Провадження № 2/127/9070/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2026 рокумісто Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Сичука М.М.,

за участі секретаря судового засідання Коровай А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вінниці в порядку спрощеного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ПРОЦЕНТ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

До суду звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ПРОЦЕНТ» () з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 29 040,00 грн.

Позивач обгрунтовує свої позовні вимоги тим, що 11 жовтня 2024 року між ТОВ «ФК «ПРОЦЕНТ» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 21030 в електронній формі шляхом використання інформаційно-телекомунікаційної системи на веб-сайті https://procent.com.ua.

За умовами договору відповідачу було надано кредит у розмірі 11 000,00 грн строком на 730 днів - до 11 жовтня 2026 року. Процентна ставка за користування кредитом встановлена у розмірі 1,00 % від суми кредиту за кожен день користування (365,00 % річних). Нарахування процентів здійснюється щоденно на фактичний залишок заборгованості. Періодичність сплати процентів - кожні 30 днів відповідно до графіка платежів, який є додатком до договору.

Позивач вказує, що укладення договору відбулося шляхом реєстрації відповідача в особистому кабінеті на сайті товариства, заповнення анкети із зазначенням персональних даних, реквізитів платіжної картки, підтвердження номера мобільного телефону та акцепту умов договору шляхом введення одноразового ідентифікатора, який був надісланий на вказаний номер телефону.

Електронний підпис з одноразовим ідентифікатором 814967 було надіслано відповідачу 11.10.2024 о 19:10:20 на номер телефону НОМЕР_1 . Договір було підписано відповідачем 11.10.2024 о 19:10:35 шляхом введення зазначеного коду в особистому кабінеті. Після цього договір було підписано позивачем із накладенням електронного підпису з позначкою часу.

Зазначає, що кредитні кошти в сумі 11 000,00 грн були перераховані 11.10.2024 на платіжну картку № НОМЕР_2 , емітовану АТ «Перший Український Міжнародний Банк», що, за твердженням позивача, підтверджується довідкою платіжної установи про здійснення переказу.

Відповідач зобов`язалася повернути суму кредиту та сплачувати проценти відповідно до умов договору, однак належним чином зобов`язання не виконала.

Зокрема, починаючи з 09.01.2025 року відповідач не сплачувала нараховані проценти згідно з графіком платежів.

Станом на 24.10.2025 року, за розрахунком позивача, утворилася заборгованість у сумі 29 040,00 грн, яка складається виключно з нарахованих та несплачених процентів за період з 09.01.2025 по 06.10.2025. Вимоги про дострокове повернення тіла кредиту або про стягнення штрафних санкцій позивач не заявляє.

Позивач посилається на положення статей 526, 527, 530, 610, 629 ЦК України, норми Закону України «Про електронну комерцію», Закону України «Про споживче кредитування», Закону України «Про платіжні послуги», а також на практику Верховного Суду щодо визнання електронних договорів такими, що прирівнюються до письмових.

У позовній заяві зазначено, що кредитний договір відповідачем не оспорювався, його недійсність судом не встановлена, а проценти є платою за користування грошовими коштами, а не штрафною санкцією.

Посилаючись на викладене, позивач просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ПРОЦЕНТ» 29 040,00 грн заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою суду від 08.12.2025 вищевказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідач ОСОБА_1 подала відзив на позовну заяву, в якому заперечила проти заявлених вимог у частині розміру процентів та витрат на професійну правничу допомогу.

З відзиву вбачається, що 11.10.2024 року між відповідачем та ТОВ «Фінансова компанія «Процент» укладено договір споживчого кредиту, за умовами якого сума кредиту становила 11 000 грн строком на 730 днів зі сплатою процентів у розмірі 365 % річних (1 % на день). Щомісячний платіж відповідно до графіка становив 3 300 грн.

Відповідач зазначає, що за час користування кредитом нею сплачено 10 560 грн, при цьому 15.01.2025 року внесено платіж у розмірі 3 850 грн, що перевищує розмір чергового платежу. На думку відповідача, у зв`язку із прийняттям кредитором вказаного платежу прострочення не могло настати 09.01.2025 року, як зазначає позивач, а відтак нарахування прострочених процентів з цієї дати є безпідставним. Відповідач вважає, що повноцінне прострочення могло настати не раніше 09.02.2025 року.

