всупереч вимогам законодавства констатувала його виконання.

Дослідженими судом доказами не доводиться факт перешкод Божника у виконанні рішення суду, в той же час рішення суду виконане не було. Станом на 17.01.2026 року у державного виконавця були відсутні підстави для повідомлення правоохоронних органів про вчинення Боржником кримінального правопорушення та накладення на нього штрафу.

Спонукання Боржника до пришвидшення проведення виконавчих дій та початку спілкування Стягувача з дітьми з метою налагодження контакту в умовах зими (мінусових температур на вулиці де відбувалося проведення виконавчих дій) не може вважатися перешкоджанням у виконанні рішення суду.

Отже, відсутні підстави для задоволення вимог скарги щодо притягнення Боржника до відповідальності за невиконання рішення суду, не накладенні на нього штрафу з винесенням відповідної постанови.

Одночасно, суд не бере до уваги посилання державного виконавця, представника Боржника на те, що Стягувач не вживала певних дієвих заходів направлених на виконання рішення суду, встановлення контакту/спілкування з дітьми, оскільки законодавство не передбачає такого її обов`язку. Таке поведінка Стягувача не може бути підставою для невжиття державним виконавцем заходів для виконання рішення суду та виявлення/встановлення причин відмови дітей від участі в спілкуванні з матір`ю.

Дослідженими судом доказами не доводяться обставини упередженого ставлення державного виконавця до стягувача та порушення принципів справедливості, неупередженості та об`єктивності виконавчого провадження. Висловлювання слів, фраз державним виконавцем до дітей, як контраргументів на їх твердження щодо можливої протиправної попередньої поведінки Стягувача не можна розцінювати, як упереджене ставлення державного виконавця до неї. В даному випадку цими висловлюваннями державний виконавець намагалася спробувати переконати дітей поспілкуватися з матір`ю, поїхати жити до неї на певний час. Крім того, не дотримання державним виконавцем вимог законодавства при проведені 17.01.2026 року виконавчих дій не свідчить, що це ним вчинено внаслідок упередженого ставлення до Стягувача.

Отже, скарга в цій частині вимог також не підлягає до задоволення.

Крім того, суд не бере до уваги докази надані представником Боржника, як на підставу для встановлення дійсного волевиявлення дітей, а саме: - попередні акти державного виконавця щодо виконання цього рішення суду; - встановленні факти рішеннями судів в інших справах, в тому числі в Постанові Київського апеляційного суду від 21.11.2023 року; - актів проведення оцінки безпеки дитини; - висновків Центру соціальних служб щодо проведення індивідуальної роботи; - протоколів участі психолога у виконавчому провадженні тощо, оскільки цими доказами може доводитися лише дійсне волевиявлення дітей на дату їх складання, тобто до 17.01.2026 року. Також, суд не бере до уваги посилання представника Боржника на вчинення Стягувачем домашнього насильства щодо дочки ОСОБА_3 , оскільки не час розгляду скарги відсутнє відповідне рішення суду, яке набрало законної сили щодо притягнення Стягувача до адміністративної відповідальності.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах здійснює суд, який розглянув справу як суд першої інстанції. Суд може здійснювати судовий контроль за виконанням судового рішення у порядку, встановленому цим розділом.

Відповідно до ч. 1 ст. 453 ЦПК України про виконання ухвали, постановленої за результатами розгляду скарги, відповідний орган державної виконавчої служби, приватний виконавець повідомляють суд і заявника не пізніше ніж у десятиденний строк з дня її одержання.

Отже, судовий контроль не встановлюється за виконанням ухвали суду внаслідок того, що самою нормою ч. 1 ст. 453 ЦПК України визначено про виконання ухвали суду за наслідками розгляду скарги на ді/бездіяльність державного виконавця.

На підставі зазначеного слід відмовити у задоволення скарги щодо встановлення судового контролю за виконанням цієї ухвали суду.

Керуючись ст. 258-261, 351-355, 447-451 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність старшого державного виконавця Мурашко Ольги Володимирівни Броварського відділу державної виконавочої служби у Броварському районі Київської області Київського міжрегіонального управління Міністертва юстиції України у виконавчому провадженні ВП 73990545 щодо примусового виконання рішення суду у справі № 361/6226/17 у встановлений судом графік побачень.

Зобов`язати старшого державного виконавця Мурашко Ольгу Володимирівну Броварського відділу державної виконавочої служби у Броварському районі Київської області Київського міжрегіонального управління Міністертва юстиції України у виконавчому провадженні ВП 73990545 щодо примусового виконання рішення суду у справі № 361/6226/17 залучити експерта або спеціаліста (психолога) для виявлення та підтвердження причин відмови дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 від спілкування/проживання з матір`ю ОСОБА_1 у встановлений судом графік побачень, яка відбулася 17 січня 2026 року.

У задоволенні іншої частини скарги відмовити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

На ухвалу може бути подано апеляційна скарга безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення (ухвали).

Повна ухвала складена та підписана 16 березня 2026 року.

Суддя С.П. Савчак