УХВАЛА

17 березня 2026 року

м. Київ

справа № 524/8627/23

провадження № 61-2562ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідачка), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою адвокатом Гонтарем Валерієм Миколайовичем, на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 02 травня 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 27 січня 2026 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночка Олександр Вікторович, приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу Веселовський Анатолій Григорович про визнання недійсним договору дарування, визнання недійсним договору міни, витребування майна з чужого незаконного володіння,-

ВСТАНОВИВ:

Обставини справи

1. У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, у якому просила:

- визнати недійсним договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Веселовським А. Г., 26 вересня 2019 року за яким право власності на квартиру АДРЕСА_1 перейшло до ОСОБА_2 ;

- визнати недійсним договір міни, посвідчений приватним нотаріусом Ганночкою О. В., 27 жовтня 2023 року за яким ОСОБА_4 за довіреністю ОСОБА_2 обміняла квартиру АДРЕСА_1 на квартиру АДРЕСА_2 ;

- витребувати з незаконного володіння відповідачів квартиру АДРЕСА_1 .

2. На обґрунтування позову зазначала, що в період 2019 - 2021 роки її син, ОСОБА_6 та онука ОСОБА_2 , переконали в тому, що для того, щоб уникнути можливого звернення стягнення на належну їй квартиру АДРЕСА_1 необхідно її подарувати онуці Кріскентії. Запевняли, що забезпечать її належним доглядом та умовами в цій квартирі. Як обіцяли син та онука квартира повернеться їй у власність та ніхто не буде здійснювати з нею жодних дій, які б перешкодили володіння нею.

3. За договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Веселовським А. Г., 26 вересня 2019 року, право власності на квартиру перейшло до ОСОБА_2 .

4. Укладенню договору передувало складання акту про порушення з боку КФ АТ «Полтаваобленерго» на суму понад 370 000,00 грн. У подальшому АТ «Полтаваобленерго» подавало позов, у задоволенні якого відмовлено в грудні 2021 року. Разом з тим, син обіцяв, що після закінчення судових процесів право власності на квартиру повернеться їй.

5. Однак квартира у її власність повернута не була. Більше того, між її сином ОСОБА_7 та його дружиною ОСОБА_8 виник спір щодо поділу спільного майна подружжя.

6. За твердженням заявниці, її онука ОСОБА_9 видала довіреність на її невістку - ОСОБА_4 , яка замість виконання досягнутих домовленостей щодо повернення квартири, за договором міни посвідченим приватним нотаріусом Ганночкою О. В. 27 жовтня 2023 року незаконно обміняла спірну квартиру АДРЕСА_1 на квартиру АДРЕСА_2 .

7. Заявниця вважає такі дії незаконними та стверджує, що зазначений договір міни був укладений ОСОБА_4 умисно, на користь своєї матері ОСОБА_3 .

8. Вказувала, що відповідачі порушили наявні домовленості, а тому наявні підстави для визнання договору недійсним передбачені статтею 230 ЦК України.

Короткий зміст судових рішень у цій справі

9. Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 02 травня 2025 року у задоволенні позову відмовлено. Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 03 листопада 2023 року шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 . Судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 12 453,76 грн. віднесено на рахунок позивача.

10. Рішення суду мотивовано тим, що позивачка не надала належних доказів на обґрунтування позовних вимог та не довела порушення своїх прав.

Суд першої інстанції зазначив, що позивачкою не надано суду належні, допустимі, безспірні та достовірні докази на підтвердження того, що між сторонами правочину по договору дарування квартири та між сторонами по договору міни виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування квартири та договором міни, та що воля сторін в кожному з договорів була спрямована на встановлення інших цивільно-правових наслідків, ніж ті, які передбачені укладеним між сторонами оспорюваного договору дарування квартири та оспорюваного договором міни квартири.

Автозаводський районний суд м.Кременчука Полтавської області зробив висновок про те, що зміст правочинів - договору дарування та договору міни не суперечать вимогам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, волевиявлення учасників правочину було вільним та відповідало їх внутрішній волі, правочини вчинено у формі, встановлені законом та були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, не порушують, не обмежують прав та інтересів його сторін або інших осіб.

Суд першої інстанції визнав посилання позивачки щодо фіктивності укладених правочинів безпідставними та не підтвердженими належними та допустимим доказами.

11. Постановою Полтавського апеляційного суду від 27 січня 2026 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гонтара В. В. - залишено без задоволення, а рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 02 травня 2025 року - без змін.

