Справа № 462/9505/25
УХВАЛА

про передачу справи за підсудністю

18 березня 2026 року м. Львів

Залізничний районний суд м. Львова у складі головуючої судді Постигач О. Б., розглянувши матеріали позовної заяви Акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановила:

представник позивача Шкапенко О. В. через систему «Електронний суд» звернувся до Залізничного районного суду м. Львова з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором від 19.10.2023 року № б/н у розмірі 26 201,21 грн. та судові витрати.

Ухвалою судді Залізничного районного суду м. Львова від 14.01.2026 року вказану позовну заяву передано в порядку ст. 27 ЦПК України за підсудністю для розгляду до Шевченківського районного суду м. Львова.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова від 18.02.2026 року вказану позовну заяву передано за підсудністю для розгляду до Залізничного районного суду м. Львова.

У зв`язку з наведеним, справу було передано для автоматизованого розподілу. У відповідності до вимог ст. 33 ЦПК України, автоматизованою системою документообігу суду 17.03.2026 року матеріали справи передані на розгляд судді Постигач О. Б.

Разом з тим, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що дана справа помилково направлена з Шевченківського районного суду м. Львова до Залізничного районного суду м. Львова та не може бути прийнята до розгляду з огляду на наступне.

У ст. 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Як роз`яснив Європейський суд з прав людини у справах «Верітас проти України» та «Сокуренко та Стригун проти України», суд не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції у разі перевищення ним своїх повноважень, визначених процесуальним законодавством. Зокрема, повноваження суду на розгляд конкретної справи, заяви або скарги визначається правилами підвідомчості та підсудності.

Отже, поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Підсудністю у цивільному судочинстві визначено розмежування компетенції між окремими ланками судової системи і між судами однієї ланки щодо розгляду і вирішення підвідомчих їм цивільних справ.

Згідно ч. 1 ст. 27 ЦПК України, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Як вбачається із змісту позовної заяви, позивач звернувся з позовом до суду в порядку ст. 27 ЦПК України.

Судом в порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України отримано інформацію про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

Як вбачається з отриманої 14.01.2026 року на запит суду відомостей відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Західного міжрегіонального управління ДМС (а.с. 85), відповідач ОСОБА_1 був зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , та знятий з реєстрації за цією адресою 17.10.2022р. Згідно цієї ж довідки відповдіач зараз зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 , що не відноситься до територіальної юрисдикції Залізничного районного суду м. Львова.

У зв`язку з цим, ухвалою судді Залізничного районного суду м. Львова від 14.01.2026 року вказану позовну заяву передано в порядку ст. 27 ЦПК України за підсудністю для розгляду до Шевченківського районного суду м. Львова.

Вказана ухвала в апеляційному порядку позивачем з мотивів порушення правил підсудності не оскаржувалась та 30.01.2026 року набрала законної сили.

Крім цього, згідно ч. 9 ст. 28 ЦПК України, на яку посилається суддя в ухвалі Шевченківського районного суду м. Львова, позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред`являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи).

Водночас із відповіді з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.03.2026 року № 2477685 вбачається, що відповідачу ОСОБА_1 на праві власності належить нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_3 , що відноситься до територіальної підсудності Шевченківського районного суду м. Львова.

Відтак, за результатами вжитих судом заходів, відомостей щодо реєстрації у встановленому законом порядку місця проживання або перебування відповідача на території, що належить до територіальної юрисдикції (підсудності) Залізничного районного суду м. Львова матеріали справи не містять. Обставин, що свідчили б про наявність підстав, передбачених ст. 28, 30 ЦПК України, матеріали справи не містять.

При цьому суд враховує правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24.06.2024 року у справі № 554/7669/21, згідно з якою нормами ЦПК України передбачено використання лише зареєстрованого місця проживання, фактичне місце проживання фізичної особи не має правового значення. З огляду на викладене, використання для встановлення конкретного суду за визначеною територіальною підсудністю фактичної адреси проживання матиме наслідком невизначеність при вчиненні окремих процесуальних дій, адже фактичне місце проживання може змінюватись чи не щодня. Крім того, особа може мати більше ніж одне фактичне місце проживання, але зареєстроване може бути лише одне місце проживання

На підставі викладеного суд дійшов висновку, що Шевченківський районний суд м. Львова помилково направив дану цивільну справу до Залізничного районного суду м. Львова.

Слід також врахувати, що недотримання судом правил територіальної юрисдикції (підсудності) є порушенням процесуального закону, який є підставою для скасування рішення з направленням справи на розгляд до належного суду (ч. 1 ст. 378 ЦПК України).

При цьому, розгляд справи судами з порушенням правил підсудності є порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції, оскільки такі суди не є встановленими процесуальним законом для такого розгляду (висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2018 року у справі № 369/238/15-ц (провадження № 14-117цс18)).

Частиною 9 ст. 187 ЦПК України, якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому ст. 31 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Стаття 32 ЦПК України передбачає, що спори між судами про підсудність не допускаються.

Разом з тим, враховуючи, що дана справа направлена з порушенням правил, встановлених ст. 31 ЦПК України, перенаправлення справи за належною підсудністю не може вважатися спором про підсудність.

При цьому підлягають врахуванню висновки Верховного Суду, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 серпня 2019 року в справі № 855/364/19, в постанові Верховного Суду від 05 березня 2020 року у справі № 640/12339/19, де зазначено, що якщо суд першої інстанції помилково чи неправильно направив до суду тієї самої інстанції справу, яка за предметом спору, суб`єктним складом учасників, характером спірних правовідносин відноситься до його підсудності, а суд, якому була направлена справа (позовна заява), повернув її назад як направлену внаслідок порушення правил підсудності, то рішення суду, який повернув справу адресанту, не може розцінюватися як ознака спору щодо підсудності чи порушення заборони про передавання справ. Таке рішення суду свідчить про виконання вимог процесуального закону щодо забезпечення дієвості і обов`язковості положень інституту підсудності справ і є реалізацією гарантії кожного на розгляд справи судом, встановленим законом. Таке рішення є виконанням вимог закону.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що матеріали цивільної справи за позовом Акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості підлягають поверненню для розгляду за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Львова як помилково направлені до Залізничного районного суду м. Львова.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 27, 28, 30, 31, 187, 260, 261, 354 ЦПК України, суддя,

постановила:

матеріали цивільної справи за позовом Акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості повернути на розгляд до Шевченківського районного суду м. Львова (електронна пошта: , місцезнаходження: 79007, м. Львів, вул. Січових Стрільців, 12) за територіальною юрисдикцією (підсудністю) в порядку ст. 27 ЦПК України як помилково направлені.

Копію ухвали направити учасникам для відома.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Передачу справи на розгляд вказаного суду за встановленою підсудністю здійснити не пізніше п`яти днів після закінчення строку на оскарження даної ухвали, а в разі подання скарги не пізніше п`яти днів після залишення її без задоволення.

Суддя: Постигач О. Б.