Номер провадження: 22-ц/813/4169/26
Справа № 496/1678/23
Головуючий у першій інстанції Пендюра Л. О.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.02.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.,

суддів: Кострицький В.В., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання Шахової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 23 червня 2025 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю,

встановив:

У березні 2023 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним вище позовом, у якому просив визначити його особистою приватною власністю будинок під АДРЕСА_1 та земельну ділянку, кадастровий номер :03:001:2115, розташовану за цією ж адресою.

Позов обґрунтовано такими обставинами.

З 21.10.2015 року по 26.06.2022 року сторони перебували у шлюбі.

За час перебування у шлюбі 11.12.2015 року за особисті кошти позивач придбав будинок АДРЕСА_1 , загальною вартістю 724 390 грн. Особисті кошти у розмірі 33 800 доларів США для придбання будинку та земельної ділянки ним було ввезено на територію України та задекларовано 22.08.2015 року до реєстрації шлюбу з відповідачкою.

На дату укладення договорів купівлі-продажу (11.12.2015 року) за офіційним курсом НБУ 1 долар США становив 23,36 грн, отже особисті кошти позивача склали еквівалент 789568,40 грн (33800 * 23,36 грн). За вказаний житловий будинок та земельну ділянку позивач сплатив грошові кошти у розмірі 724390 грн.

Оскільки право власності на будинок та земельну ділянку було зареєстровано під час перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, таке формально майно вважається спільною сумісною власністю подружжя, хоча воно придбано виключно за особисті кошти позивача. З метою остаточного врегулювання майнових питань, позивач звернувся до суду задля юридичної фіксації дійсних обставин, які виникли між ним та відповідачкою, та визнання будинку та земельної ділянки його особистим майном.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 23 червня 2025 року відмовлено у задоволенні вказаного вище позову.

У апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилаючись на обставини, якими обґрунтовано позов, яким вважає судом першої інстанції не надано належної правової оцінки, а також на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Біляївського районного суду Одеської області від 23 червня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов.

Скаржник зауважує про залишення судом поза увагою наданих ним доказів на підтвердження придбання спірного нерухомого майна за особисті кошти, а також суттєве поліпшення такого майна за власні кошти (виконання ремонтних робіт). При цьому, попри зазначення у Договорах купівлі-продажу згоди ОСОБА_2 на укладення таких правочинів, вказані договори не містять інформації про спільне фінансування подружжям придбання нерухомого майна.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Валах В.В., заперечуючи проти доводів та вимог апеляційної скарги, зауважує, що сам по собі факт ввезення позивачем ОСОБА_4 22.08.2015 року на територію України грошових коштів у розмірі 33 800 доларів США еквівалент 789568,40 грн (33800 * 23,36 грн) не доводить, що саме ці кошти були витрачені на придбання спірного нерухомого майна. Так, між ввезенням валюти (22 серпня 2015 року) та придбанням будинку (11 грудня 2015 року) минуло майже чотири місяці, протягом яких відбувалися значні сімейні витрати: укладення шлюбу, витрати на весілля, медичні послуги, пов`язані з вагітністю дружини, а також побутові витрати сім`ї. Доводи ж скаржника про здійснення ним суттєвих поліпшень у набутому за час шлюбу нерухомому майні не спростовують факту спільності майна подружжя, крім того, такі не доведені жодними доказами.

У судовому засіданні 17.02.2026 року позивач ОСОБА_3 та його представник- адвокат Тищенко С.Ю. підтримали вимоги апеляційної скарги, надали пояснення за доводами скарги. Представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Валах В.В., заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, просила таку залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, як законне та обґрунтоване.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення суду відповідає, з огляду на таке.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_5 , суд першої інстанції виходив з того, що ввезення позивачем в Україну 22.08.2015 року грошових коштів, так само і наявність у останнього особистих грошових коштів, не є достатнім доказом придбання ним 11.12.2015 року житлового будинку та земельної ділянки саме за ці грошові кошти, з урахуванням того, що укладенню договорам купівлі-продажу передувало спільне проживання сторін в орендованій квартирі та укладення між ними шлюбу.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з огляду на таке.