12. Колегія суддів погодилася з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що позивач не надала належних, достовірних і достатніх доказів про те, що договір дарування був укладений без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

13. Суд апеляційної інстанції зазначив, що позивачка сама підтвердила, що метою договору було уникнення відповідальності перед АТ «Полтаваобленерго», що свідчить про її власну недобросовісність. Доводи позивача про те, що відповідача ввели її в оману є безпідставними.

14. Колегія суддів не прийняла визнання позову відповідачем, оскільки визнання позову не може бути способом легалізації домовленостей сторін, спрямованих на шкоду іншим особам.

Узагальнені доводи касаційної скарги

15. 27 лютого 2026 року ОСОБА_1 , у інтересах якої діє адвокат Гонтар В. М., через підсистему «Електронний суд» звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 02 травня 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 27 січня 2026 року, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

16. ОСОБА_1 посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України та зазначила, що судами не враховано висновків щодо фраудаторних правочинів, викладеного у постанові Верховного Суду від 24 травня 2022 року у справі

№ 275/194/20, та щодо підстав недійсності правочину, викладеного у постанові Верховного Суду від 09 вересня 2024 року у справі № 711/4773/23.

Процесуальні передумови вирішення судом питання про відмову у відкритті касаційного провадження

17. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

18. Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

19. Питання про відкриття касаційного провадження у випадку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, вирішує колегія суддів у складі трьох суддів (частина п`ята цієї ж статті).

20. За приписами частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

21. Із матеріалів касаційної скарги, аналізу змісту оскаржуваної постанови Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для виникнення сумнівів щодо правильності застосування судом апеляційної інстанції норм права.

Встановлені судами обставини

22. Судом встановлено, що ОСОБА_1 була власником квартири АДРЕСА_1 . Право власності на зазначену квартиру виникло на підставі договору дарування квартири від 01 березня 2019 року за № 640, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Веселовським А. Г.

23. 26 вересня 2019 року між ОСОБА_1 (дарувальником) та ОСОБА_2 , яка є онукою дарувальника (обдарованою), від імені якої по довіреності діє ОСОБА_6 , укладено договір дарування квартири, за умовами якого дарувальник передала безоплатно у власність обдарованої квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 100,2 кв.м., житловою площею 55,5 кв.м.

24. За умовами договору, дарувальник та обдарована стверджують, що однаково розуміють значення і умов цього договору та його правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при його укладенні та його правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при його укладенні, а також те, що він не має характеру фіктивного та удаваного правочину (п. 6 Договору дарування квартири).

25. Сторони підтверджують, що вони не визнані у встановленому порядку недієздатними чи обмежено дієздатними, не обмежені в праві укладати правочини, не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними суті цього договору, вони володіють українською мовою в обсязі, достатньому для однакового розуміння значення, умов цього договору та його правових наслідків, волевиявлення с вільним і усвідомленим та повністю відповідає їх інтересам внутрішньої волі, укладання цього договору не порушує публічного порядку, не ставить їх у вкрай невигідне матеріальне становище і вчинюється ними без впливу тяжких обставин, цей договір не носить характеру удаваного правочину, договір містить всі істотні умови, спрямовані на реальне настання правових наслідків обумовлені ним, та не приховує іншого правочину і не носить фіктивного удаваного правочину та відповідає реальній домовленості сторін. дарувальник стверджує, що дарування здійснено за доброю волею без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального (п. 14 Договору дарування квартири).

26. Відповідно до договору міни від 27 жовтня 2023 року, за реєстровим №1655, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Ганночкою О. В., ОСОБА_3 передала, а ОСОБА_2 прийняла у власність квартиру, загальною площею 100,8 кв.м., житловою площею 68,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , що належить їй на підставі договору купівлі-продажу квартири від 23 травня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом міського нотаріального округу Веселовським А. Г., за реєстровим №5365, в порядку обміну на квартиру, загальною площею 100,2 кв.м., житловою площею 55,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , яка належить ОСОБА_2 на підставі договору дарування квартири від 26 вересня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Веселовським А.Г., за реєстровим №3431.

Позиція Верховного Суду

27. За вимогами статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

28. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

29. У постанові Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 759/24061/19 зроблено висновок, що презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

30. Згідно із частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

31. Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

32. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною.

33. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) вказано, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

34. Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі).

35. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

36. У ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Нікчемність правочину, навпаки має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

37. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

38. Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

39. У цій справі ОСОБА_1 посилалася, зокрема, що укладений договір дарування є недійсним на підставі статті 230 ЦК України.

40. Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

41. Тлумачення норм статті 230 ЦК України дає підстави для висновку, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

42. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

43. Тобто правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

44. Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

45. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 753/10863/16-ц, від 20 січня 2021 року у справі № 522/24005/17, від 26 липня 2022 року у справі № 760/21633/15.