Крім того, відповідач стверджує про арифметичну помилковість розрахунку позивача, оскільки заявлена до стягнення сума процентів 29 040 грн відповідає 264 дням нарахування (110 грн ? 264 дні), тоді як з урахуванням визначеної нею дати початку прострочення (09.02.2025) кількість днів до 06.10.2025 року становить 240 днів, що відповідає 26 400 грн.

Також відповідач просить суд зменшити розмір процентів як неспівмірний та такий, що створює істотний дисбаланс прав сторін, посилаючись на положення ст. 3, 509, 551, 627 ЦК України та ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Окремо відповідач заперечує проти стягнення 10 000 грн витрат на професійну правничу допомогу, зазначаючи, що договір № 03/06/2024 від 03.06.2024 року, на який посилається позивач, діяв до 31.12.2024 року, тоді як позов подано 07.11.2025 року, а доказів продовження чи укладення нового договору не надано.

Отже у відзиві відповідач заперечила проти задоволення позову, посилаючись на нібито неправильність визначення дати початку прострочення, арифметичну помилковість розрахунку процентів, необхідність зменшення їх розміру як неспівмірного, а також на відсутність підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

У поданій відповіді на відзив представник позивача зазначив, що кредитний договір № 21030 від 11.10.2024 року укладений в електронній формі відповідно до вимог статей 205, 207 ЦК України та Закону України «Про електронну комерцію». Відповідач пройшла процедуру реєстрації та ідентифікації, підтвердила номер мобільного телефону та здійснила акцепт договору шляхом застосування електронного підпису з одноразовим ідентифікатором, що відповідно до статей 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію» прирівнюється до письмової форми правочину.

Вказує, що договір є договором приєднання у розумінні статті 634 ЦК України, умови якого були доведені до відома відповідача до моменту його укладення, а зміни до договору після його підписання не вносилися.

Стосовно нарахування процентів представник позивач зазначає, що відповідно до пункту 1.2 договору процентна ставка становить 1 % від суми кредиту за кожен день користування. Згідно з пунктом 4.2 договору проценти нараховуються щоденно на залишок заборгованості з дня надання кредиту до дня його повного повернення включно. Оскільки відповідач не здійснила повного та своєчасного виконання зобов`язань щодо сплати процентів згідно з графіком платежів, прострочення виникло з моменту несплати чергового платежу у встановлений строк. Внесення 15.01.2025 року часткового платежу, на думку представника позивача, не припинило зобов`язання та не усунуло факту прострочення.

Також зазначає, що розрахунок заборгованості здійснений відповідно до умов договору, щоденної процентної ставки 1 %, фактичної кількості днів користування кредитом та залишку заборгованості, а заявлена сума 29 040,00 грн є арифметично обґрунтованою.

Щодо доводів відповідача про необхідність зменшення процентів позивач вказує, що проценти є платою за користування кредитом, а не штрафною санкцією, тому положення частини третьої статті 551 ЦК України не підлягають застосуванню.

Крім того, позивач зазначає, що розмір денної процентної ставки (1 %) відповідає вимогам частини п`ятої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», оскільки не перевищує встановленого законом граничного розміру.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу позивач посилається на надані до матеріалів справи договір про надання правничої допомоги, акт приймання-передачі послуг, платіжні документи та інші підтверджуючі докази, зазначаючи, що витрати у сумі 10 000,00 грн є фактичними, документально підтвердженими та співмірними складності справи. Також позивач вказує, що суд не вправі зменшувати такі витрати з власної ініціативи без належно обґрунтованого клопотання іншої сторони.

У судове засідання представник позивача не з`явився, надав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив розглядати справу за його відсутності на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Також зазначив, у разі неявки в судове засідання відповідача на підставі ст. 280 ЦПК України не заперечує проти заочного розгляду справи.

Відповідач в судове засідання не з`явилася, але також подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, підтримала свою позицію викладену у відзиві на позов, заперечила проти задоволення позову, посилаючись на неправильність визначення дати початку прострочення, арифметичну помилковість розрахунку процентів, необхідність зменшення їх розміру як неспівмірного, а також на відсутність підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до п.113 Розділу V Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 17.08.2021 №1845/0/15-21, до початку функціонування всіх підсистем (модулів) ЄСІТС справи можуть розглядатися (формуватися та зберігатися) в паперовій, електронній чи змішаній формі залежно від наявних у суді можливостей.

