Ухвала

18 березня 2026 року

м. Київ

справа № 759/27065/24

провадження № 61-2492ск26

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крат В. І. розглянув касаційну скаргу Державної іпотечної установи, яка підписана представником Гоцюк Наталією Олексіївною, на постанову Київського апеляційного суду від 22 січня 2026 року у справі за позовом Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Державної іпотечної установи, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним умов кредитного договору про встановлення плати за управління кредитом та зобов`язання перерахувати заборгованість,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2024 року Державна іпотечна установа звернулась з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором № 38/П/08/2006-840 від 05 вересня 2006 року, право вимоги за яким перейшло до ДІУ від ВАТ КБ «Надра» на підставі договору відступлення від 21 травня 2020 року.

Позов мотивований тим, що позичальник отримав 33 680 дол. США зі строком повернення до 05 вересня 2036 року. Додатковою угодою № 1 від 19 вересня 2013 року сторони погодили фіксовану відсоткову ставку у розмірі 14,2 % річних. Виконання зобов`язань забезпечено іпотекою та договорами поруки з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які несуть солідарну відповідальність у повному обсязі.

Через неналежне виконання зобов`язань утворилася заборгованість за період з 10 червня 2020 року по 10 серпня 2024 року у розмірі 553 427,83 грн (з яких 76 270,88 грн - тіло кредиту, 477 656,95 грн - відсотки). Оскільки направлена 23 серпня 2024 року вимога про погашення заборгованості виконана не була, позивач просив стягнути борг у судовому порядку.

У березні 2025 року ОСОБА_1 подав зустрічний позов до Державної іпотечної установи про визнання недійсним пункту 1.3.2 Кредитного договору від 05 вересня 2006 року(щодо встановлення щомісячної плати за управління кредитом у розмірі 0,35 %) та зобов`язання здійснити перерахунок заборгованості шляхом зменшення основного боргу на суму 9 184,96 дол. США.

Зустрічний позов мотивований тим, що умова договору про плату за управління кредитом є несправедливою, порушує права споживача та суперечить принципам добросовісності, а тому підлягає визнанню недійсною з моменту укладення. Вказував, що дізнався про порушення своїх прав із розрахунку до первісного позову, згідно з яким банк зарахував 4 431,11 дол. США сплачених коштів на погашення цієї комісії, а 19 вересня 2013 року безпідставно переніс борг по комісії у розмірі 4 750,85 дол. США на рахунок прострочених відсотків. Загальна сума коштів, безпідставно утриманих або нарахованих за незаконною комісією, становить 9 184,96 дол. США, на яку позивач просить зменшити тіло кредиту.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 19 вересня 2025 року позов Державної іпотечної установи задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Державної іпотечної установи заборгованість за кредитним договором № 38/П/08/2006-840 від 05 вересня 2006 року у розмірі 553 427 грн 83 коп, в тому числі: прострочена сума основного боргу - 76 270 грн 88 коп за період з 10 червня 2020 року по 10 серпня 2024 року; прострочені відсотки за користування кредитом - 477 156 грн 95 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:

позичальник ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, не здійснював платежів для погашення суми заборгованості по кредиту та нарахованим процентам, чим порушив взяті на себе договірні зобов`язання, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, тому позовні вимоги Державної іпотечної установи до позичальника та поручителів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягають задоволенню;

при відмові у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції зробив висновок про те, що строк звернення до суду позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 пропущений, підстави для визнання поважними причин пропуску встановленого законом строку відсутні, а тому у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсним умов кредитного договору про встановлення плати за управління кредитом та зобов`язання перерахувати заборгованість слід відмовити.

Постановою Київського апеляційного суду від 22 січня 2026 року:

апеляційну скаргу адвоката Кисличенко І. В., в інтересах ОСОБА_4 , задоволено частково;

рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 вересня 2025 року скасовано в частині задоволення позовних вимог Державної іпотечної установи до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та судових витрат по сплаті судового збору;

ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено;

в іншій частині рішення суду залишено без змін;

вирішено питання про розподіл судових витрат

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

укладенням додаткової угоди № 1 від 19 вересня 2013 року кредитор та позичальник змінили умови основного зобов`язання, збільшивши відсоткову ставку з 10 % до 14,2 % річних. Підвищення відсоткової ставки є зміною зобов`язання, що безумовно призводить до збільшення обсягу відповідальності боржника (зростання суми нарахованих відсотків), а отже - і поручителів;

матеріали справи не містять доказів надання поручителями ОСОБА_2 та ОСОБА_3 письмової згоди на таке збільшення відповідальності шляхом підписання відповідних угод. Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду (постанова у справі № 755/18438/16-ц від 26 червня 2019 року) та Верховного Суду України (справа № 6-268цс14), зміна зобов`язання (збільшення процентної ставки) без згоди поручителя припиняє поруку.

апеляційний суд виснував, що оскільки порука припинилася 19 вересня 2013 року в момент внесення змін до основного договору, правові підстави для покладення на поручителів солідарної відповідальності за боргами, нарахованими за підвищеною ставкою у 2020-2024 роках, відсутні.

27 лютого 2026 року Державна іпотечна установа через підсистему Електронний суд подала до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником Гоцюк Н. О. , на постанову Київського апеляційного суду від 22 січня 2026 року (повне судове рішення складено 26 січня 2026 року).

Ухвалою Верховного Суду від 06 березня 2026 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, зокрема, вказати підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав), обґрунтувати неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права і надати уточнену касаційну скаргу.

У березні 2026 року Державна іпотечна установа через підсистему Електронний суд подало до Верховного Суду уточнену касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог до поручителів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором і залишити у цій частині в силі рішення суду першої інстанції.

В уточненій касаційній скарзі Державна іпотечна установа підставою касаційного оскарження судового рішення зазначає пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах). Обґрунтовуючи указану підставу касаційного оскарження судових рішень, Державна іпотечна установа зазначає, що судом апеляційної інстанції не правильно застосована частина перша статті 559 ЦК України в редакції, чинній на час підвищення банком відсоткової ставки без згоди поручителя та за відсутності висновків Верховного Суду щодо питання застосування норми статті 559 ЦК України у подібних правовідносинах, а також, без врахування вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» № 2478-VIII, яким передбачено зворотну дію у часі редакції даної норми права від 03 липня 2018 року).

Разом з тим, підстави касаційного оскарження судового рішення передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України, в уточненій касаційній скарзі належним чином не викладено.

Касаційна скарга підлягає поверненню з таких мотивів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Касаційний суд вже вказував, що у разі касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково вказуватися у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного судувід 18 серпня 2021 року в справі № 759/4747/16-ц (провадження № 61-4673св20)).

Аналіз пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України свідчить, що ця норма процесуального закону спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору. При касаційному оскарженні судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, крім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити, зокрема, конкретизацію змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи (див. подібний висновок в пункті 132 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року в справі № 522/22473/15-ц (провадження № 12-13гс22)).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України заявник повинен чітко вказати, яку саме норму матеріального чи процесуального права суди попередніх інстанцій застосували неправильно, а також обґрунтувати необхідність застосування такої правової норми для вирішення спору, у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права, та як, на думку заявника, відповідна норма повинна застосовуватися.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).

Аналіз уточненої касаційної скарги свідчить, що особа, яка подала касаційну скаргу, не обґрунтовує передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень. Формальна вказівка на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України. Державною іпотечною установою не обґрунтовано неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права та не вказано обґрунтування власне необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи. Формальне зазначення в уточненій касаційній скарзі про відсутність висновків Верховного Суду щодо питання застосування норми статті 559 ЦК України у подібних правовідносинах є необґрунтованим і не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстави касаційного оскарження передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України та не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України).

Тому особою, яка подала касаційну скаргу, не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга підлягає поверненню.

Керуючись статтями 260, 389, 392, 393, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної іпотечної установи, яка підписана представником Гоцюк Наталією Олексіївною, на постанову Київського апеляційного суду від 22 січня 2026 року повернути.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат