Єдиний державний реєстр судових рішень
Доступ до Реєстру здійснюється в тестовому (обмеженому) режимі. Для запобігання загрозам життю і здоров'ю суддів та учасників судового процесу, а також у разі виявлення ознак кіберзагрози, доступ до Реєстру або окремих рішень у ньому може бути обмежено.
Змінені назви судів
Категорія справи №
Надіслано судом: 18.03.2026. Зареєстровано: 20.03.2026. Забезпечено надання загального доступу: 23.03.2026.
Дата набрання законної сили: 02.04.2026
Номер судового провадження: 2/381/1124/26
ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2026 року м. Фастів

Фастівський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Анапріюк С.П.,

з участю секретаря Куценко К.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Деал фінанс груп» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

У провадженні Фастівського міськрайонного суду Київської області перебуває зазначена цивільна справа.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.02.2026 справа надійшла в провадження судді Анапріюк С.П.

Фастівський міськрайонний суд Київської області ухвалою від 17 лютого 2026 року відкрив провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

10.02.2026 до суду через систему «Електронний суд» від представника позивача Ткаченко Ю.О. надійшла заява, у якій вона просить закрити провадження у справі з посиланням на правила п. 2 ч. 1 статті 255 ЦПК України, стягнути з відповідача сплачений за звернення до суду з цим позовом судовий збір та понесені на професійну правничу допомогу витрати.

Оскільки справа призначена судом до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи, тому для її розгляду відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться.

Суд, розглянувши заяву представника позивача, дослідивши матеріали справи, прийшов до таких висновків.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

На вказану процесуальну норму посилається представник позивача, звертаючись до суду з заявою про закриття провадження.

Суд вважає помилковим таке посилання представника позивача, оскільки наявні у матеріалах справи докази свідчать про наявність між сторонами у справі спору, який стосується несплати відповідачем простроченої заборгованості за кредитним договором.

Вказане стало підставою для звернення позивача до суду з цим позовом.

Крім цього, суд наголошує, що вирішення питання наявності чи відсутності предмету спору між сторонами належить суду, а не позивачу у справі.

Водночас, в обґрунтування поданої до суду заяви про закриття провадження у справі представник позивача зазначає про те, що станом на 10.03.2025 року відповідач погасив заборгованість за кредитним договором, яка була предметом спору у цій справі.

Отже, фактично позивач відмовляється від позову у зв`язку з тим, що під час розгляду справи у суді сторони справі врегулювали спір у позасудовому порядку.

З огляду на це, суд дійшов висновку про те, що у цих правовідносинах підлягає застосуванню п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, згідно з якою суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом.

Відповідно до ч. 2 ст. 255 ЦПК України, про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, або повернення судового збору з державного бюджету.

Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України, в разі закриття провадження у справі, повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв`язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору.

Зі змісту заяви представника позивача про закриття провадження у справі вбачається, що її подано відповідно до вимог ЦПК України, наслідки закриття провадження по справі, передбачені ч. 2 ст. 256 ЦПК України, позивачу відомі та зрозумілі, підставою звернення до суду з такою заявою заявник зазначив ту обставину, що після звернення до суду з цим позовом відповідач добровільно погасив суму боргу.

Згідно з ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Суд не встановив підстав, які перешкоджають прийняттю судом заяви про закриття провадження у справі, закриття провадження не суперечить вимогам чинного законодавства і не порушує прав та охоронюваних законом інтересів сторін.

Відповідно до другого речення ч. 3 ст. 142 ЦПК України, якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

Отже, визнання позову чи добровільне задоволення вимог відповідачем після пред`явлення позову не звільняє його від відшкодування понесених позивачем судових витрат при ухваленні рішення або при закритті провадження у справі у зв`язку з відмовою позивача від позову з мотивів задоволення його вимог відповідачем.

Аналогічний правовий висновок виклав Верховний Суд у постанові від 03 квітня 2024 року у справі №461/4349/23, згідно із яким тлумачення зазначеної норми дає підстави для висновку, що у разі відмови позивача від позову, понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача, за виключенням, якщо позивач не підтримує свої вимоги унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову. Тобто друге речення частини третьої статті 142ЦПК України повинно застосовуватися у системному зв`язку із першим реченням, де йдеться про відмову від позову позивача.

З матеріалів справи вбачається, що вимоги позивача про стягнення заборгованості задоволені відповідачем після звернення позивача до суду з цим позовом та до ухвалення рішення суду по суті спору, закриття провадження у справі зумовлене фактом задоволення відповідачем заявлених вимог.

Позивач у поданій заяві про закриття провадження у справі просить стягнути з відповідача понесені ним у справі витрати по сплаті судового збору та витрати на правничу допомогу.

З огляду на це суд вважає наявними правові підстави для присудження судом стягнення з відповідача на користь позивача понесених ним судових витрат.

Вирішуючи це питання, суд враховує таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Матеріали справи свідчать, що за звернення до суду з цим позовом позивач поніс витрати по сплаті судового збору у розмірі 2662,40 грн.

Отже, вказана сума сплаченого судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає таке.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач у позовній заяві зазначив попередній (орієнтовний) розрахунок суми витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4500,00 грн.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Визначаючи розмір витрат на професійну правничу допомогу та, розподіляючи вказані витрати між сторонами у справі, суд, вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, зобов`язаний врахувати подані стороною у строк, визначений частиною восьмою статті 141 ЦПК України, докази, надати їм належну оцінку і лише після цього прийняти відповідне судове рішення з цього питання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) зауважила, що суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Аналізуючи реальність (дійсність та необхідність), а також обґрунтованість розміру витрат на правничу допомогу, надану позивачу суд враховує, що при визначенні суми відшкодування суд виходить із критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Такі ж критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір ? обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Аналогічні висновки висловлені Верховним судом у постановах від 20 лютого 2024 року у справі № 910/615/14 (№ 910/5042/22), від 26 вересня 2024 року у справі № 910/11903/23 та від 23.04.2025 року у справі № 638/13336/21.

Надавши оцінку понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, врахувавши складність справи, ціну позову, а також те, що процесуальний закон передбачає розгляд такої справи у порядку спрощеного провадження без виклику (повідомлення) учасників справи, за предметом спору та характером спірних правовідносин, правовим регулюванням ця справа для позивача є типовою з-поміж великої кількості аналогічних справ за його позовами; врахувавши характер послуг, а також необхідність дотримання критерію пропорційності, розумності та справедливості, дійсності та необхідності, суд дійшов висновку, що розумним та необхідним у межах розгляду цієї справи є розмір судових витрат на професійну правничу допомогу у сумі 2000,00 грн.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн.

Керуючись ст. 255, 259-261, 352-355 ЦПК України, суд

ухвалив:

Задовольнити частково заяву представника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Деал фінанс груп» до ОСОБА_1 про закриття провадження у справі та стягнення з відповідача понесених судових витрат.

Закрити провадження у справі за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Деал фінанс груп» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Деал фінанс груп» судовий збір у розмірі 2662 (дві тисячі шістсот шістдесят дві) гривні 40 копійок.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Деал фінанс груп» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 (дві тисячі) гривень 00 копійок.

В іншій частині вимог заяви відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її постановлення.

Суддя Сніжана АНАПРІЮК

Логін:

Для помилки:

Пароль:

Для помилки:

З метою упередження перешкоджанню стабільній роботі Реєстру шляхом здійснення автоматичних або автоматизованих запитів на пошук та копіювання ("викачування") бази даних, запроваджено інтерактивний елемент захисту системи

Введіть cуму цифр, зображених на малюнку:

Перевірити
Закрити

Ваше ім'я:

Для помилки:

Ваш e-mail:

Для помилки:

Повідомлення:

Для помилки:

Введіть в поле результат арифметичного виразу:

Для помилки:

Зачекайте, будь ласка...