Судом встановлено, що з 21.10.2015 року по 26.06.2022 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

З митної декларації для письмового декларування товарів, які переміщуються через митний кордон України громадянами для особистих, сімейних та інших потреб, не пов`язаних із веденням підприємницької діяльності, заповненої позивачем 22.08.2015 року при перетині державного кордону України убачається, що 22.08.2015 року ОСОБА_3 під час перетину кордону задекларував ввезення в Україну грошових коштів у розмірі 33 800 доларів США.

11.12.2015 року сторонами було придбано спірне нерухоме, яке складається з житлового будинку з надвірними спорудами та 45/100 часток земельної ділянки, кадастровий номер :03:001:2115, площею 0,1004 га, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель споруд (присадибна ділянка), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується дублікатами договорів купівлі-продажу, посвідчених приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Орзіх В.М. 11.12.2015 року та зареєстрованих в реєстрі за № № 941, 943.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вирішуючи спір суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 2 п. 3 ст. 369 ЦК України згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. 77-79 ЦПК України) і це є її процесуальним обов`язком (ст. ст. 12, 13,81 ЦПК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Так, відповідно до ст. 69 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Статтею 71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Частиною 4 та 5 ст. 71 СК України встановлено, що присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від21.12.2007№11«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Отже, спільне майно подружжя за відсутності домовленості між ними, слід ділити порівну, з урахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги стосовно помилковості висновку суду першої інстанції про спільність права власності подружжя на майно, яке набуте за час шлюбу, та погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц.

Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, провадження № 61-2446 св 18,від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, провадження № 61-8518 св 18та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18.

Тож, оскільки набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована та з урахуванням наведених вище вимог щодо розподілу процесуальних функцій сторін, колегія суддів відхиляє доводи скаржника про недоведеність відповідачкою матеріальної участі у придбанні вказаного нерухомого майна.

Згідно ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

З огляду на заперечення відповідачки щодо спільності набутого у шлюбі майна та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України, слід зробити висновок, що позивач, наполягаючи на тому, що спірне нерухоме майно було придбано виключно за його особисті кошти, мав довести суду ці обставини належними доказами.

Отже, посилаючись на те, що спірна нерухомість була придбана під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, проте за особисті кошти позивача, ОСОБА_3 мав довести суду ці обставини належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, відповідно до вимог ст.ст. 77-80 ЦПК України.

Однак, презумпції права спільної сумісної власності подружжя позивачем не спростовано.

При цьому апеляційний суд зауважує, що судом не встановлено обставин стосовно домовленості між сторонами про відступлення від рівності часток у спільній власності.

Також як вірно зазначено судом, договори купівлі - продажу спірного майна укладено за участю ОСОБА_2 , за її письмовою згодою, посвідченої нотаріально, при цьому ОСОБА_3 не вносив будь-яких заперечень, щодо участі дружини при укладені зазначених договорів. Крім того, до березня 2023 року позивач не звертався до суду з позовом про визнання спірного нерухомого майна його особистою приватною власністю.

Стосовно посилань скаржника про здійснення ним ремонту спірної нерухомості, колегія суддів зауважує, що це не спростовує презумпцію спільності майна, встановлену ст. 60 СК України. Майно, набуте у шлюбі, належить подружжю на праві спільної сумісної власності незалежно від того, хто саме фінансував його придбання чи виконував роботи з утримання або ремонту.

З огляду на предмет позову є безпідставними посилання скаржника на ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав, для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя, а отже і відхиляє протилежні доводи апеляційної скарги.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно та обґрунтовано виснував про відмову в задоволенні позову ОСОБА_5 , з наведених в оскаржуваному рішенні підстав.

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бюрг та інші проти Франції" (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гору проти Греції" №2) [ВП], § 41" (Gorou v. Greece no.2).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до суб`єктивного тлумачення скаржником норм права, та незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, також фактично зводяться до переоцінки доказів наданої судом першої інстанції без посилення на обставини, які не були враховані під час вирішення цієї справи.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає вірними та обґрунтованими зазначені вище висновки суду з якими не погоджується скаржник.

Доказів які б спростували правильні висновки суду скаржником не надано.

Порушень судом норм процесуального права колегією суддів не встановлено.

Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування рішення суду, з мотивів наведених у апеляційній скарзі.

У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 23 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді В.В. Кострицький

М.В. Назарова