ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 535/897/24 Номер провадження 22-ц/814/367/26Головуючий у 1-й інстанції Гуляєва Г. М. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2026 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Чумак О.В.,

суддів: Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.

за участю секретаря Галушко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на заочне рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 14 травня 2025 року, ухвалене суддею Гуляєвою Г.М.

по справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Маяк» про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом її повернення власнику

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Маяк» повернути належну йому на праві приватної власносіт земельну ділянку з кадастровим номером :00:002:0359 загальною площею 3,2730 га, яка розташована на території Котелевської селищної ради Котелевського (на даний час - Полтавського) району Полтавської області та стягнути судові витрати

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 16 квітня 2011 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Агрофірма «Маяк» укладено договір про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) щодо земельної ділянки з кадастровим номером :00:002:0359 загальною площею 3,2730 га, яка розташована на території Котелевської селищної ради Котелевського району Полтавської області.

Відповідно до п. 3.1. Договору строк його дії становить 10 років.

Пунктом 7.2. Договору встановлено, що його дія припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Згідно п. 8.1. договору, після припинення його дії землекористувач повертає землевласнику земельну ділянку у стані, не гіршому порівняно з тим, у якому він одержав її в користування.

Зазначений договір було зареєстровано 20.08.2014 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.

25.10.2021 року, відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом, власником вищевказаної земельної ділянки став ОСОБА_1 .

Позивач зазначив, що життя ОСОБА_2 скаржився позивачу, що відповідач постійно недобросовісно виконує свої обов`язки по договору, які виражались в недоплаті за користування земельною ділянкою, та наголошував - «що в 2021 році забере собі землю».

На виконання умов договору позивачем було надано відповідачу повідомлення від 26.10.2021 року щодо наміру припинити договірні відносини.

У відповідь на зазначене повідомлення листом № 232 від 25.11.2021 року відповідач підтвердив факт укладання договору про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) та повідомив, що договір пролонговано до 03.02.2031 року.

30.08.2024 року позивач направив відповідачу заяву щодо повернення земельної ділянки з кадастровим номером :00:002:0359, яку було отримано відповідачем 03.09.2024 року, однак станом на подання цієї позовної заяви жодної відповіді з боку ТОВ «Агрофірма «Маяк» надано не було.

На переконання позивача землекористувач допустив недобросовісність виконання договору, яка полягає у протиправній затримці повернення земельної ділянки, тобто, фактично відповідачем допущено порушення майнових прав позивача, оскільки внаслідок протиправної поведінки відповідача позивач позбавлений можливості розпоряджатись своїм майном.

Заочним рішенням Котелевського районного суду Полтавської області від 14 травня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Маяк» про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом її повернення власнику відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів звернення до відповідача з заявою про розірвання договору, у строк визначений п. 3.2 договору.

Не погодившись з вказаним рішенням місцевого суду його в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 , просив його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не дослідив увесь обсяг наявних у матеріалах справи доказів, зокрема, залишив поза увагою долучену позивачем до заяви про уточнення позовних вимог копію повідомлення від 26.10.2021, що підтверджує факт звернення позивача до ТОВ «Агрофірма «Маяк» із повідомленням про розірвання договору емфітевзису.

Від ТОВ «Агрофірма «Маяк» до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просило рішення суду першої інстанці залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні був присутній представник ТОВ «Агрофірма «Маяк».

Від представника ОСОБА_1 адвоката Гавриш Б.В. до суду надійшла заява про розгляд справи без участі апелянта та його представника.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення місцевого суду повною мірою відповідає вказаним вимогам.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, 16.04.2011 між ОСОБА_2 та ТОВ "Агрофірма "Маяк" укладено договір про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), на земельну ділянку з кадастровим номером :00:002:0359, площею 3,2730 гектарів, що надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та знаходиться на території Котелевської селищної ради (а.с. 12-13).

Відповідно до п. 3.1 договір укладено на 10 (десять) років.

Згідно пункту 10.1. договору він набирає чинності після підписання його сторонами та державної реєстрації.

Зазначений договір було зареєстровано 20.08.2014 року (а.с.14-16, 159-160).

Пунктом 3.2 договору передбачено, що у випадку, якщо жодна із сторін не заявить про свій намір розірвати цей договір за один рік до закінчення терміну його дії, договір вважається пролонгованим (продовженим) на цей же строк і на тих же умовах. Наступні пролонгації на наступні строки здійснюються на зазначених вище умовах.

Таким чином, строк дії даного договору мав сплинути 20.08.2024 року за умови виконання сторонами п. 3.2 договору.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.10.2021 власником вищевказаної земельної ділянки став ОСОБА_1 (а.с.18).

Згідно п. 5.4. договору перехід права власності на земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи землекористувача не є підставою для зміни умов або розірвання цього договору.

Позивач посилається на те, що він ще 26.10.2021 року направляв повідомлення відповідачу щодо наміру припинити договірні відносини, а відповідач у відповідь на зазначене повідомлення листом № 232 від 25.11.2021 року підтвердив факт укладання договору про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) та повідомив, що договір пролонговано до 03.02.2031 року.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку про їх безпідставність, з огляду на відсутність належних та допустимих доказів звернення позивача до відповідача у строк передбачений п. 3.2 договору з заявою про намір розірвати цей договір.

Колегія суддів погоджується з даним висновком місцевого суду з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Статтею 4 ЦПК України гарантовано право особи на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до положень частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також з дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори, інші правочини, юридичні факти.

Згідно з частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як передбачено частиною першою статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У пункті 3 частини першої статті 395 ЦК України передбачено, що самостійним різновидом виду речового права на чуже майно є право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис).

Підстави виникнення, порядок оформлення, припинення та інші питання щодо емфітевзису врегульовано частиною п`ятою статті 102-1 ЗК України та Главою 33 Розділу II «Речові права на чуже майно» Книги третьої «Право власності та інші речові права» ЦК України.

Згідно зі статтею 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і фізичною особою, юридичною особою (далі - землекористувач). Право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 102-1 ЗК України.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2024 року у справі № 518/520/20 (провадження № 61-15357св23) зроблено висновок, що по своїй суті емфітевзис - це речове, довгострокове, відчужуване та успадковуване право володіння та користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб; емфітевзис має своїм об`єктом визначену річ - земельну ділянку. Емфітевзис є правом абсолютним і як здійснюється його носієм проти кожної особи, включно з власником відповідної ділянки. Обмеженість емфітевзису полягає лише в тому, що це право на чуже майно; емфітевзис характеризується спеціальною метою його встановлення - користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Через об`єктивну тривалість реалізації такої мети емфітевзис є правом довгостроковим; емфітевзис є не просто речовим правом на земельну ділянку, а одним із найбільш міцних прав після права власності. Емфітевзис постає в історії приватного права та цивілістичній доктрині як найбільш повне обмежене речове право на сільськогосподарські землі, поступаючись у цьому аспекті лише праву власності; емфітевзис як речове право на чуже майно стає відносно самостійним і незалежним від договору, яким він встановлений. Підстави припинення речових прав на чуже майно визначаються лише законом. Договором про встановлення емфітевзису не можуть бути встановлені підстави припинення емфітевзису, що не передбачені як такі законом.

У статті 412 ЦК України передбачено, що право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі власника земельної ділянки та землекористувача; 2) спливу строку, на який було надано право користування; 3) викупу земельної ділянки у зв`язку із суспільною необхідністю.

Право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб може бути припинене за рішенням суду в інших випадках, встановлених законом.

Частиною 9 ст. 102-1 ЗК України передбачено, що право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) та право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) припиняються в разі:

1) поєднання в одній особі власника земельної ділянки та землекористувача;

2) спливу строку, на який було надано право користування;

3) відчуження земельної ділянки приватної власності для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності;

3-1) прийняття уповноваженим органом виконавчої влади, органом місцевого самоврядування рішення про використання земельної ділянки державної чи комунальної власності для суспільних потреб;

4) невикористання земельної ділянки для забудови в разі користування чужою земельною ділянкою для забудови протягом трьох років;

5) припинення дії договору, укладеного в рамках публічно-приватного партнерства (щодо договорів емфітевзису та суперфіцію, укладених у рамках такого партнерства);

6) за згодою сторін договору емфітевзису, суперфіцію;

7) примусове відчуження земельної ділянки відповідно до статті 14-1 Закону України "Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану".

