Справа № 643/8129/24
Провадження № 2/643/249/26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.01.2026 м. Харків

Салтівський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого судді: Новіченко Н.В.,

за участю секретаря судового засідання: Штонди В.С.,

відповідача: ОСОБА_1 ,

представника відповідача: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження матеріали справи

за позовом ОСОБА_3

до ОСОБА_1

про поділ майна подружжя,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_3 (далі позивач) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 (далі відповідач), в якому просить суд:

- виділити в особисту приватну власність ОСОБА_3 трикімнатну квартиру, розташовану за адресою АДРЕСА_1 (загальною площею 65, 0 кв. м., житловою площею 43, 7 кв. м.);

- виділити в особисту приватну власність ОСОБА_1 трикімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 (загальною площею 65, 4 кв. м., житловою площею 43, 9 кв. м.);

- стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за відхилення від рівності часток у спільному майні подружжя у розмірі 809 грн 12 коп;

- здійснити зустрічне зарахування грошової компенсації, стягнутої на користь ОСОБА_1 в сумі 809 грн 12 коп, та судового збору, стягнутого на користь ОСОБА_3 , в сумі 7 267 грн 20 коп, у зв`язку з чим, остаточно стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати зі сплати судового збору в сумі 6 458 грн. 08 коп.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилається на те, що 31.07.2009 між ним та відповідачем було укладено шлюб, який розірвано рішенням Московського районного суду м. Харкова від 25.03.2024 у справі № 643/1126/24. Під час перебування у шлюбі сторонами набуто у спільну сумісну власність квартиру, розташовану за адресою АДРЕСА_1 (загальною площею 65, 0 кв. м., житловою площею 43, 7 кв. м.), а також квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 (загальною площею 65, 4 кв. м., житловою площею 43, 9 кв. м.). Оскільки сторони у позасудовому порядку не досягли згоди щодо поділу спірного майна, позивач звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Відповідач проти задоволення позову заперечив, посилаючись на те, що до укладання шлюбу він мав у власності квартиру АДРЕСА_3 , яка була продана відповідачем 24.12.2012 за 43 500,00 доларів США. У цей же день була придбана квартира АДРЕСА_4 за 41 500,00 доларів США. Отже, вказана квартира була придбана відповідачем за його особисті кошти, а відтак є його особистою приватною власністю. Крім того, відповідач у спадщину отримав квартиру АДРЕСА_5 , яку він подарував позивачу. У подальшому позивач відчужив цю квартиру за 426 800,00 грн. Також у 2016 році відповідач отримав у спадщину приватний будинок у с. Малинівка Чугуївського району Харківської області, який він продав за 5 000,00 доларів США. Грошові кошти від продажу будинку а також заощадження відповідачем були спрямовані на придбання квартири АДРЕСА_6 . Отже, квартира АДРЕСА_6 , яку позивач просить виділити у його особисту приватну власність, була набута сторонами у шлюбі, але більшу частину коштів надавав саме відповідач, оскільки на момент придбання квартири позивач працював на півставки у гіпермаркеті «Епіцентр» та отримував мінімальну заробітну плату, тоді як відповідач працював у дві зміни по 12 годин.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

31 липня 2009 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , повторно виданим Першим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 26.01.2024.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 25.03.2024 у справі № 643/1126/24 шлюб між сторонами було розірвано.

У період шлюбу сторонами було придбано квартиру АДРЕСА_4 вартістю 332 000,00 грн, що еквівалентно 41 500,00 доларів США (договір купівлі-продажу від 24.12.2012), титульним власником якої є відповідач, а також квартиру АДРЕСА_7 вартістю 768 300,00 грн (договір купівлі-продажу від 13.11.2020), титульним власником якої є позивач.

Згідно з довідками про оціночну вартість об`єктів нерухомості оціночна вартість квартири АДРЕСА_7 складає 1 084 820,04 грн, а квартири АДРЕСА_4 1 085 629,16 грн.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд зазначає таке.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Згідно з частинами першої, третьої статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Згідно зі статтею 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні кошти або спільна праця подружжя. Презумпція спільності права власності на майно набуте подружжям у шлюбі, може бути спростована одним із подружжя, на якого і покладається тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції.

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України) або реалізується через виплату грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Статтею 71 СК України передбачено способи та порядок поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зокрема, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

У разі відсутності між подружжям шлюбного договору, правовий режим їхнього майна визначається положеннями сімейного законодавства, згідно з яким подружжя не може односторонньо змінювати встановлений законом правовий режим на власний розсуд. Проте подружжя не позбавлене права вчиняти будь-які дії щодо придбаного за час шлюбу майна, у тому числі і поділити його між собою у будь-яких частках. Головним принципом прав подружжя на майно є принцип спільності всього майна, набутого за час шлюбу.

Судом встановлено, що спірні квартири були придбані сторонами під час перебування у шлюбі, презумпція спільної сумісної власності на які відповідачем під час розгляду справи не була спростована належними та допустимими доказами.

Відповідно до частини першої статті 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Судом встановлено, що спірні квартири є об`єктами спільної сумісної власності сторін, набутими під час перебування у шлюбі.

З урахуванням характеру спірного майна, його призначення та неможливості поділу кожної з квартир у натурі без втрати їх цільового призначення, суд вважає за можливе здійснити поділ спільного майна шляхом передачі кожному з подружжя по одному об`єкту нерухомості.

Оскільки відповідно до вимог статті 70 Сімейного кодексу України частки подружжя у спільному майні є рівними, суд дійшов висновку про необхідність компенсації різниці вартості майна, що передається кожному з подружжя.

З огляду на викладене, з метою забезпечення рівності часток сторін у спільному майні подружжя, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню грошова компенсація у розмірі 809 грн 12 коп.

Відтак, суд вважає заявлені позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню.

Надаючи оцінку аргументам відповідача, суд зазначає таке.

Сам по собі факт відчуження відповідачем належного йому до шлюбу або отриманого у спадок майна не є безумовним доказом того, що саме ці кошти були використані для придбання спірних квартир.

Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували безпосередній зв`язок між отриманням коштів від продажу зазначених об`єктів нерухомості та використанням саме цих коштів для придбання спірних квартир.

Зокрема, у матеріалах справи відсутні докази руху коштів, банківські документи, розписки чи інші підтвердження того, що кошти від продажу об`єктів нерухомості були використані саме для придбання спірного майна.

За таких обставин зазначені доводи відповідача не спростовують презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, встановлену статтею 60 Сімейного кодексу України.

Доводи відповідача про те, що основну частину коштів для придбання спірного майна надавав саме він, оскільки позивач або отримувала менший дохід або взагалі його не отримувала, суд також не приймає до уваги, оскільки відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям під час шлюбу, є об`єктом їх спільної сумісної власності незалежно від розміру особистого доходу кожного з подружжя. Сам по собі факт отримання одним із подружжя більшого доходу не змінює правового режиму такого майна та не є підставою для визнання його особистою приватною власністю.

Крім того, як вбачається з наявного в матеріалах справи Договору купівлі-продажу від 24.12.2012, його було укладено зі згоди дружини Покупця, ОСОБА_3 , про надання згоди чоловіку, ОСОБА_1 , на купівлю квартири АДРЕСА_4 , справжність підпису якої на заяві засвідчено 24.12.2012 приватним нотаріусом Гуменною Л.П. (п. 9 Договору).

Аналогічно, пунктом 10 Договору купівлі-продажу від 13.11.2020 передбачено, що цей Договір укладається Покупцем за згодою її чоловіка ОСОБА_1 , що підтверджується заявою, підпис на якій засвідчено приватним нотаріусом Малік О.В.

Питання про те, чи свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору на придбання майна, зафіксованої у такому договорі, було досліджено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати касаційного цивільного суду, яка у постанові від 03.06.2024 у справі № 712/3590/22 висловила наступну правову позицію:

Вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме - подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором.

Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору іншим з подружжя, який є стороною договору, з його контрагентом. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах зі своїм контрагентом права та інтереси того з подружжя, який надав згоду.

Сприйняття волевиявлення іншого з подружжя на розпорядження спільним майном відбувається шляхом відображення такої згоди у відповідному договорі. У такому випадку регулюючий ефект договору поширюється як на сторони договору, так і на іншого з подружжя (співвласника), який надав згоду на розпорядження спільним майном.

Згода одного з подружжя на вчинення другим з подружжя договору з розпорядження спільним майном як односторонній правочин є одним із правомірних обмежень свободи договору, оскільки визначена законодавцем необхідність одержання згоди обмежує як того з подружжя, хто укладає договір з розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і контрагента за договором, оскільки він має переконатися, що особа, з якою укладається договір, перебуваючи в шлюбі, має згоду на укладення такого договору.

Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, поширюється як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності.

Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності.

Не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпорядження майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя.

Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя.

У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність.

За таких обставин, доводи відповідача є безпідставними та судом до уваги не приймаються.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до вимог частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно з частиною 2 статті 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

У відповідності до частини 1 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Положеннями частин 1 та 3 статті 83 ЦПК України унормовано, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (частина 4 статті 83 ЦПК України).

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (частина 7 статті 81 ЦПК України).

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків, як і не спростовано презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з урахуванням наведеного.

Відповідно до статті 141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Позивач просив суд здійснити зустрічне зарахування грошової компенсації, яка підлягає стягненню на користь відповідача, та суми судового збору, що підлягає стягненню на користь позивача.

Надаючи оцінку зазначеній вимозі, суд виходить з такого.

Відповідно до частини дванадцятої статті 265 Цивільного процесуального кодексу України у разі часткового задоволення первісного і зустрічного позовів про стягнення грошових сум суд проводить зустрічне зарахування таких сум та стягує різницю між ними на користь сторони, якій присуджено більшу грошову суму.

Отже, застосування зазначеної норми процесуального закону можливе лише за наявності сукупності таких умов:

- у справі має бути заявлено первісний та зустрічний позови;

- обидва позови мають містити самостійні вимоги про стягнення грошових сум;

- суд має ухвалити рішення про часткове задоволення обох позовів.

Як убачається з матеріалів справи, у даному провадженні зустрічний позов відповідачем не заявлявся, а тому судом не вирішується спір за двома самостійними позовними вимогами сторін.

Стягнення з позивача грошової компенсації за відхилення від рівності часток у спільному майні подружжя є наслідком поділу майна подружжя, а не результатом розгляду зустрічного позову відповідача про стягнення грошових коштів.

Разом з тим сума судового збору, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, визначається судом відповідно до положень статті 141 ЦПК України як процесуальні витрати, пов`язані з розглядом справи, і не є самостійною позовною вимогою про стягнення грошових коштів.

Таким чином, у даній справі відсутні передбачені частиною дванадцятою статті 265 ЦПК України правові підстави для здійснення судом зустрічного зарахування грошових сум.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що грошова компенсація за відхилення від рівності часток у спільному майні подружжя та судові витрати підлягають самостійному стягненню у визначених судом розмірах, без застосування механізму зустрічного зарахування.

Керуючись статтями 12, 13, 76, 81, 141, 264, 265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

1.Позов ОСОБА_3 задовольнити.

2.В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

3.В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 .

4.Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 компенсацію за відхилення від рівності часток у спільному майні подружжя у розмірі 809 (вісімсот дев`ять) грн 12 коп.

5.Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору в сумі 7 267 (сім тисяч двісті шістдесят сім) грн 20 коп.

6.Рішення може бути оскаржено у встановленому порядку до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його підписання. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

7.Позивач: ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ; АДРЕСА_1 ).

8.Відповідач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ; АДРЕСА_2 ).

Повне рішення складено 16.03.2026 року.

Суддя Н.В. Новіченко