Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2026 року

Подільський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Будзан Л.Д.,

за участю секретаря судового засідання Топоровського М.О.,

представника позивача ОСОБА_10.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В :

В серпні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Київської міської ради, в якому просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на 1/6 частку будинку12, що розташований по АДРЕСА_1 .

В обгрунтування позову посилається на те, що приблизно в 80-х роках вказаний будинок розподілили між собою бабуся (2/3 частини будинку) та її батько ОСОБА_2 (1/3 частина будинку), де проживав він з родиною. В 1991 році бабуся ОСОБА_3 подарувала належні їй 2/3 будинку онуці, ОСОБА_4 , яка проживає у вказаній частині будинку по сьогоднішній час. Зазначений порядок користування житловим будинком закріплено рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 25 лютого 2005 року (справа №2-188/2005). Зазначає, що в 2006 році батьки вирішили виїхати з будинку та передати їй в користування 1/3 частину, тому вважає, що з 2006 року вона є добросовісним володільцем зазначеної 1/3 частини майна. На підтвердження постійного проживання протягом 10 років у вказаній 1/3 частині будинку посилається на те, що нею здійснено розподілення всіх комунальних послуг, що надавалися на окремий особовий рахунок, заведено окремі гілки водо- та газопостачання, вона сплачує комунальні та всі інші витрати, пов`язані з утриманням майна, постійно робить поточні та капітальні ремонти за власні кошти з метою належного утримання майна. Наголошує, що після смерті батька ОСОБА_2 та під час оформлення спадщини за ним у 2017-2020 роках з`ясувалося, що зазначений будинок за адресою: АДРЕСА_1 побудовано дідусем ОСОБА_5 на земельній ділянці, що йому була надана відповідно до договору про надання земельної ділянки під будівництво житлового будинку, посвідченого Четвертою київською державною нотаріальною конторою 27 вересня 1946 року за реєстровим №13944, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 29 січня 1970 року в реєстровій книзі № 10-14 за реєстровим № 2097. Після смерті дідуся 10 жовтня 1983 року, зазначене майно було поділено між спадкоємцями, а саме його дружиною ОСОБА_3 (2/3 частки) та двома синами ОСОБА_2 та ОСОБА_6 (по 1/6 частки). ОСОБА_3 (бабуся) здійснила оформлення права власності на спадкове майно, та в 1991 році подарувала онуці ОСОБА_4 2/3 будинку. ОСОБА_2 (батько) оформив право власності на 1/6 частки будинку. ОСОБА_6 (дядько) спадщину (у вигляді 1/6 частки житлового будинку) прийняв фактично, але внаслідок смерті у 1985 не оформив своїх спадкових прав. За таких обставин вважає, що зазначена 1/6 частки будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 не має титульного власника, фактично є безхазяйним майном, яким вона володіє більше 10 років відкрито та добросовісно, тому просить визнати за нею право власності на 1/6 частину спірного будинку.

Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва від 02.09.2025 року у справі відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання.

В листопаді 2025 року представник відповідача Київської міської ради Городок Ю.В. подав письмові пояснення, в яких висловив заперечення проти заявлених позовних вимог, вказавши, що позивач достеменно знала чиїм майном користується, тому за відсутністю доведеності вказаної умови, визначеної ч.1 ст.344 ЦК України, в частині добросовісності володіння саме чужим майном, відсутні підстави для визнання права власності за набувальною давністю.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 27.11.2025 закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду.

Представник позивача в судовому засіданні просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на доводи, викладені у позовній заяві.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, в письмових поясненнях просив суд проводити судовий розгляд за його відсутності.

Свідок ОСОБА_7 судовому засіданні пояснила, що з позивачем ОСОБА_1 знайома з дитинства, оскільки проживає в сусідньому будинку. Вказала, що ОСОБА_1 проживає за адресою АДРЕСА_1 з народження, будинок поділений на дві частини, позивач проживає у своїй частині з донькою та матір`ю.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд дійшов наступного висновку.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права.

Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Отже зміст положень зазначених норм цивільного та цивільного процесуального права свідчить про те, що підставою для судового захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Судом встановлено, що згідно витягів з Державного реєстру речових прав від 05.05.2025 та 26.02.2025 ОСОБА_1 є власником 1/6 (2/24 + 2/24) частини житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Відповідно до свідоцтва про одруження від 10.09.2014 ОСОБА_8 після одруження змінила прізвище на « ОСОБА_1 ».

Відповідно до свідоцтва про смерть від 22.12.2016 серії НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 .

Відповідно до свідоцтва про смерть від 05.09.1996 серії НОМЕР_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6 .

Згідно копії відповіді державного нотаріуса на звернення ОСОБА_2 частка будинку 1/6 після смерті ОСОБА_6 не оформлена.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 25 лютого 2005 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 задоволено та визначено порядок користування житловим будинком та земельною ділянкою за адресою АДРЕСА_1 . Вказаним рішенням суду встановлено, що ОСОБА_4 є власником 2/3 частини будинку за договором дарування від 28.12.1991, власником іншої частини будинку є ОСОБА_2 . Рішення суду набрало законної сили.

Також позивачем на підтвердження позовних вимог та постійного проживання у спірній частині будинку надано довідку, видану АТ КБ «ПриватБанк» щодо здійснення платежів за адресою АДРЕСА_2 , з листопада 2020 року по квітень 2025 року, копії рахунків фактур щодо купівлі будівельних матеріалів, та технічний паспорт на житловий будинок по АДРЕСА_3 .

Позивач посилається в позовній заяві на те, що власником 1/6 частини вказаного будинку був ОСОБА_6 , який є її дядьком, однак після його смерті не оформленив дану частку, а її батько користувався 1/3 частиною вказаного будинку на підставі рішення Оболонського районного суду міста Києва від 25 лютого 2005 року. При цьому, стверджує, що її сестра ОСОБА_4 є власником 2/3 частини будинку за договором дарування від 28.12.1991.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Як роз`яснила Велика Палата Верховного суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17, провадження № 12-291гс18, аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду, враховуючи зазначене про умови набуття права власності за набувальною давністю, не вбачає підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 15 листопада 2022 року у справі № 293/1061/21 (провадження № 61-4347 св 22).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Позивач була обізнана про те, що власником спірної 1/6 частини будинку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на яку вона просить визнати право власності за набувальною давністю, був фактично її дядько ОСОБА_6 , а тому володіння позивачем спірною часткою не можна вважати добросовісним.

Крім цього, позивачем на підтвердження родинного зв`язку з ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 суду не надано жодних доказів.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для визнання за ОСОБА_1 права власності за набувальною давністю на частину будинку по АДРЕСА_1 , оскільки сам по собі факт користування позивачем спірною часткою не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю.

При цьому, суд зауважує, що ОСОБА_4 є власником 2/3 частини будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 25 лютого 2005 року, однак суд позбавлений можливості перевірити чи остання не претендує на частину нерухомого майна, на яке позивач просить визнати право власності за набувальною давністю.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача).

Відповідно до частин першої - четвертої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Визначення у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад (правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19, від 20 січня 2021 року у справі 203/2/19).

Якщо заявлені позивачем вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків іншої особи, яка не залучена до участі у справі в якості відповідача, не можуть бути розглянуті судом, оскільки лише за наявності належного складу відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та вирішити питання про їх задоволення, без залучення таких належних відповідачів позовні вимоги вирішені бути не можуть.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У контексті забезпечення права особи на доступ до правосуддя, суд звертає увагу на те, що позивач, користуючись належним чином своїми процесуальними правами, в тому числі правничою допомогою, з урахуванням наведених вище обставин мала реальну можливість як звернутись із позовом, заявивши позовні вимоги до всіх належних відповідачів, так і подати клопотання про їх залучення в ході розгляду справи.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі (пункт 4 частини третьої статті 376 ЦПК України).

Суд вважає, що в даній справі відповідачем, окрім Київської міської ради, мала б виступати ОСОБА_4 , як сестра позивача, яка є власником 2/3 частини будинку по АДРЕСА_1 , оскільки, заявлені вимоги стосуються прав та обов`язків вказаної особи, та з`ясуванню підлягають обставини того, чи не претендує остання на 1/6 частку будинку в силу родинних відносин.

Натомість будь-яких заяв/клопотань на відповідній стадії розгляду справи, в тому числі, про залучення співвідповідача у цій справі позивачем та її представником заявлено не було.

Без залучення та участі в розгляді справи всіх належних відповідачів позовні вимоги об`єктивно вирішені бути не можуть, оскільки, лише за наявності належного складу відповідачів, прав та обов`язків яких стосується предмет позову у справі, суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та можливість їх задоволення.

Інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовують наведених висновків суду.

Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що в ході розгляду справи обґрунтування позовних вимог не знайшли свого об`єктивного підтвердження законні підстави для визнання за позивачем права власності на частину будинку за набувальною давністю, тому суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позовних у повному обсязі.

В порядку ст. 133, 137, 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем по фактично понесеним.

На підставі викладеного, та керуючись ст. 4, 12, 13, 76-81, 95, 128, 141, 223, 247, 280-282, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Київської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги на рішення подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повні ім`я та найменування сторін:

позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_4 ;

відповідач - Київська міська рада, , 01044, м. Київ, вул. Хрещатик, 36.

Рішення складено 16.02.2026.

Суддя Л.Д. Будзан