провадження № 22-ц/824/5768/2026 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Березовенко Р.В.,

суддів Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 28 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 про поділ спільно набутих боргових зобов`язань,

В С Т А Н О В И В:

у вересні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільно набутих боргових зобов`язань, у якому просив суд:

визнати боргові зобов`язання позивача перед ОСОБА_4 за договором позики від 20 березня 2006 року у розмірі 200 000 доларів США, що станом на 13 лютого 2017 року еквівалентно 5 442 000,00 грн спільними борговими зобов`язаннями сторін;

у порядку поділу спільних боргових зобов`язань подружжя стягнути з відповідача на користь позивача 100 000 доларів США, що станом на 13 лютого 2017 року еквівалентно 2 711 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що під час перебування сторін у шлюбі 20 березня 2006 року позивач отримав у борг від ОСОБА_4 200 000,00 дол. США, які зобов`язався повернути у строк до 20 березня 2012 року.

За вказані кошти подружжя придбало квартиру АДРЕСА_1 та машиномісце.

Судовими рішеннями у справі №757/33436/14-ц про поділ майна сторін як подружжя встановлено, що наявність у подружжя спільних боргових зобов`язань є підставою для їх поділу, а не визнання за одним із подружжям прав на частину спільного сумісного майна.

У зв`язку з наведеним позивач вважає, що борг за розпискою є спільним та підлягає поділу між колишнім подружжям.

В ході розгляду справи ОСОБА_1 заперечила проти задоволення позову та у відзиві на позовну заяву від 14 листопада 2024 року просила застосувати до позовних вимог строк позовної давності.

Додатково вказала, що вона договір позики не підписувала, поручителем не виступала, у договірні відносини з ОСОБА_4 не вступала, а також згоди на укладення договору позики не надавала.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 28 листопада 2025 року позовні вимоги задоволено. Визнано боргові зобов`язання ОСОБА_2 перед ОСОБА_4 за договором позики від 20 березня 2006 року у розмірі 200 000 доларів США, що станом на 13 лютого 2017 року еквівалентно 5 442 000 грн спільними борговими зобов`язаннями позивача ОСОБА_2 і відповідача ОСОБА_1 . У порядку поділу спільних боргових зобов`язань подружжя стягнуто з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 100 000 доларів США, що станом на 13 лютого 2017 року еквівалентно 2 711 000 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 16 грудня 2025 року подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неправильне встановлення обставин справи, які мають значення, просила скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 28 листопада 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у позові у повному обсязі.

Посилається на те, що в оскаржуваному рішенні місцевий суд залишив поза увагою, що відповідачка не давала згоду на укладення позивачем договору позики, позивач, у свою чергу, не довів, що такий договір укладено в інтересах сім`ї, а тому зобов`язання за договором позики не є спільним сумісним сторін як подружжя.

Не погоджується з висновком місцевого суду й про те, що у даній справі відсутні підстави для застосування строків позовної давності. Вважає, що про своє порушене право позивач знав щонайменше на час відкриття провадження у справі №757/33436/14-ц - 17 листопада 2014 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 лютого 2026 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 28 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 про поділ спільно набутих боргових зобов`язань, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 лютого 2026 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

17 лютого 2026 року представник ОСОБА_2 - адвокат Ларичев В.В. подав відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечив проти доводів апелянтки вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

09 березня 2026 року адвокат Білак Я.Ю., діючи в інтересах апелянтки, подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням на амбулаторному лікуванні.

09 березня 2026 року адвокат Ларичев В.В., діючи в інтересах ОСОБА_2 , подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з вимушеним терміновим виїздом до м. Дніпро пов`язаним з погіршенням стану здоров`я матері.

У судовому засіданні апелянтка ОСОБА_1 не заперечувала проти розгляду справи за відсутності сторони позивача, а також її представника - адвоката Білак Я.Ю., які не з`явилися у судове засідання, доводи апеляційної скарги підтримала та просила її задовольнити.

Відповідно до ч. 1 ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Верховним Судом неодноразово зазначалось, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників учасників справи, а неможливість вирішення спору (питання) у відповідному судовому засіданні без участі особи, яка не з`явилась (статті 240 ЦПК України).

Також ЄСПЛ виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді (рішення у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

У рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» ЄСПЛ вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення від 2 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України», заява № 16652/04).

Колегія суддів враховує, що розумні строки судового розгляду є невід`ємним елементом права на справедливий суд, а невиправдано тривалий розгляд справи, без достатніх на те підстав, призводить до перебування сторін у стан правової невизначеності, враховуючи, що явка до апеляційного суду учасників справи не є обов`язковою, а позиція учасників справи у справі є чіткою і зрозумілою.

Виходячи з наведеного, колегія суддів у межах своїх повноважень, з урахуванням думкит апелянтки про можливість розгляду справи у відсутність осіб, які не з`явилися у судове засідання, дійшла висновку про визнання неповажними причин неявки ОСОБА_2 та його представника, а також адвоката Білака Я.Ю. в судове засідання та такою, що не доведена належними та допустимими доказами, а отже є неповажною. Зокрема, адвокатом Білаком Я.О. надано консультативне заключення хірурга, у якому відсутні відомості про перебування представника на лікарняному, у т.ч. в день розгляду справи, а також не обґрунтовано неможливість брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Аналогічно, адвокат Ларичев В.В. доказів поважності неприбуття в судове засідання не надав, неможливість брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції не обґрунтував. Таким чином, з огляду на належне повідомлення про судове засідання всіх учасників справи, з урахуванням правових висновків Верховного Суду у справі №752/8103/13-ц від 24 жовтня 2024 року, категорії справи, та строку її розгляду, колегія суддів ухвалила проводити розгляд справи по суті за відсутності осіб, які в судове засідання не з`явилися.

Заслухавши думку учасниці справи, яка прибула у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідно до мотивувальної частини постанови Київського апеляційного суду від 15 травня 2019 року у справі №757/33436/14, сторони 09 грудня 1992 року зареєстрували шлюб, який розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 грудня 2014 року і крім того встановлено дату припинення шлюбно-сімейних відносин - грудень 2013.

Відповідно до розписки від 20 березня 2006 року ОСОБА_2 отримав в борг у ОСОБА_4 суму 200 000 доларів США, яку зобов`язався повернути до 20 березня 2012 року. За погодженням борг мав повертатись по 20 000 доларів США щорічно, залишок в сумі 100 000 доларів США мав бути повернутий до 20 березня 2012 року. Завдатком повернення боргу є нежитлове приміщення площею 157 кв. м. за адресою: АДРЕСА_2 , належне ОСОБА_2 .. За домовленістю документи підтверджуючі право власності на нежитлове приміщення до повного повернення боргу мали знаходитись у ОСОБА_4 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року у справі №761/8964/14-ц позов ОСОБА_4 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_2 200 000 доларів США позики за розпискою від 20 березня 2006 року, за якою кошти позичались до 20 березня 2012 року, а в задоволенні вимоги до ОСОБА_1 відмовлено.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 липня 2020 року у справі №761/8964/14-ц, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 19 листопада 2020 року скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року у справі №761/8964/14-ц за нововиявленими обставинами та ухвалено нове рішення про стягнення 200 000 доларів США в рівних частинах з ОСОБА_2 і ОСОБА_1 .

Постановою Верховного Суду від 03 травня 2022 року у справі №761/8964/14-ц скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 липня 2020 року у справі №761/8964/14-ц та постанову Київського апеляційного суду від 19 листопада 2020 року, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 09 травня 2023 року у справі №761/8964/14-ц залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року відмовлено в задоволенні заяви про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року у справі №761/8964/14-ц.

Постановою Київського апеляційного суду від 15 травня 2019 року у справі №757/33436/14 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю і поділ спільного майна подружжя апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 грудня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання спільним сумісним майном кв. АДРЕСА_1 та машино-місця АДРЕСА_3 , визнання за нею права власності на 1/2 частину вказаного майна та в частині поділу грошових коштів на депозитних рахунках, а також в частині задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання вказаного майна особистою власність ОСОБА_2 скасовано та ухвалено в цій частині постанову. Позов ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частину кв. АДРЕСА_4 та права власності на 1/2 частину машино-місця АДРЕСА_3 та в частині поділу грошових коштів на депозитних рахунках задоволено. В порядку поділу визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири кв. АДРЕСА_4 та визнано право власності на 1/2 частину вказаної квартири за ОСОБА_2 . В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину машино-місця № НОМЕР_1 у напівпідземному паркінгу по АДРЕСА_3 та визнано право власності на 1/2 частину вказаного машино-місця за ОСОБА_2 . Відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання кв. АДРЕСА_4 та машино-місця кв. АДРЕСА_4 особистою приватною власністю. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частину грошей за депозитним договором SAMDN 0995, в сумі 14035,01 доларів США; за депозитним договором SAMDN 0996, в сумі 2219,61 доларів США; за депозитним договором SAMDN 6192, в сумі 10000,00 доларів США, всього 13127,31 доларів США, що по курсу НБУ станом на 20 грудня 2018 року становить 36 889,03 грн. В іншій частині рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 грудня 2018 року залишено без змін.

За змістом постанови Київського апеляційного суду від 15 травня 2019 року у справі №757/33436/14 «Як вбачається із матеріалів справи 26 квітня 2006 року між ОСОБА_5 та відповідачем у вказаній справі ОСОБА_2 був укладений договір уступки права вимоги за договором інвестування у нерухомість та управління майном №48191 від 13 грудня 2004 року, за умовами якого ОСОБА_5 передав ОСОБА_2 право вимоги та за договором інвестування, та право на отримання двокімнатної квартири АДРЕСА_6 . За набуття вказаного права згідно до п.2.2.2 вказаного Договору ОСОБА_2 сплатив ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 388 492 грн. (а.с.85 т.2). В подальшому 16 квітня 2008 року відповідно до наказу Головного управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.5 т.1). Також в період шлюб сторонами було придбано у спільну сумісну власність машиномісце № 272 площею 20,30 кв. м., що розташоване у напівпідземному паркінгу по АДРЕСА_3 , про що 11 березня 2008 року Головним управлінням житлового забезпечення КМДА ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право власності (а.с. 7 т.1). Таким чином вказане нерухоме майно було придбано сторонами в період перебування у шлюбі та відповідно до діючого законодавства , а саме нормам ст. 60 СК України є спільним сумісним майном подружжя і частки таких осіб є рівними. Колегія суддів відноситься критично до висновків суду першої інстанції проте, що вказане нерухоме майно було придбано особисто ОСОБА_2 на позичені у громадянина ОСОБА_4 кошти, оскільки відповідно правових висновків викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, та постанові ВСУ №6-539цс16 від 14 вересня 2016 року, наявність у подружжя спільних боргових зобов`язань є лише підставою для їх поділу, а не визнання за одним із подружжям прав на частину спільного сумісного майна.».

Відповідно до розписки ОСОБА_4 від 15 березня 2017 року ним отримано від ОСОБА_2 30 000 доларів США в рахунок погашення боргу за розпискою від 20 березня 2006 року.

Відповідно до нотаріально посвідченої розписки ОСОБА_4 від 14 січня 2021 року ним отримано від ОСОБА_2 1 415 000 грн, що еквівалентно 50 000 доларів США в якості часткового погашення боргу за розпискою від 20 березня 2006 року.

Відповідно до розписки ОСОБА_3 від 24 березня 2021 року, діючої від імені та інтересах ОСОБА_4 на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 14 січня 2021 року, нею отримано від ОСОБА_2 120 000 доларів США в якості повного погашення боргу за договором позики від 20 березня 2006 року. Жодні майнові претензій щодо виконання зобов`язань за договором позики від 20 березня 2006 року відсутні.

Відповідно до свідоцтва про смерть від 28 квітня 2021 року ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вирішуючи спір місцевий суд виходив з презумпції спільності зобов`язань подружжя та вважав не доведеним відповідачкою фіктивність договору позики, також на час вирішення даного спору договір позики у передбаченому чинним законодавством порядку недійсним/незаконним/неукладеним не визнавався. Доводи відповідачки про відсутність у самого ОСОБА_4 фінансової можливості надати кошти у позику ОСОБА_2 , оскільки на території США він визнавався банкрутом не свідчать, що на території України саме станом на 20 березня 2006 року ОСОБА_4 був банкрутом та не міг надати позику і крім того, питання надання/ отримання/ повернення позики були предметом розгляду у справі №761/8964/14-ц. Доводи сторони відповідача про недоведеність використання 200 000 доларів США в інтересах сім`ї не підтверджені доказами та спростовуються рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 грудня 2014 року про розірвання шлюбу, яким встановлено дату припинення шлюбно-сімейних відносин - грудень 2013. Крім того при вирішенні спору про поділ майна подружжя ОСОБА_2 посилався на придбання майна за кошти від позики, яке судом визнано спільною сумісною власністю подружжя.

Щодо заяви відповідачки про застосування строків позовної давності суд врахував п. 12, п. 19 (чинним на час подання позову) «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України та п. 2-1 розділу VII «Прикінцеві положення» СК України про продовження строків позовної давності на час карантину.

Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й одним із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17-ц.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Отже, об`єктом права спільної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім`ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім`ї.

Водночас відповідно до пунктів 1, 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю чоловіка, дружини є майно, набуте нею, ним до шлюбу; набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 08 липня 2020 року в справі №465/275/16-ц та від 12 червня 2023 року у справі №712/8602/19.

Верховний Суд у постанові від 01 вересня 2022 року у справі №245/9244/17 дійшов висновків, що виходячи зі змісту статей 60, 65 СК України, при поділі майна подружжя враховуються також борги подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, а тому якщо боргові зобов`язання підтверджуються наявними у справі доказами, такі боргові зобов`язання повинні ураховуватися при поділі майна подружжя.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року в справі №638/18231/15-ц.

Виконання кредитних зобов`язань, які виникли у обох з подружжя, за рахунок особистих коштів одного з них (у тому числі і частково) може бути підставою для вимог до іншого з подружжя, в тому числі і за правилами статті 544 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

Зазначена компенсація може бути стягнута лише у разі погашення за особисті кошти кредитної заборгованості, що узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 07 вересня 2016 року в справі №6-801цс16 та постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року в справі №712/6574/16-ц.

Згідно ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Позивач у цій справі у період перебування в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою уклав з ОСОБА_4 договір позики від 20 травня 2006 року.

Вказаний договір в установленому законом порядку недійсним не визнано, заперечуючи проти позову ОСОБА_1 зустрічних позовних вимог про визнання його недійсним не заявляла, а тому виходячи зі встановленої ЦК України презумпції правомірності правочину він є правомірним.

Також, не є предметом розгляду цієї справи встановлення факту дійсної можливості у ОСОБА_4 надати позивачу у борг 200 000,00 дол. США, а тому посилання апелянтки на неврахування її доводів у цій частині висновків місцевого суду по суті спору не спростовують.

За умов неспростування позивачкою презумпції спільності майна подружжя, зазначені обставини лише підтверджують спільність боргу колишнього подружжя.

Крім того, при вирішенні спору між сторонами місцевий суд правомірно врахував обставини, встановлені рішеннями судів у справі №761/8964/14-ц та №757/33436/14-ц. Вказані рішення у цій справі, яка розглядається, мають преюдиційне значення у розумінні ст. 82 ЦК України.

Так, постановою Київського апеляційного суду від 15 травня 2019 року у справі №757/33436/14 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю і поділ спільного майна подружжя апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 грудня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання спільним сумісним майном кв. АДРЕСА_1 та машино-місця АДРЕСА_3 , визнання за нею права власності на 1/2 частину вказаного майна та в частині поділу грошових коштів на депозитних рахунках, а також в частині задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання вказаного майна особистою власність ОСОБА_2 скасовано та ухвалено в цій частині постанову. Позов ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частину кв. АДРЕСА_4 та права власності на 1/2 частину машино-місця АДРЕСА_3 та в частині поділу грошових коштів на депозитних рахунках задоволено. В порядку поділу визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири кв. АДРЕСА_4 та визнано право власності на 1/2 частину вказаної квартири за ОСОБА_2 . В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину машино-місця № НОМЕР_1 у напівпідземному паркінгу по АДРЕСА_3 та визнано право власності на 1/2 частину вказаного машино-місця за ОСОБА_2 . Відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання кв. АДРЕСА_4 та машино-місця кв. АДРЕСА_4 особистою приватною власністю. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частину грошей за депозитним договором SAMDN 0995, в сумі 14035,01 доларів США; за депозитним договором SAMDN 0996, в сумі 2219,61 доларів США; за депозитним договором SAMDN 6192, в сумі 10000,00 доларів США, всього 13127,31 доларів США, що по курсу НБУ станом на 20 грудня 2018 року становить 36 889,03 грн. В іншій частині рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 грудня 2018 року залишено без змін.

Зазначеною постановою суду встановлено, що квартира та машиномісце у напівпідземному паркінгу були придбані під час шлюбу, тому вони є спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 і частки таких осіб є рівними. При цьому, колегія суддів віднеслась критично до висновків суду першої інстанції проте, що вказане нерухоме майно було придбано особисто ОСОБА_2 на позичені у ОСОБА_4 кошти, оскільки наявність у подружжя спільних боргових зобов`язань є лише підставою для їх поділу, а не визнання за одним із подружжям прав на частину спільного сумісного майна.

Верховний Суд в постанові від 23 жовтня 2019 року погодився з таким висновком апеляційного суду про те, що наявність у подружжя спільних боргових зобов`язань є підставою для їх поділу, а не визнання за одним із подружжя прав на частину спільного сумісного майна.

Таким чином, судовими рішеннями в цивільній справі №757/33436/14-ц встановлено наявність спільних боргових зобов`язань у подружжя ОСОБА_1 , тому борг з їх повернення є спільним боргом подружжя. У зв`язку з покладенням на ОСОБА_2 обноосібної відповідальності з його повернення рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року у справі №761/8964/14-ц та виконання позивачем зобов`язання у повному обсязі, 1/2 від стягнутої суми має бути компенсована йому за рахунок ОСОБА_1 в порядку поділу боргових зобов`язань подружжя.

Щодо застосування строків позовної давності

Статтею 69 СК України встановлено право кожного з подружжя ініціювати питання про поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього (пункт 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №14).

Таким чином, підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності.

У частині другій статті 72 СК України визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі №6-258цс15).

Отже, для правильного вирішення справи необхідно визначити початок перебігу строку позовної давності, тобто коли позивач дізнався або міг дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Відповідно до п. 2-1 Прикінцевих положень СК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 72, 128, 129, 139 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин.

Надалі постановами Кабінету Міністрів України цей карантин на території України продовжувався та був відмінений з 30 червня 2023 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651.

Тобто, виходячи з вищенаведених положень матеріального закону, пропущеною може бути позовна давність лише за вимогами про поділ майна, які виникли/ або про які позивач дізнався до 12 березня 2017 року.

Враховуючи, що остаточно заборгованість за договором позики від 20 березня 2006 року ОСОБА_2 погасив 24 березня 2021 року, що відповідно до усталеної практики Верховного Суду є передумовою для звернення з регресним позовом до другого з подружжя, місцевий суд правомірно вважав, що строк позовної давності ОСОБА_2 не пропустив.

Інші доводи апеляційної скарги також не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду, а зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та тлумаченню норм права на розсуд апелянтки.

Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення по суті позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 28 листопада 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 19 березня 2026 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова