Ухвала

18 березня 2026 року

м. Київ

справа № 487/5163/20

провадження № 61-3498ск26

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крат В. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 червня 2024 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 16 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Заводський районний у місті Миколаєві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про встановлення факту родинних відносин та внесення змін до актового запису про народження,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2020 року ОСОБА_2 звернулась з позовом, який в подальшому уточнила, до ОСОБА_1 , третя особа - Заводський районний у місті Миколаєві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про встановлення факту батьківства та внесення змін до актового запису про народження.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_2 , починаючи з червня 2018 року проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер. Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно, до складу якого увійшли: житловий будинок АДРЕСА_1 , житлова квартира та декілька автомобілів.

ІНФОРМАЦІЯ_3 у позивача ОСОБА_2 народився син ОСОБА_4 . Відомості про батька дитини у свідоцтві про народження були внесені на підставі положень частини першої статті 135 СК України, згідно з якою при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Отже, батьком дитини записано за вказівкою позивача ОСОБА_5 . Проте, біологічним батьком малолітньої дитини є ОСОБА_3 .

На час смерті ОСОБА_3 спадкоємців першої черги за законом не було, а єдиним спадкоємцем другої черги був його брат - відповідач у справі ОСОБА_1 .

09 липня 2020 року ОСОБА_2 , як законний представник малолітньої дитини ОСОБА_4 , звернулася до Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Між тим, оскільки у свідоцтві про народження дитини ОСОБА_4 померлий ОСОБА_3 не зазначений батьком, то існують перешкоди в отриманні спадщини.

Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що між сторонами у справі виник цивільно-правовий спір, який підлягає вирішенню у порядку позовного провадження, ОСОБА_2 просила:

встановити факт батьківства, а саме, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є батьком малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ;

внести зміни до актового запису про народження за № 403, вчиненого 12 червня 2020 року Заводським районним у місті Миколаєві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зазначивши в графі «Батько» ОСОБА_3 , в графі «відомості про дитину» змінити прізвище дитини з « ІНФОРМАЦІЯ_5 » на « ІНФОРМАЦІЯ_5 ».

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 20 червня 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено:

встановлено факт батьківства, а саме, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , є батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ;

зобов`язано уповноважений орган реєстрації актів цивільного стану внести зміни до актового запису №403, складеного 12 червня 2020 року Заводським районним у місті Миколаєві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зазначивши у відомостях про батька дитини « ОСОБА_3 »; змінити прізвище дитини з « ІНФОРМАЦІЯ_5 » на « ІНФОРМАЦІЯ_5 », інші відомості залишити без змін;

вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:

факт батьківства ОСОБА_3 щодо дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є доведеним суду.;

у матеріалах справи міститься висновок судового експерта Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України №СЕ-19/121-24/3833-БД від 30 квітня 2024 року, згідно з яким ОСОБА_3 може бути біологічним батьком малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Ймовірність даної події складає 99,99999998%. Вказаний експертний висновок відповідачем та його представником не спростовано належними та допустимими доказами.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 16 травня 2025 року:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення;

Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 20 червня 2024 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 щодо встановлення батьківства;

згідно роз`яснень, які містяться у постанові Верховного Суду від 25 серпня 2020 року у справі № 478/690/18, висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи є підставою для категоричного висновку для визнання батьківства, оскільки ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства;

відповідач не надав суду доказів, які б спростовували зазначений висновок експерта;

посилання відповідача на порушення порядку проведення експертизи та відібрання зразків для проведення судової експертизи не заслуговують на увагу, оскільки не знайшли свого підтвердження. Натомість, вказаний експертний висновок є достатньо обґрунтованим, не суперечить іншим матеріалам справи, а тому не викликає сумнівів у його правильності;

фактично аргументи апеляційної скарги відповідача зводяться до незгоди із висновком судового експерта Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України № СЕ-19/121-24/3833-БД від 30 квітня 2024 року, який на час розгляду справи в апеляційній інстанції не спростований та має важливе значення при вирішення справи про встановлення факту батьківства.

Не погоджуючись із оскарженими судовими рішеннями, ОСОБА_1 декілька разів подавав касаційні скарги.

Ухвалою Верховного Суду від 08 липня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва 20 червня 2024 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 16 травня 2025 року залишено без руху та надано строк для виконання вимог ухвали (https://reyestr.court.gov.ua/Review/128685716).

Ухвалою Верховного Суду від 29 липня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва 20 червня 2024 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 16 травня 2025 року ухвалено вважати неподаною та повернуто, зокрема, у зв`язку із тим, що ОСОБА_1 не виконані вимоги, викладені в ухвалі Верховного Суду від 08 липня 2025 року щодо необхідності зазначення конкретних підстав касаційного оскарження, визначених частиною другою статті 389 ЦПК України (https://reyestr.court.gov.ua/Review/129148127).

Ухвалою Верховного Суду від 09 вересня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 червня 2024 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 16 травня 2025 року повернуто у зв`язку з тим, що у касаційній скарзі не викладені, передбачені чинним ЦПК України, підстави касаційного оскарження (https://reyestr.court.gov.ua/Review/130063092).

Ухвалою Верховного Суду від 06 листопада 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 червня 2024 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 16 травня 2025 року залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, зокрема, для належного обґрунтування пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, на який заявник посилається, як на підставу касаційного оскарження судового рішення (https://reyestr.court.gov.ua/Review/131713303).

Ухвалою Верховного Суду від 30 грудня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 червня 2024 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 16 травня 2025 року ухвалено вважати неподаною та повернуто у зв`язку з невиконанням ухвали суду про залишення касаційної скарги без руху у відведений судом строк у відведений судом строк (https://reyestr.court.gov.ua/Review/133212299).

14 березня 2026 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 червня 2024 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 16 травня 2025 року, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Разом з тим, підстави касаційного оскарження судового рішення передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі не викладено та не обґрунтовано.

Касаційна скарга підлягає поверненню з таких мотивів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Касаційний суд вже вказував, що у разі касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково вказуватися у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного судувід 18 серпня 2021 року в справі № 759/4747/16-ц (провадження № 61-4673св20)).

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).

Аналіз касаційної скарги свідчить, що її мотивувальна частина складається із викладення обставин справи та містить формальне посилання на неправильність та незаконність судових рішень. ОСОБА_1 не наводить передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень. Саме по собі посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права без обґрунтування випадків (випадку), передбачених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

Формальне посилання у касаційній скарзі на постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15-ц та від 06 квітня 2020 року у справі № 738/1452/17 не є обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України. Оскільки ОСОБА_1 жодним чином не обґрунтовує, яку саме норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в указаних у касаційній скарзі постановах Верховного Суду, застосував суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, не зазначає, які саме висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах (та якої саме) у них викладено та які не застосував суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, не обґрунтовує неправильне застосування судами норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Указане не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України та не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України).

Тому ОСОБА_1 не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга підлягає поверненню.

Повернення касаційної скарги не є перешкодою у доступі до правосуддя, оскільки повернення касаційної скарги не обмежує право особи в межах розумних строків та при дотриманні всіх інших вимог процесуального закону на повторне звернення до Верховного Суду.

Керуючись статтями 260, 389, 392, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 червня 2024 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 16 травня 2025 року повернути.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат