Провадження № 2/638/503/26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2026 року м. Харків

Шевченківський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого судді Цвіри Д.М.,

за участю секретаря Кондратюк І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду м. Харкова в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором,-

встановив:

В провадженні Шевченківського районного суду м. Харкова перебуває цивільна справа за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що між позичальником- ОСОБА_1 та ПАТ «Астра Банк», 30.08.2013 року був укладений Кредитний Договір №05003, за умовами якого Банк надав Позичальнику кредит у розмірі 207 600 грн. зі сплатою 12,0% річних.

З метою забезпечення належного виконання Позичальником своїх зобов`язань за Кредитним договором, Банк та ОСОБА_2 уклали Договір поруки №05003/П від 30.08.2013.

За умовами вказаних Договорів поруки, Поручитель зобов`язується нести солідарну майнову відповідальність перед Банком за виконання Позичальником в повному обсязі зобов`язань за Кредитним договором щодо сплати процентів, неустойки, вчасного та у повному обсязі погашення основної суми боргу за кредитом.

02.12.2023 року між ПАТ «Астра Банк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Астра Банк» відступило ПАТ «Дельта Банк», а ПАТ «Дельта Банк» набуло права вимоги за кредитним договором до позичальників та/або поручителів, в тому числі за Договором кредиту №05003 від 30.08.2013 та Договором поруки №05003/П від 30.08.2013.

11.10.2019 між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» було укладено Договір №2018/К про відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Дельта Банк» відступило ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ», а ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» набуло права вимоги за кредитним договором до позичальників та/або поручителів, в тому числі за Договором кредиту №05003 від 30.08.2013 та Договором поруки №05003/П від 30.08.2013.

Зазначає, що за період користування кредитними коштами, Позичальником здійснені часткові платежі на погашення основної суми кредиту, проте, заборгованість Позичальника за Кредитним договором в повному обсязі не погашена.

Загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом та пені за порушення умов Кредитного договору, що підлягає стягненню з Позичальника станом на 23.10.2020, відповідно до розрахунку заборгованості становить 109225,95 грн., з яких:

- заборгованість за кредитом (тілом кредиту)- 100 747,30 грн.

- заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги- 239,19 грн.

- заборгованість за нарахованими відсотками згідно Кредитного Договору (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості)- 8239,46 грн.

Ухвалою суду від 05 січня 2021 року провадження у справі відкрито, розгляд справи постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження, передбаченого статтями 274 ЦПК України.

26 лютого 2021 року до суду надійшов відзив відповідача ОСОБА_2 на позовну заяву, у якому позовні вимоги не визнала з огляду на наступне.

Зазначає, що кредитний договір є припиненим та як наслідок і є припиненим договір поруки, укладений між нею та ПАТ «Астра Банк» на забезпечення виконання кредитного договору.

Крім того вказує, що останній платіж щодо повного погашення кредиту відповідачем ОСОБА_1 сплачений 15 липня 2014 року, тобто відповідно до умов договору поруки, у разі припущення несплати поточної кредитної заборгованості, у позивача виникло право на пред`явлення до ОСОБА_2 вимоги як до поручителя про стягнення кредитної заборгованості, починаючи з 1 серпня 2014 року. Отже, непред`явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже і обов`язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов`язанням.

26 лютого 2021 року до суду надійшов відзив відповідача ОСОБА_1 , у якому позовні вимоги не визнав та вважає їх безпідставними з огляду на наступне.

Відповідач не заперечує факт укладання кредитного договору, отримання грошових коштів в кредит. Водночас, заперечує факт наявної кредитної заборгованості, оскільки з часу отримання кредиту належним чином виконував свої обов`язки щодо його погашення, сплати відсотків, комісій.

Зазначає, що починаючи з 30 серпня 2013 року по 15.07.2014 року ним було сплачено суми відповідно до квитанцій. Загальна сума відповідно до наявних у нього квитанцій була погашена станом на 15.07.2014 року 226 588,9 грн. Інші квитанції щодо погашення кредитної заборгованості не збереглися, у зв`язку з тим, що пройшло багато часу та з його переїздом до іншого місця проживання (з м. Харкова до м. Києва).

Повідомляє, що достроково погасив кредитну заборгованість 15 липня 2014 року на суму 203800,90 грн.

Також зазначає, що з метою забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором між ним та ПАТ «Астра Банк» 30 серпня 2013 року укладено договір застави транспортного засобу, на придбання якого отримувався кредит.

Враховуючи, що в період 2014-2015 року органами МРЕВ ДАІ здійснювалось зняття з обліку та постановка на реєстраційний облік транспортного засобу, який перебував у заставі банку, у забезпечення кредитних зобов`язань, то вказане додатково підтверджує відсутність кредитних зобов`язань відповідача перед банком внаслідок їх погашення, так як відповідні реєстраційні дії щодо транспортного не могли бути проведені без погашення кредитної заборгованості.

26 березня 2021 представником позивача подано до суду уточнену позовну заяву.

Ухвалою суду від 02 серпня 2021 року уточнену позовну заяву прийнято до провадження.

Ухвалою суду від 29 вересня 2021 року в задоволенні клопотання відповідача про долучення до матеріалів справи копії доказів - відмовлено.

Ухвалою суду від 08 грудня 2021 року в задоволенні клопотання відповідача про витребування доказів відмовлено.

08 грудня 2022 року до суду від представника позивача надійшло заперечення на додаткові пояснення.

Зазначає, що ТОВ «Вердикт Капітал» на підтвердження своїх вимог про стягнення заборгованості надав суду усі необхідні належні, допустимі, достовірні та достатні докази, а саме: кредитний договір з додатками до нього та додатковими угодами, розрахунок заборгованості, документи, що підтверджують перехід права вимоги від первісного кредитора до нового кредитора, тощо.

Вказані докази підтверджують, як наявність заборгованості за договором кредиту в цілому, так і розмір заборгованості, яку позивач просить стягнути згідно позовної заяви.

На противагу наданим позивачем доказам, які підтверджують обставини, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги, відповідачем до свого відзиву не долучено жодного належного, допустимого, достовірного та достатнього доказу на підтвердження тих обставин, на які він покликається, як на підставу своїх заперечень викладених у відзиві.

Зокрема, відповідач не надав суду жодного доказу, яким би підтверджувався факт відсутності у нього заборгованості: факт повернення тіла кредиту, сплати відсотків за користування кредитом та сплати пені за порушення строків повернення кредиту.

Крім цього, відповідач не надає свого власного розрахунку заборгованості, на противагу розрахунку заборгованості долученого позивачем до позовної заяви.

Ухвалою суду від 30 жовтня 2023 року заяву директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» про залучення до участі правонаступника позивача у справі задоволено. Залучено до участі у справі в якості правонаступника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» - Товариство з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс».

Ухвалою суду від 12 грудня 2023 року у задоволенні заяви відповідача ОСОБА_1 про залишення позовної заяви без руху - відмовлено.

Позивач в судове засідання не з`явився. В матеріалах справи міститься заява, в якій розгляд справи просить проводити без його участі.

Представник відповідача та відповідачі в судове засідання не з`явилися, у матеріалах справи містяться клопотання про розгляд справи за їх участі.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, на підставі наявних у справі письмових доказів.

Фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалась згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, дійшов до наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що між позичальником- ОСОБА_1 та ПАТ «Астра Банк» 30.08.2013 року був укладений Кредитний договір №05003 (далі- Кредитний договір), за умовами якого Банк надав Позичальнику кредит у розмірі 207 600 грн.

Відповідно до п.1.1. Кредитного договору, термін користування кредитом- з 30 серпня 2013 року по 30 серпня 2023 року.

Як забезпечення виконання Позичальником своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати нарахованих процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат Позичальник в день укладання цього Договору укладає: 1) договір застави автомобілю MAZDA CX 5, легковий універсал-В,2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 . 2) договір поруки з ОСОБА_2 (п. 1.3. Кредитного договору).

30 серпня 2013 року між ПАТ «Астра Банк» та ОСОБА_2 укладено Договір поруки №05003/П (далі- Договір поруки), за умовами якого Поручитель на добровільних засадах бере на себе зобов`язання перед Банком відповідати в повному обсязі по зобов`язанням Позичальника, які виникають з умов Кредитного договору №05003 від 30 серпня 2013 року (п.1.2. Договору поруки).

Відповідно до п. 4.1. Договору поруки, сторони цього Договору встановлюють, що цей Договір вступає в силу з моменту його підписання усіма сторонами та втрачає свою дію з моменту повного виконання забезпеченого ним зобов`язання.

02.12.2023 року між ПАТ «Астра Банк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Астра Банк» відступило ПАТ «Дельта Банк», а ПАТ «Дельта Банк» набуло права вимоги за кредитним договором до позичальників та/або поручителів, в тому числі за Договором кредиту №05003 від 30.08.2013 та Договором поруки №05003/П від 30.08.2013.

11.10.2019 між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» було укладено Договір №2018/К про відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Дельта Банк» відступило ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ», а ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» набуло права вимоги за кредитним договором до позичальників та/або поручителів, в тому числі за Договором кредиту №05003 від 30.08.2013 та Договором поруки №05003/П від 30.08.2013.

З доданого представником позивача до уточненої позовної заяви розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 23.10.2020 відповідач ОСОБА_1 має заборгованість перед позивачем, яка складається з наступного:

- заборгованість по основній сумі кредиту- 100747,30 грн;

- заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги- 239,19 грн;

- заборгованість по відсотках- 8239,46 грн.

З наданих відповідачем ОСОБА_1 квитанцій вбачається, що ним було сплачено суму кредиту станом на 15.07.2014 у загальному розмірі 226 588,9 грн (т.1 а.с.112-116).

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У частині ч. 1 ст. 510 ЦК України передбачено, що сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлене договором або законом. Тобто відступлення права вимоги за змістом означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

У статті 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому, у зв`язку із заміною кредитора у зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише суб`єктний склад у частині кредитора.

Згідно ч. 1 ст. 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до ч. 1 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Такі висновки Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18.

Згідно з ч. 1 ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні (стаття 517 ЦК України).

Відповідно до ст. 519 ЦК України, первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором.

Отже, необхідною умовою для відступлення права вимоги є існування самого зобов`язання за яким відступається право, яке й підтверджує дійсність вимог (постанова Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 761/33403/17 (провадження № 61-12551св20).

Права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Тому, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача (пункт 132 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20, пункт 90 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 серпня 2023 року у справі № 910/19199/21 ).

З наведених норм вбачається, що права вимоги (майнові права) можуть бути відступлені (продані) лише за існуючим зобов`язанням; первісний кредитор може відступити (продати) тільки ті права вимоги (майнові права), які дійсно існують та йому належать; відступлення (продаж) прав вимоги (майнових прав) здійснюється виключно в межах того обсягу прав, який має в такому зобов`язанні кредитор.

Таким чином, на переконання суду, відступлення права вимоги, може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6-459цс17, яка є актуальною, що підтверджено ухвалою Великої Палати Верховного Суду у справі № 761/33403/17 від 22 квітня 2021 року.

Враховуючи сталу практику Верховного Суду, яка регулює правовідносини із відступлення права вимоги (цесії) вбачається, що саме на первісного кредитора покладено обов`язок представити новому кредитору всі документі, які слугували підставою виникнення боргового зобов`язання у боржника, оскільки правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання, а тому відступлення права вимоги може здійснюватися лише відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту, а згідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно п.17 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»: зобов`язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, на позивача при зверненні до суду із позовом про стягнення грошових коштів покладено обов`язок, навести обґрунтований розрахунок сум, що стягуються і в подальшому довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог (ч. 3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України).

Так, Верховний Суду складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 25 травня 2021 року у справі N554/4300/16-ц дійшов висновку, що "належними доказами,які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність". Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі."

Аналогічна правова позиція стосовно первинних документів застосована і в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2018 року по справі N 161/16891/15-ц та в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2018 року у справі N 364/737/17.

Отже, позиція Верховного Суду щодо необхідності доведення перерахування коштів та розміру заборгованості виключно первинними документами.

Аналогічних висновків дійшов й Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 29.01.2020 року у справі N 755/18920/18.

В даній справі позивач на підтвердження наявності заборгованості та її розміру подав зазначений вище розрахунок заборгованості (т.1 а.с. 163).

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Слід зазначити, що розрахунок заборгованості за Кредитним договором №05003 від 30 серпня 2013 року, який здійснений первісним кредитором, позивачем суду не надано, а наданий позивачем розрахунок заборгованості по кредитному договору лише констатує суму заборгованості, визначену первісним кредиторам.

Таким чином, вказаний розрахунок заборгованості, як доказ існування між сторонами кредитних правовідносин та наявності заборгованості, сам по собі не є належним та допустимим доказом укладення кредитного договору та наявності заборгованості за цим договором, оскільки не є первинним документом, а отже не є безспірним доказом розміру заборгованості, а є лише обґрунтуванням позовних вимог щодо розміру заборгованості, яка повинна бути підтверджена саме первинними документами, на що вказує ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність".

Відтак, наданий позивачем розрахунок заборгованості, не може бути доказом безспірності заборгованості та її розміру. Даний розрахунок із зазначенням конкретного розміру заборгованості, є документом, що створений самим позивачем, а, відтак, інформація зазначена в ньому, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких він був складений, не може бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає позивач.

Позивачем не надано жодних детальних розрахунків заявлених вимог, та не вказав за який період часу виникла заборгованість, які саме платежі прострочені, за який період часу, а відтак суд позбавлений можливості перевірити законність та обґрунтованість заявлених вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Розв`язуючи питання розподілу судових витрат між сторонами суд виходить з вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, за якими судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати залишаються за позивачем.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 4, 12, 81, 141, 258-259, 263 - 268, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

ухвалив:

Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором - залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» (, адреса місцезнаходження: Харківське шосе, буд. 201/203, м. Київ).

Відповідачі: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ).

ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_2 ).

Повний текст рішення виготовлено 18.03.2026 року.

Суддя Д.М. Цвіра