Тлумачення статті 412 ЦК України та частини дев`ятої статті 102-1 ЗК України дає підстави для висновку, що емфітевзис, як один із найбільш міцних речових прав після права власності, може бути припинений за рішенням суду та лише у випадках і з підстав, встановлених законом. Підстави припинення речових прав на чуже майно спеціально визначаються лише законом та є вичерпними для емфітевзису.

Оскільки Цивільний кодекс України не встановлює істотних умов для договору емфітевзису, при укладенні цього договору необхідно виходити із загальноприйнятих істотних умов для договорів предмету, ціни та строку дії.

Статтею 631 ЦК України закріплено загальне правило, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої, права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

У п. 3.1 договору емфітевзису від 16.04.2011 сторони погодили, що строк дії договору становить 10 років.

Згідно пункту 10.1. договору він набирає чинності після підписання його сторонами та державної реєстрації.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації підлягає право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.01.2020 у справі №322/1178/17 зроблено висновок, що для визначення початку перебігу та закінчення строку дії договору має значення не момент його підписання, а момент вчинення реєстраційних дій, тобто внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень як єдиної державної інформаційної системи, яка містить відомості про речові права на нерухоме майно, їх обтяження, суб`єктів речових прав, технічні характеристики об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд тощо), кадастровий план земельної ділянки, а також відомості про правочини, вчинені щодо таких об`єктів нерухомого майна, з якими закон пов`язує набрання чинності договору, а саме: можливість реалізації сторонами своїх суб`єктивних прав та обов`язків.

Оскільки даний договір було зареєстровано 20.08.2014, тому строк його дії мав закінчуватися 20.08.2024.

Пунктом 3.2 договору передбачено, що у випадку, якщо жодна із сторін не заявить про свій намір розірвати цей договір за один рік до закінчення терміну його дії, договір вважається пролонгованим (продовженим) на цей же строк і на тих же умовах. Наступні пролонгації на наступні строки здійснюються на зазначених вище умовах.

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 посилався нате, що він 26.10.2021 направив на адресу відповідача заяву з повідомленням про намір розірвати даний договір.

На підтвердження вказаної оставини ОСОБА_1 надав копію даної заяви та фіскальний чек АТ «Укрпошта».

Проте, умовами договору чітко передбачено строк для звернення до землевласника до землекористування з відповідною заявою, а саме за один рік до закінчення терміну його дії.

Визначення в договорі даного строку, з огляду на мінливість суспільних відносин, є свідченням дійсного наміру сторони на припинення договору, термін дії якого закінчується.

Разом з тим, позивачем долучено адресовану відповідачу заяву з повідомленням про намір розірвати даний договір, яка датована 26.10.2019, тобто складену майже за 5 років до закінчення терміну дії договору.

Крім того, копія вказаної заяви є майже нечитабельною, що позбавляє суд в повному обсязі дослідити її зміст.

Також, позивачем не надано доказів направлення відповідачу саме даної заяви, та, відповідно, її отримання останнім.

В долученому позивачем фіскальному чеку АТ «Укрпошта» від 28.10.2021 не зазначено відправника, проте вказано, що поштове відправлення направлено рекомендованим листом. Разом з тим, позивачем не надано доказів його отримання відповідачем, або повернення його без вручення, з зазначенням відповідних причин.

З метою перевірки вручення відповідачу даної заяви, судом апеляційної інстанції в судовому засіданні було зобов?язано представника відповідача надати інформацію щодо отримання заяви ОСОБА_1 від 26.10.2019. Разом з тим, представник відповідача повідомив про неможливість надання даної інформації у зв?язку із знищенням журналів вхідної кореспонденції внаслідок закінчення терміну зберігання.

Після звернення до суду з даним позовом, ОСОБА_1 30.08.2024 надіслав відповідачу заяву про розірвання договору та повернення належної йому земельної ділянки, проте вказані дії були вчинені позивачем в порушення строків передбачених п. 3.2 договору емфітевзису.

Таким чином, суд першої інстанції повно та об`єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких прийшов до обгрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Інші доводи апеляційної скарги не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду і впливали на їх законність, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи з викладеного, судова колегія дійшла висновку про те, що судом першої інстанції з`ясовано всі обставини та надано їм належну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення місцевого суду, апеляційним судом не встановлено.

Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 1, ст. 375, ст. 382 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 14 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий О.В. Чумак

Судді Ю.В. Дряниця

Л.І. Пилипчук