46. Встановивши, що позивачкою не доведено наявності умисних дій відповідачів, спрямованих на введення її в оману щодо обставин, які мають істотне значення для укладення спірного правочину, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання недійсними договору дарування та договору міни.

47. Крім того, ОСОБА_1 у позовній заяві посилалася і на фіктивність вчинених правочинів.

48. Статтею 234 ЦК України встановлено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

49. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

50. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

51. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

52. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

53. Саме такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1873цс16, від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема, чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

54. Крім того, у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц Велика Палата Верховного Суду у подібних правовідносинах дійшла висновку про те, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

55. Суди попередніх інстанцій, встановивши, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами спірних правочинів виникли інші правовідносини, ніж передбачені цими договорами, а також що воля сторін у кожному з договорів була спрямована на встановлення інших цивільно-правових наслідків, ніж ті, які передбачені оспорюваними договорами, - зробили правильний висновок про безпідставність посилань ОСОБА_1 про фіктивність правочинів.

56. Крім того, заявниця посилалася на фраудаторний характер вчинених правочинів.

57. За загальним правилом, цивільно-правовий договір, у тому числі й договір дарування, не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення виконання зобов`язання зі сплати грошових коштів, в тому числі, на виконання судового рішення.

58. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

59. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19).

60. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника). Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18.

61. Верховний Суд уважає нерелевантними посилання ОСОБА_1 на правовий висновок щодо фраудаторності правочину, викладений у постанові Верховного Суду у постанові від 24 травня 2022 року у справі № 275/194/20, яка зазначена у касаційній скарзі, оскільки обставини справ, на які посилається заявниця, є відмінними від спірних правовідносин у цій справі.

62. Верховний Суд зазначає, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи

63. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 визначаючи критерій подібності правовідносин вказала на те, що спільність, подібність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин, якими є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, тобто взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Тому для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вживається термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 389 (пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України; пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України) та пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України (пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України; пункту 5 частини першої статті 339 КАС України), таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

64. Також у постанові від 19 травня 2020 року справа № 910/719/19 Велика Палата Верховного Суду вказала, що під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

65. Оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників є основним, а два інші - додатковими, на що вказує, зокрема, частина дев`ята статті 10 ЦПК України щодо можливості застосування аналогії закону, якщо правовідносини подібні саме за змістом.

66. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, потрібним є специфічний суб`єктний склад саме цих правовідносин та/чи їх специфічний об`єкт.

67. У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними, та порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій). Лише у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, установити суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

68. Разом із цим, наведений в касаційній скарзі правовий висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 24 травня 2022 року у справі № 275/194/20, не є релевантним справі № 524/8627/23, оскільки у цих справах відмінний суб`єктний склад та відповідно характер правовідносин.

69. Так, у справі № 275/194/20 Верховний Суд зробив висновок з урахуванням того, що позивач - кредитор боржника, який звернувся до суду з вимогою про визнання правочину недійсним з метою захисту свого права на виконання судового рішення та запобігання неправомірному відчуженню майна боржником. Натомість у цій справі (№ 524/8627/23) позивач є стороною спірного правочину - дарувальником, який оспорює укладений ним договір дарування та подальші правочини щодо відчуження майна, посилаючись на порушення домовленостей та введення в оману.

70. Необхідно нагадати, що Верховний Суд у своїй практиці послідовно застосовує доктрину заборони суперечливої поведінки, яка полягає в тому, що ніхто не повинен діяти всупереч своїй попередній поведінці. Головне завдання застосування принципу добросовісності полягає в тому, щоб перешкодити стороні отримати переваги та вигоду від її недобросовісних дій.

71. Отже, позивачка, посилаючись на вчинення нею недобросовісних дій, спрямованих на уникнення відповідальності перед кредиторами, не може посилатися на вчинення нею фраудаторного правочину як на підставу визнання його недійсним та повернення майна у свою власність, оскільки це суперечитиме принципам добросовісності та недопустимості отримання особою переваги від подібних дій.

72. Підсумовуючи, Верховний Суд у цій справі дійшов переконання, що оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, застосовано правильно. Висновки судів не суперечать висновкам Верховного Суду у справах, наведених у касаційній скарзі.

73. Отже касаційна скарга, подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, є необґрунтованою, тому наявні підстави, передбачених пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, для відмови у відкритті касаційного провадження.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою адвокатом Гонтарем Валерієм Миколайовичем, на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 02 травня 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 27 січня 2026 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночка Олександр Вікторович, приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу Веселовський Анатолій Григорович про визнання недійсним договору дарування, визнання недійсним договору міни, витребування майна з чужого незаконного володіння.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак О. М. Осіян Н. Ю. Сакара