Провадження № 2/727/722/26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2026 року Шевченківський районний суд м.Чернівці в складі:

головуючого судді: Одовічен Я.В.

за участю секретаря: Зінич О.М.

учасники справи:

представника позивача: ОСОБА_1

представників відповідача:Байцар І.Б., Колесника В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Макеєва Надія Василівна про визнання договорів недійсними, -

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог:

Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з зазначеним вище позовом до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Макеєва Надія Василівна про визнання договорів недійсними.

Посилалася на те, що 20.04.2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено шлюбний договір, який було посвідчено нотаріусом м.Амерсфоорт Р.Я. Гузік, зареєстрований в реєстрі пожружнього майна Реєстратури окружного суду м.Утрехта 20.04.2009 року.

Відповідно до пункту 1 статті 1 Шлюбного договору подружжя уклало шлюб з виключенням можливості існування будь-якого спільного майна.

Отже, шлюбним договором сторони визначили такий правовий режим майна, яке набуватиметься у шлюбі, який не матиме ознак спільного майна подружжя.

Незважаючи на існування шлюбного договору від 20.04.2009 року, у порушення вимог п.1 ст.1 шлюбного договору сторони уклали:

1)03.11.2023 року договір про поділ спільного майна подружжя, який було посвідчено приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Макеєвою Н.В. та зареєстрований в реєстрі за №7905, №7906;

2)14.06.2024 року додатковий договір до договору про поділ спільного майна подружжя, який був посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Макеєвою Н.В. та зареєстрований в реєстрі за №5122, №5123.

Фактично укладеними договором та додатковим договором врегульовано питання розподілу спільного майна.

Позивач вважає, що договір №1 та договір №2, вчинені сторонами помилково, тобто під впливом помилки, а тому підлягають визнанню недійсними.

Вказувала на те, що відповідно до договору №1 було визначено перелік спільного майна.

В особисту приватну власність відповідача виділено: 1) житловий будинок з належними до нього будівлями і спорудами, розташований по АДРЕСА_1 ; 2) земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,15га, кадастровий номер :02:002:0386, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; автомобіль марки BMW, модель 320D, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

В особисту приватну власність позивача виділено: 1) житловий будинок з належними до нього будівлями і спорудами, під АДРЕСА_1 ; 2) земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,15га, кадастровий номер :01:002:2425, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; 3) земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства, площею 0,42га, кадастровий номер :01:002:2426, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; 4) земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства, площею 0,3га, кадастровий номер :01:002:2431, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; 5) земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства, площею 0,1762га, кадастровий номер :01:002:3010, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; 6) автомобіль марки BMW, модель Х5, 2017 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Відповідач підтвердив, що квартира АДРЕСА_2 , набута на ім`я позивача є особистою приватною власністю позивача, оскільки набута нею до реєстрації шлюбу за її особисті кошти, за час шлюбу на покращення вказаного нерухомого майна не було вкладено спільних сумісних коштів подружжя чи особистих коштів відповідача.

Відповідач підтвердив, що житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами АДРЕСА_3 , земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1000 га, кадастровий номер :18:003:0354, що розташована за адресою АДРЕСА_3 , набуті на ім`я позивача є особистою приватною власністю позивача, оскільки набуті нею за договором дарування, за час шлюбу на покращення вказаного нерухомого майна не було вкладено спільних сумісних коштів подружжя чи особистих коштів відповідача.

Відповідно до договору №2 внесено наступні зміни до договору №1:

Виключено пункт 5 договору №1, яким було встановлено, що квартира АДРЕСА_4 є особистою власністю позивача, яка набута до реєстрації шлюбу з відповідачем.

Доповнено п.2 Договору №1 новим абзацом, яким квартиру АДРЕСА_4 та квартиру в Нідерландах за адресою: Kraailandhof 63 3828JP Hoogland віднесено до спільного майна подружжя.

Доповнено п.3 Договору №1 новим абзацом, яким квартиру АДРЕСА_4 включено до майна, яке переходить в особисту приватну власність відповідача.

З п.3 договору №1 виключено житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами АДРЕСА_1 та земельну ділянку для будівництва й обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,15 га, кадастровий номер :02:002:0386.

Виключено з п.6 Договору №1 положення про те, що за час шлюбу на покращення житлового будинку АДРЕСА_3 та земельної ділянки під житловим будинком, кадастровий номер :18:003:0354, не було вкладено спільних сумісних коштів подружжя чи особистих коштів відповідача.

Доповнено п.6 договору реченням «сторони за спільні кошти здійсниили поліпшення даного будинку з господарськими спорудами на суму у національній валюті еквівалентній 325000 євро, які в результаті поділу майна переходять у власність позивача.

Доповнено договір №1 п.6-1 про домовленість сторін здійснити поділ квартири в Нідерландах за адресою: Kraailandhof 63 3828JP Hoogland за законодавством Нідерландів з передачею квартири у власність відповідача.

Доповнено п.4 Договору №1 (перелік майна, що переходить у власність до позивача) наступним майном: житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами АДРЕСА_1 та земельну ділянку для будівництва й обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,15 га, кадастровий номер :02:002:0386.

Таким чином, сторони без врахування визначеного ними в шлюбному договорі правового режиму спільного майна подружжя, помилково визнали спільним майном подружжя зазначене майно, з його поділом між собою, а тому такі договори є недійсними.

Факт того, що майно, яке було придбане і зареєстроване за позивачем є особистою приватною власністю позивача підтверджується тим, що при укладенні договорів купівлі-продажу відповідач робив відповідні заяви про те, що гроші, які витрачаються на придбання об`єктів нерухомості, є особистою приватною власністю ОСОБА_2 .

Оскільки шлюбний договір станом на дати посвідчення спірних договорів не був розірваний сторонами та не був визнаний недійсним судом, взаємне волевиявлення щодо розірвання шлюбного договору у сторін не виникало в момент укладення договорів, а тому його умови діють по даний час і залишаються з моменту його укладення незмінними.

Відповідно до преамбули шлюбного договору сторони зобов`язалися керуватися положеннями чинного законодавства Нідерландів у питаннях спільного майна подружжя.

Аналіз положень частини першої статті 32, статті 33 Закону України «Про міжнародне приватне право» вказує на те, що зміст правочину може регулюватися правом, яке обрано сторонами, якщо інше не передбачено законом. Дійсність правочину, його тлумачення та правові наслідки визначаються правом, що застосовується до змісту спірних правовідносин.

Отже, у правовідносинах з іноземним елементом, які виникли на підставі правочину з вибором сторони права іноземної держави, що підлягає застосуванню до таких правовідносин, як зміст правочину, так і його тлумачення визначається іноземним правом, що сторони обрали за принципом автономії волі.

Вважає, оскільки сторони у шлюбному договорі визначили, що у питаннях спільного майна подружжя вони керуються законодавством Нідерландів, то вони не мали правових підстав врегульовувати свої питання за законодавством України.

Тому, умови шлюбного договору поширюються на все майно, яке придбалося після укладення шлюбного договору. А договори, укладені в подальшому, є такими, що укладені в результаті помилки сторін (ст.229 ЦК України), всупереч та в порушення умов шлюбного договору.

Просила визнати недійсними договір про поділ спільного майна подружжя, який було посвідчено приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Макеєвою Н.В., записи в реєстрі №7905, №7906 та додатковий договір №1 до Договору про поділ спільного майна подружжя, який було посвідчено приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Макеєвою Н.В., записи в реєстрі №5122, №5123.

Також просила скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_4 №73665142 від 14.06.2024 року за ОСОБА_3 , здійснену на підставі договору про поділ спільного майна подружжя №7905, 7906, виданий 03.11.2023 року та додаткового договору №1 від 14.06.2024 року.

Представниками відповідача було подано відзив на позов. У відзиві відповідач позовні вимоги не визнав. Зазначив, що з тексту оспорюваних ОСОБА_2 договорів, які на її думку були укладені помилково, вбачається, що сторони дійшли згоди щодо укладення між ними: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , Договору про поділ спільного майна подружжя від 03.11.2023р., який було посвідчено приватним нотаріусом Чернівецького нотаріального округу Макеєвою Н.В., зареєстрований в реєстрі за №5122,5123. 14.06.2024 року між нами було укладено Додатковий договір №1 до Договору про поділ спільного майна подружжя, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького нотаріального округу Макеєвою Н.В., зареєстрований в реєстрі за №7905, 7906. Обидва договори є в матеріалах справи.

В преамбулі Договору про поділ спільного майна подружжя від 03.11.2023 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 зазначено, що сторони, укладаючи договір, діють добровільно, відповідно до власного вільного волевиявлення, що відповідає їх внутрішній волі, перебувають при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміють значення своїх дій, ознайомленні з вимогами чинного законодавства щодо недійсності правочинів.

У пункті 8 та 9 договору зазначено, що сторони свідчать, що дійсно є власниками майна, яке є предметом даного договору, вони не мають обмежень щодо свого права розпорядження вказаним майном.

Сторони підтверджують, що жодна з них не поставлена даним договором у надзвичайно невигідне матеріальне становище.

У пункті 10 Сторони підтвердили, що цей договір відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається ними у відповідності зі справжньою їх волею, без будь-якого застосування фізичного і психічного тиску та на вигідних для них умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, договір укладається без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, вони однаково розуміють значення, умови договору, його природу і правові наслідки, бажають настання саме тих правових наслідків, що створюються даним договором, а також свідчать, що договором визначені всі істотні умови, про що свідчать особисті підписи сторін на договорі.

Пунктом 11 визначено, що сторони підтверджують, що домовились і не мають жодних зауважень, доповнень або суперечностей відносно умов даного договору.

У п.12 визначено, що у зв`язку з укладенням даного договору право спільної сумісної власності подружжя припиняється, щодо майна, яке є предметом даного договору.

У п.16 зазначено, що договір про поділ нотаріусом до підписання сторонами прочитаний вголос, зміст його сторонам зрозумілий та відповідає їхній волі, про що свідчать підписи.

Пунктом 18 Додаткового договору №1 від 14.06.2024 року до Договору про поділ спільного майна подружжя від 03.11.2023 року внесено зміни та зазначено, що сторони підтверджують, що цим договором поділено усе наявне на території України спільне нерухоме майно подружжя. Підписанням цього договору Сторони стверджують про відсутність у них в Україні іншого майна чи активів, що є їх спільною сумісною власністю, а також боргових зобов`язань перед третіми особами, пов`язаними з інтересами їх сім`ї.

Отже, своїм підписом на Договорі про поділ спільного майна подружжя та додатку до нього ОСОБА_2 підтвердила все викладене вище та погодилася з умовами договору про поділ спільного майна подружжя.

Представником позивача подано відповідь на відзив, у якому остання не погодилась із доводами, викладеними у відзиві. Повторно зазначила, що оспорювані правочини було укладено між сторонами під впливом помилки.

Третьою особою приватним нотаріусом Макеєвою Н.В. було подано до суду письмові пояснення. У поясненнях третя особа зазначила, що за декілька днів до посвідчення договору про поділ спільного майна подружжя до неї звернулась ОСОБА_2 та її юрист з приводу консультації щодо оформлення договору про поділ спільного майна подружжя. Підтвердила, що на момент посвідчення договору сторони усвідомлювали як правовий зміст, так і юридичні наслідки даного договору.

Щодо посвідчення додаткового договору №1 до Договору про поділ спільного майна подружжя, який був посвідчений нею 14.06.2024 року за р.№ 5123, пояснила, що за декілька днів до посвідчення угоди до неї звернувся адвокат Зуйдендорпа Едвіна за консультацією щодо внесення змін до договору про поділ майна від 03.11.2023 року. Умови цього додаткового договору тривалий час обговорювалися сторонами за участю їх адвокатів. ОСОБА_2 спочатку вагалася та декілька разів змінювала свою позицію. Проте, згодом сторони дійшли згоди та уклали додатковий договір №1. Підтвердила, що на момент посвідчення договору сторони усвідомлювали як правовий зміст, так і юридичні наслідки додаткового договору.

Зазначені правочини було посвідчено нею з дотриманням вимог чинного законодавства України та відповідно до ст.44 Закону України «Про нотаріат» волевиявлення сторін було вільним і кожна сторона усвідомлювала наслідки укладених ними правочинів.

Під час укладення договору про поділ спільного майна подружжя сторони підтвердили, що договір відповідає їхнім дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається ними у відповідності зі справжньою волею.

Вказала, що нею було роз`яснено сторонам положення чинного законодавства щодо порядку укладення договорів про поділ майна подружжя, підстави та наслідки визнання їх недійсними

Сторони при укладенні наведених договорів розуміли та усвідомлювали їх зміст, умови та наслідки укладених ними договорів.

Вважає, що за таких обставин жоден із оспорюваних договорів не був укладений внаслідок помилки, тому вважає, що позов задоволенню не підлягає.

Процесуальні дії у справі :

12.12.2025 року за заявою позивача вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення заборони на відчуження спірної квартири.

Ухвалою суду від 16.12.2025 року провадження по справі було відкрито та призначено її розгляд за правилами загального позовного провадження.

27.01.2026 року підготовче провадження у справі було закрито та призначено справу до судового розгляду.

Узагальнені доводи учасників справи:

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та підтвердила, викладені у заяві обставини. Просила позов задовольнити.

Представники відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнали з підстав, викладених у поданому до суду відзиві та наданих письмових поясненнях. Просили відмовити у задоволенні позовних вимог.

Третя особа приватний нотаріус Макеєва Н.В. у судове засідання не з`явилась, у поданих до суду поясненнях просила розглянути справу у її відсутності.

Мотивувальна частина

Позиція суду

Заслухавши вступне слово учасників справи, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов необґрунтований та задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судом:

Встановлено, що сторони перебували у шлюбі.

24.04.2009 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 в м.Амерсфоорт, Нідерланди було укладено шлюбний договір (а.с.27 Том 1). Згідно умов договору, переклад якого з апостилем надано представником позивача, подружжя уклало шлюб з виключенням можливості існування будь-якого спільного майна (ст.1). Кожному з подружжя надається право розпорядження своїм власним майном. Подружжя здійснює спільне розпорядження майном, яке перебуває у (безоплатній) спільній власності (стаття 3 п.1). Не приймаючи до уваги незалежні повноваження, зазначені у пункті 1, один з подружжя, уповноважений розпоряджатися майном, повинен отримати дозвіл іншого з подружжя на вчинення юридичних дій, зазначених у статті 1:88 (1) Цивільного кодексу Нідерландів, зокрема договорів, що передбачають відчуження, тощо, майна, що є спільною власністю подружжя (а.с.27-33 Том 1).

03.11.2023 року між сторонами було укладено договір про поділ спільного майна подружжя, який було нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Макеєвою Н.В. Вказаним договором сторони, діючи добровільно, відповідно до власного вільного волевиявлення, що відповідає їх внутрішній волі, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, будучи попередньо ознайомленими з вимогами чинного законодавства щодо недійсності правочинів, за взаємною згодою здійснили поділ майна, набутого ними під час перебування в зареєстрованому шлюбі у спільну сумісну власність. На момент укладення договору сторони перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с.34-37 Том 1).

Сторони визначили, що за час перебування в зареєстрованому шлюбі ними було набуто у спільну сумісну власність майно, яке поділено між сторонами:

В особисту приватну власність ОСОБА_3 виділено: 1) житловий будинок з належними до нього будівлями і спорудами, розташований по АДРЕСА_1 ; 2) земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,15га, кадастровий номер :02:002:0386, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; автомобіль марки BMW, модель 320D, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

В особисту приватну власність ОСОБА_2 виділено: 1) житловий будинок з належними до нього будівлями і спорудами АДРЕСА_1 ; 2) земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,15га, кадастровий номер :01:002:2425, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; 3) земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 0,42га, кадастровий номер :01:002:2426, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; 4) земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 0,3га, кадастровий номер :01:002:2431, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; 5) земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 0,1762га, кадастровий номер :01:002:3010, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; 6) автомобіль марки BMW, модель Х5, 2017 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Відповідач підтвердив, що квартира АДРЕСА_2 , набута на ім`я позивача, є особистою приватною власністю позивача, оскільки набута нею до реєстрації шлюбу за її особисті кошти, за час шлюбу на покращення вказаного нерухомого майна не було вкладено спільних сумісних коштів подружжя чи особистих коштів відповідача.

Також, ОСОБА_3 підтвердив, що житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами АДРЕСА_3 , земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1000 га, кадастровий номер :18:003:0354, що розташована за адресою АДРЕСА_3 , набуті на ім`я позивача є особистою приватною власністю позивача, оскільки набуті нею за договором дарування, за час шлюбу на покращення вказаного нерухомого майна не було вкладено спільних сумісних коштів подружжя чи особистих коштів відповідача.

Сторони підтвердили, що жодна із них не поставлена даним договором у надзвичайно невигідне матеріальне становище (п.9). Крім того, підтвердили, що договір відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається ними у відповідності з їх справжньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску та на вигідних для них умовах і не є результатом впливу тяжких обставин. Договір укладено ними без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, вони однаково розуміють його значення, умови договору, природу та правові наслідки, бажають настання саме тих правових наслідків, що створюються даним договором, а також свідчать, що договором визначено всі істотні умови, про що свідчать їх особисті підписи на договорі, шлюбний договір між ними не укладався (п.10).

У зв`язку з укладенням даного договору право спільної сумісної власності подружжя припиняється, щодо майна, яке є предметом договору.

14.06.2024 року між сторонами було укладено додатковий договір №1 до договору про поділ спільного майна подружжя від 03.11.2023 року (а.с.38-40 Том 1).

Відповідно до договору №2 внесено наступні зміни до договору №1:

Виключено пункт 5 договору №1, яким було встановлено, що квартира АДРЕСА_4 є особистою власністю позивача, яка набута до реєстрації шлюбу з відповідачем.

Доповнено п.2 Договору №1 новими підпунктами 2.10. і 2.11, якими визначено, що квартиру АДРЕСА_4 та квартиру в Нідерландах за адресою: Kraailandhof 63 3828JP Hoogland набуто в період спільного проживання сторін однією сім`єю та за кошти спільного сімейного бюджету.

Доповнено п.3 Договору №1 новим абзацом, яким квартиру АДРЕСА_4 включено до майна, яке переходить в особисту приватну власність відповідача.

З п.3 договору №1 виключено житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами АДРЕСА_1 та земельну ділянку для будівництва й обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,15 га, кадастровий номер :02:002:0386.

Виключено з п.6 Договору №1 положення про те, що за час шлюбу на покращення житлового будинку АДРЕСА_3 та земельної ділянки під житловим будинком, кадастровий номер :18:003:0354, не було вкладено спільних сумісних коштів подружжя чи особистих коштів відповідача.

Доповнено п.6 договору реченням «сторони за спільні кошти здійснили поліпшення даного будинку з господарськими спорудами на суму у національній валюті еквівалентній 325000 євро, які в результаті поділу майна переходять у власність позивача».

Доповнено договір №1 п.6-1 про домовленість сторін здійснити поділ квартири в Нідерландах за адресою: Kraailandhof 63 3828JP Hoogland за законодавством Нідерландів з передачею квартири у власність відповідача.

Доповнено п.4 Договору №1 (перелік майна, що переходить у власність до позивача) наступним майном: житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами АДРЕСА_1 та земельну ділянку для будівництва й обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,15 га, кадастровий номер :02:002:0386.

Сторони підтвердили, що цим договором поділено усе наявне на території України спільне нерухоме майно подружжя. Підписанням даного договору сторони стверджують про відсутність у них в Україні іншого майна чи активі, що є їх спільною сумісною власністю, а також боргових зобов`язань перед третіми особами, пов`язаними з інтересами їх сім`ї.

Зазначені об`єкти нерухомого майна зареєстровані на праві власності за сторонами, що підтверджується наявною у матеріалах справи Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.78-92 Том 1).

Рішенням Чернівецького районного суду м.Чернівців від 12.11.2025 року у задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна та стягнення грошової компенсації було відмовлено. У межах даної справи судом було встановлено, що між сторонами 03.11.2023 року було укладено нотаріально-засвідчений договір про поділ спільного сумісного майна, нажитого під час перебування у шлюбі та 14.06.2024 року укладено додатковий договір до нього (а.с. 177-179 Том 1).

Окрім того, судом було досліджено надані представником позивача нотаріально-засвідчені договори, на підставі яких ОСОБА_2 набувала у власність нерухоме майно (а.с.198-208 Том 1).

У договорах купівлі-продажу від 19.01.2023 року,13.08.2022 року, 06.10.2023 року, 13.08.2022 року, 15.08.2022 року наявні положення про те, що гроші, які витрачаються на придбання об`єктів нерухомості є особистою власністю ОСОБА_2 .

Також, судом досліджено надану представником відповідача довідку, складену приватним нотаріусом Балковим М.М. про те, що при договорі купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 , є заява від імені громадянина Нідерландів ОСОБА_8 , про те, що він дає згоду на придбання зазначеної квартири громадянкою України ОСОБА_2 , з якою проживає однією сім`єю (а.с.3 Том 2).

Мотиви та доводи, з яких виходив суд та застосовані норми права:

Згідно зі статтею 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, щокожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч. 2 ст. 16 ЦК України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Крім того, виходячи зі змісту ст. ст. 15, 16 ЦК України та приписів ЦПК України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Таким чином, наявність порушення або оспорювання прав та законних інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковим у силу приписів ст. 4 ЦПК України, а позивач, звертаючись до суду з даним позовом, згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України повинен довести (підтвердити) в установленому законом порядку наявність факту порушення або оспорювання його прав та інтересів.

Положеннями ст. 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Згідно з частиною 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом частини першої статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 Цивільного кодексу України встановлено, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частинами першою - третьої, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Тлумачення вказаної норми закону дозволяє стверджувати, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення.

Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу).

Помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину». Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням ще римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. - незнання закону шкодить).

Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча й законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив.

Звертаючись до суду з даним позовом, представник позивача, як на підставу порушених прав позивача, посилалася на те, що оспорювані правочини було укладено ОСОБА_2 під впливом помилки, оскільки умовами шлюбного договору, укладеного між сторонами, виключено можливість існування спільного майна подружжя.

Розглядаючи наведені аргументи, суд виходить із наступного.

Так, у частині першій статті 627 ЦПК України визначено, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частинами першою - третьою статті 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Тлумачення статті 6 ЦК України свідчить, що сторони мають право укладати договори, які не передбачені актами цивільного законодавства, за умови, що вони відповідають загальним засадам цивільного законодавства. Такі договори є непонайменованими, оскільки не визначені в актах законодавствах. Свої відносини в непонайменованих договорах сторони врегульовують на власний розсуд.

Сімейним кодексом України передбачено, що чоловік і дружина мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (частина перша статті 64 СК України).

Зокрема, ч.2 ст.69 Кодексу передбачено, що дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Визначення договору про поділ майна подружжя у законодавстві відсутнє, однак на практиці такий договір є дієвим інструментом для захисту майнових прав подружжя.

Договір про поділ майна подружжя є домовленістю між чоловіком та дружиною про порядок та умови розподілу рухомого та нерухомого майна, яке перебуває в їх спільній сумісній власності.

Згідно статті 8 СК України якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

З аналізу статей 202, 203 Цивільного кодексу України вбачається, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, тобто на набуття зміну або припинення відповідних прав та обов`язків, що обумовлені цим правочином.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Тобто для того, щоб визнати той чи інший правочин недійсним, позивач у справі має довести, що такий правочин саме в момент його укладання, зокрема, суперечив Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За змістом статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина першастатті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст.80 цього ж Кодексу).

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: необізнаність позивача, її вік, стан здоров`я, введення в оману.

У даній справі суд встановив, що ОСОБА_2 не доведено, що на момент укладення оспорюваного договору про поділ майна подружжя вона помилялася стосовно правової природи укладених правочинів та існування обставин, які зумовлюють визнання їх недійсними.

Навпаки, у договорі від 03.11.2023 року позивач підтвердила, що укладення договору відповідає її дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається нею у відповідності з її справжньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску та на вигідних для неї умовах і не є результатом впливу тяжких обставин. Договір укладено нею без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення. Вона розуміє його значення, умови договору, природу та правові наслідки, бажає настання саме тих правових наслідків, що створюються даним договором, а також свідчать, що договором визначено всі істотні умови, про що свідчить її особистий підпис на договорі.

Також, суд враховує, що у п.10 оспорюваного правочину, позивач, зокрема, повідомила, що шлюбний договір між подружжям не укладався, що свідчить про зміну нею волевиявлення під час добровільного врегулювання подружжям питання про поділ спільного майна.

Окрім того, у поданих до суду письмових поясненнях приватний нотаріус зазначила, що договір від 03.11.2023 року було укладено саме за ініціативою позивача, яка на момент його укладення користувалась правничою допомогою.

Таким чином, ОСОБА_2 , укладаючи оспорювані правочини, усвідомлювала їх істотні умови і правові наслідки їх укладення.

Наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину.

Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 жовтня 2021 року в справі № 447/2297/19 зазначено, що «Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позову, оскільки позивач не довів, що на момент укладення оспорюваних договорів дарування він помилився стосовно правової природи укладених ним правочинів та існували обставини, які зумовлюють визнання договорів дарування недійсними, оскільки, укладаючи ці договори, він усвідомлював їх істотні умови і правові наслідки їх укладення. До укладення договорів нотаріусом позивача було попередньо ознайомлено з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладені сторонами правочини, що підтверджується змістом оспорюваних договорів, підписаних позивачем. Сторони укладених договорі дарування ствердили, що ці договори не мають характеру фіктивних та удаваних угод».

Крім того, суд враховує, що рішенням Чернівецького районного суду м.Чернівців від 12.11.2025 року у задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна та стягнення грошової компенсації було відмовлено. У межах даної справи судом було встановлено, що між сторонами 03.11.2023 року було укладено нотаріально-засвідчений договір про поділ спільного сумісного майна, нажитого під час перебування у шлюбі та 14.06.2024 року укладено додатковий договір до нього. У межах даної справи ОСОБА_2 подавався відзив на позов, в якому остання наводила свої заперечення, обґрунтовуючи їх укладенням оспорюваних нею у даній справі правочинів про поділ майна подружжя.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Верховний Суд у постанові від 13.01.2026 року у справі №902/1302/22 дійшов наступних висновків: « в іншій справі за участі як сторін тих самих осіб, що і у цій справі, за вимогами про стягнення з Позивачки як з поручителя за оспорюваним у цій справі Договором заборгованості Позивачка хоча і заперечувала відповідне зобов`язання, що виникло у неї як у поручителя за оспорюваним у цій справі Договором (поруки), однак не заперечувала при цьому і факт, і обставини укладення оспорюваного у цій справі Договору (поруки), що свідчить про непослідовність та суперечливість поведінки та аргументів Позивачки у цій справі стосовно факту та обставин укладення оспорюваного Договору».

Водночас Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що однією з основних засад законодавства є добросовісність, а дії учасників правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідних правовідносин.

Зокрема доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) базується на давньоримській максимі "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). По суті згаданий принцип римського права є вираженням equitable estoppel однієї з найважливіших доктрин загального права. В системі загального права ця доктрина спрямована на недопущення ситуації, в якій одна сторона може займати іншу позицію в судовому розгляді справи, що відрізняється від її більш ранньої поведінки або заяв, якщо це ставить протилежну сторону у невигідне становище. В основі цієї доктрини є принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України). Учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 43 ГПК України, аналогічно частина перша статті 44 ЦПК України).

Наведені висновки сформульовані зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.02.2025 року у справі № 925/457/23 (провадження № 12-33гс24).

Верховний суд виснував, що позивачка, звернувшись із позовом у цій справі та заявивши вимоги про недійсність Договору з підстав відсутності волевиявлення Позивачки на його укладення, діяла всупереч власній поведінці та аргументам в іншій справі.

Вказана правова позиція є ревалентною до правовідносин, що встановлені судом у даному спорі.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що у даному випадку сторони правомірно, відповідно до загальних засад цивільного законодавства, зокрема свободи договору, та добровільно, усвідомлюючи зміст та наслідки своїх дій, уклали оспорювані правочини.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Щодо розподілу судових витрат

У частині першій, другій статті 141 ЦПК України зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням приписів цієї норми, понесені судові витрати покладаються на позивача та відшкодуванню не підлягають.

Висновки суду за результатами розгляду справи:

Враховуючи викладене, виходячи з того, що стороною позивача не надано суду доказів того, що вчинені правочини суперечать ЦК України чи іншим актам цивільного законодавства та не доведено, що волевиявлення позивача не було вільним і не відповідало її волі, тобто обставин, з якими закон пов`язує визнання договорів недійсними, а тому приходить до переконливого висновку, що позов ОСОБА_2 необґрунтований та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.3, 6, 11, 15, 16, 203, 215, 225, 627, 629 Цивільного кодексу України; ст.ст. 3, 4, 12, 13, 76-83, 130, 131, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ), проживаючої в АДРЕСА_3 , до ОСОБА_3 (РНОКПП - НОМЕР_4 , проживаючого в АДРЕСА_5 , третя особа: приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Макеєва Надія Василівна про визнання договорів недійсними відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті згідно ухвали суду від 12.12.2025 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Одовічен Я.В.