Відповідно до наказу ДСА «Про затвердження Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах України» від 20.08.2019 № 814, у випадку прийняття суддею (суддею-доповідачем), у провадженні якого перебуває судова справа, рішення щодо розгляду (формування та зберігання) судової справи (матеріалів кримінального провадження) в електронній чи змішаній (паперовій та електронній) формі, складання внутрішнього опису здійснюється у відповідній(их) формі(ах) (паперовій та/або електронній).

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов наступного.

Судом встановлено наступні фактичні обставини справи, яким відповідають правовідносини, врегульовані нормами ст. 526, 527, 530, 536, 610, 611, 625, 629, 638, 1048, 1049, 1054, 1055 ЦК України.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України § 23).

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України).

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або тож кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Судом встановлено, що 11.10.2024 року між ТОВ «Фінансова компанія «Процент» та ОСОБА_1 укладено договір споживчого кредиту, за умовами якого відповідачу надано грошові кошти у розмірі 11 000,00 грн строком на 730 днів зі сплатою процентів у розмірі 1,00 % за кожен день користування кредитом (365 % річних).

Факт укладення договору, отримання відповідачем кредитних коштів та часткового виконання зобов`язання підтверджується матеріалами справи та сторонами не заперечується.

Позивач просить стягнути з відповідача 29040,00 грн прострочених процентів за користування кредитом за період з 09.01.2025 року по 06.10.2025 року. Вимога про дострокове повернення тіла кредиту позивачем не заявляється.

Отже, між ТОВ «Фінансова компанія «Процент» та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір № 21030 від 11.10.2024 року в електронній формі з використанням електронного підпису з одноразовим ідентифікатором, що відповідає вимогам Закону України «Про електронну комерцію» та Цивільного кодексу України (ст. 205, 207 ЦК України; ст. 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію»). Судова практика підтверджує, що договір, укладений в електронній формі із застосуванням електронного підпису, має силу письмового договору та є належним і допустимим доказом правочину (ухвала суду від 06.10.2025 по справі № 382/946/25).

Згідно зіст.1055ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 6 Закону України Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг№ 2664-ІІІ від 12.07.2001 року договір про надання фінансових послуг укладається виключно в письмовій формі: у паперовому вигляді; у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг"; шляхом приєднання клієнта до договору, який може бути наданий йому для ознайомлення у вигляді електронного документа на власному веб-сайті особи, яка надає фінансові послуги, та/або (у разі надання фінансової послуги за допомогою платіжного пристрою) на екрані платіжного пристрою, який використовує особа, яка надає фінансові послуги; в порядку, передбаченому Законом України "Про електронну комерцію".

Згідно із ч. 6ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст.12 нього Закону: заповнення формуляра заяви (форми про прийняття такої пропозиції в електронній формі, шо підписується в порядку, передбаченому ст.12 нього Закону: вчинення дій, шо вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний Договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Можливість укладення договору вищевказаним способом також підтверджується правовою позицією Верховного Суду, яка записана у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду по справі N0 404/502/18 провадження N0 61-8449св19 від 23 березня 2020 року (Верховний Суд практично застосував умови договору з застосуванням електронного цифрового підпису щодо кредитування, які розміщені на вебсайті кредитодавця. Паперовий екземпляр не був підписаний, лише електронний договір).

Згідно зі ст.13 Закону України «Про споживче кредитування» № 1734-УІІІ договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», № 851-ІУ а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію» № 675-УІІІ.

У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» № 675-УШ зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму (ст. 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» № 851-ІУ).

Таким чином відповідач прийняв умови та правила надання банківських послуг, кредитний договір № 5925-1423-2 був підписаний електронним цифровим підписом шляхом використання одноразового ідентифікатора, що є однією із форм укладення кредитного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У відповідності з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 1056-1 ЦК України передбачено, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідач добровільно здійснила реєстрацію в інформаційній системі кредитора, ознайомилася з умовами договору та Правилами кредитування, підтвердила свою особу та акцептувала умови договору шляхом проставлення електронного підпису, що свідчить про належний та усвідомлений волевиявлення на укладення правочину.

Згідно з умовами договору та доданим до справи графіком платежів, відповідач зобов`язана сплачувати процентну винагороду за користування кредитом у розмірі 1 % щоденно від суми кредиту, що встановлено сторонами у договорі та не перевищує граничного значення, передбаченого частиною п`ятою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» (максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати 1 %). Судова практика підтверджує, що правила про обмеження розміру процентної ставки застосовуються і до договорів, укладених до набрання чинності змінами до Закону України «Про споживче кредитування», якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим законом.

З наданої АТ «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» інформацію на виконання ухвали суду 08.12.2025, судом встановлено, що на ім`я ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 )дійсно емітовано платіжну карту НОМЕР_2 .

Згідно виписки з карткового рахунку про рух грошових коштів відкритого до платіжної карти НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) за період з 11.10.2024 року по 16.10.2024 року дійсно було зарахування 11000,00 грн. 11.10.2024 року на платіжну картку НОМЕР_2 .

Вище зазначена інформація не оспорюється відповім, а навпаки визнається.

Суд встановив, що відповідач не виконала своїх зобов`язань щодо повернення процентів у строки та розмірах, передбачених графіком платежів, що призвело до виникнення заборгованості за нарахованими процентами. Такі дії відповідача (неналежне виконання зобов`язань) є порушенням умов договору та норм Цивільного кодексу України, зокрема статей 526, 530, 610, 629 ЦК України, які передбачають обов`язковість належного виконання зобов`язань відповідно до їх змісту та умов договору.

Суд звертає увагу, що умови кредитного договору, в яких сторони погодили розмір процентної ставки та порядок її нарахування, є договірними умовами, узгодженими між сторонами на момент укладення договору та не суперечать імперативним нормам законодавства.

Відповідно до численної судової практики (як на рівні місцевих судів, так і в узагальненнях практики судів), кредитні правовідносини, включно з нарахуванням процентів за користування кредитом, регулюються положеннями ЦК України та Законом України «Про споживче кредитування», а кредитні договори, укладені в електронній формі із застосуванням підпису, мають юридичну силу письмового договору та можуть бути підставою для стягнення заборгованості.

В частині доводів відповідача про необхідність зменшення процентів як напряму несправедливих чи надмірних сума суд зазначає, що проценти за договором є винагородою за користування грошовими коштами, встановленою за згодою сторін. Вони не мають карального характеру, а тому не підлягають автоматичному зменшенню лише через їх великий абсолютний розмір. Суд при цьому оцінював сукупність обставин справи, включно з правомірністю нарахування процентів, договором як добровільним правочином та відсутністю фактів істотних порушень положень Закону України «Про захист прав споживачів» чи Закон України «Про споживче кредитування», які б позбавляли відповідача обов`язку сплати процентів.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Отже, у встановлений договором та законом терміни, відповідач взяті на себе зобов`язання не виконала, заходів направлених на погашення заборгованості по кредиту та відсотків приймала частково, що все одно призвело до виникнення заборгованості.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач не здійснила своєчасну сплату чергового платежу 09.01.2025 року, у зв`язку з чим виникла прострочення виконання зобов`язання.

Разом з тим, спірні правовідносини є споживчими, оскільки кредит надано фізичній особі для задоволення особистих потреб, а тому на них поширюється дія Закону України «Про споживче кредитування».

Згідно з частиною п`ятою статті 21 Закону України «Про споживче кредитування» у разі прострочення виконання зобов`язання за договором про споживчий кредит загальний розмір суми, що підлягає сплаті споживачем у зв`язку з таким порушенням, не може перевищувати подвійного розміру суми, одержаної споживачем за договором.

Зазначена норма є імперативною та підлягає застосуванню судом незалежно від заявленої правової позиції сторін.

Оцінюючи доводи відповідача щодо дати початку прострочення, суд виходить із такого.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином і у встановлений строк. Згідно зі ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідно до графіка платежів черговий платіж підлягав внесенню 09.01.2025 року. Внесення відповідачем 15.01.2025 року грошових коштів не спростовує факту настання прострочення з 09.01.2025 року, оскільки прострочення виникає з моменту невиконання зобов`язання у встановлений строк, а його подальше часткове погашення не змінює юридичного факту порушення строку виконання.

Разом з тим, суд перевірив арифметичну обґрунтованість заявленого розрахунку процентів. Виходячи з умов договору (1 % на день від 11 000 грн), розмір щоденних процентів становить 110 грн. Заявлена позивачем сума 29 040 грн відповідає 264 дням нарахування. Розрахунок позивача перевірений судом та визнаний арифметично коректним з урахуванням заявленого періоду.

Щодо доводів відповідача про неспівмірність процентів, суд зазначає таке.

Проценти за користування кредитом є платою за користування грошовими коштами та встановлені сторонами у договорі відповідно до принципу свободи договору (ст. 627 ЦК України). Сам по собі значний розмір процентів не є безумовною підставою для їх зменшення, якщо вони прямо погоджені сторонами.

Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України суд має право зменшити розмір грошового зобов`язання, якщо воно є явно завищеним. Оцінивши співвідношення суми процентів до суми основного боргу, характер правовідносин як споживчих та фактичний обсяг виконання відповідачем зобов`язань (сплата 10 560 грн), суд доходить висновку про необхідність застосування принципів розумності та справедливості.

Сума отриманого відповідачем кредиту становить 11 000,00 грн, а отже граничний розмір відповідальності за прострочення не може перевищувати 22 000,00 грн.

Позивач заявив до стягнення 29 040,00 грн процентів, що перевищує встановлене законом обмеження.

Враховуючи положення статті 21 Закону України «Про споживче кредитування», яка обмежує розмір відповідальності споживача за договором споживчого кредиту, а також мету цього закону - захист прав споживача, суд доходить висновку, що загальна сума заборгованості, що підлягає стягненню, не може перевищувати подвоєної суми основного кредиту, з урахуванням усіх нарахувань, у тому числі процентів за користування кредитом. Ця правова позиція узгоджується з підходами судів, що застосовують обмеження для випадків, коли процентні ставки за споживчим кредитом є суттєво високими.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що заявлена позивачем сума процентів підлягає зменшенню до граничного розміру, встановленого законом.

Оскільки подвійний розмір отриманої суми кредиту становить 22 000,00 грн, а штрафні санкції позивачем не заявлені, суд вважає обґрунтованим стягнення з відповідача процентів у межах цієї суми.

Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню шляхом стягнення з відповідача 22 000,00 грн процентів за користування кредитом, а в решті вимог - про стягнення 7 040,00 грн - слід відмовити як таких, що перевищують встановлене законом обмеження.

Такий висновок відповідає принципам справедливості, добросовісності та розумності, закріпленим у статті 3 ЦК України, а також забезпечує баланс інтересів сторін у споживчих правовідносинах.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача також необхідно стягнути судовий збір з врахуванням часткового задоволення позовних вимог.

При подачі позову позивачем сплачено судовий збір в сумі 2422,40 грн. 00 коп., ціна позову становила 29040 грн. 00 коп., позов задоволено на суму 22 000 грн. 00 коп., тобто на 75,75% (22000 х 100 : 29040), а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути 1834 гривень 96 копійок (2422,40 х 75,75%) судового збору.

При вирішенні вимоги щодо стягнення витрат на правову допомогу, суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті ж самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції.

В даному випадку, суд приходить до висновку, що наданими до суду доказами фактичний обсяг витрат на правову допомогу у даній цивільній справі представником позивача частково обґрунтовано, і з огляду на незначну складність самої справи, суд вважає, що понесені позивачем витрати є не співмірними із складністю справи, ціною позову та обсягом наданих адвокатом послуг.

У зв`язку з вищезазначеним, суд, вирішуючи питання про визначення розміру витрат на правову допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, приходить до висновку про зменшення розміру таких витрат до 3000 грн., що буде за даних обставин справи справедливим і співмірним відшкодуванням таких витрат саме в зазначеному розмірі.

Також суд зауважує, що суд ухвалював рішення за відсутності учасників справи. Відповідно до положення ч.ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України, що у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

На відповідне застосування вказаних положень також звернула увагу Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в постанові від 5 вересня 2022 року в справі №1519/2-5034/11.

Керуючись ст.12, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 141, 211, 223, 263,265, 285,289 ЦПК України, ст. 11, 16, 215, 216, 509, 525, 526, 530, 546, 610, 625, 629, 638, 639, 1052, 1054 ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про електронну комерцію», суд

ВИРІШИВ:

Позов Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАСОВА КОМПАНІЯ «ПРОЦЕНТ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Процент» заборгованість за кредитним договором № 21030 від 11.10.2024 в розмірі 22 000 грн. 00 коп. (двадцять дві тисячі гривень 00 копійок ), заборгованість по несплаченим процентам за користування кредитом за період з 11.10.2024 по 16.10.2024.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Процент» судовий збір в сумі 1834 гривень 96 копійок та витрати на правову допомогу в сумі 3000 гривень.

Рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Якщо позивачу повне рішення не було вручено у день його складення, він має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Процент» (03124, м. Київ, бульв. Вацлава Гавела, буд. 4, );.

Відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення суду виготовлений 13.03.2025.

Суддя: