КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/4714/2026 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2026 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 08 вересня 2025 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,-

установив:

У липні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

В обґрунтування своїх позовних вимог, зазначав, що 14 лютого 2009 року між ним та ОСОБА_1 було укладено шлюб у Франківському відділі реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції. Від вказаного шлюбу вони мають малолітніх дітей: ОСОБА_3 , 2015 року народження та ОСОБА_4 , 2017 року народження.

11 січня 2024 року, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, ними спільно було прийнято рішення щодо придбання автомобіля «Mazda-6», д.н.з. НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , 2014 року випуску, об`єм двигуна 2488 смЗ.

Також спільним рішенням вони визначили, що вказаний автомобіль буде оформлений на відповідача. Даний договір було укладено в інтересах сім`ї. Цивільні права та обов`язки за цим договором виникли в обох із подружжя. Відповідач усвідомлювала, що на момент придбання автомобіля, останній буде об`єктом спільної сумісної власності. Грошові кошти за придбання вказаного автомобіля у розмірі 12000 дол. СПІА. були сплачені спільно, у повному обсязі, у період перебування сторін у шлюбі.

З моменту придбання спірного автомобіля ним користується виключно відповідач.

Вказував, що у зв`язку з цим, спірний автомобіль був придбаний за час шлюбу, за спільні кошти подружжя, а отже, є спільною сумісною власністю подружжя незважаючи на те, що спірний автомобіль оформлений на відповідача.

Згідно консультаційного висновку оцінювача ТОВ «Реал Експерт» від 12 липня 2024 року вартість автомобіля «Mazda-6», д.н.з. НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , 2014 року випуску, становить 558700 грн.

Зазначав, що останнім часом відповідач заперечує його право власності у спірному автомобілі, вважає, що спірний автомобіль належить виключно їй та може розпоряджатися їм самостійно, що змушує його звертатися до суду за захистом своїх прав.

Просив суд, виділити у приватну власність ОСОБА_1 , в порядку поділу майна подружжя, автомобіль «Mazda-6», д.н.з. НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , 2014 р.в., стягнувши з ОСОБА_1 на його користь компенсацію вартості 1/2 частини вказаного автомобіля у розмірі 279350 грн.

Стягнути із ОСОБА_1 на його користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 27935 грн., та інші витрати, пов`язані з розглядом справи у розмірі 2500 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 08 вересня 2025 року зазначений вище позов задоволено частково.

У порядку поділу майна подружжя визнано право власності на автомобіль марки «Mazda» модель 6, VIN НОМЕР_2 , 2014 року випуску, за ОСОБА_1 , припинено право спільної сумісної власності подружжя на цей автомобіль.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 252025 грн. в рахунок компенсації за 1/2 частку вартості автомобіля марки «Mazda» модель 6, VIN НОМЕР_2 , 2014 року випуску.

Відмовлено у стягненні з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2500 грн. витрат на проведення оцінки вартості автомобіля.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, вважаючи, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції порушено норми процесуального та матеріального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що грошові кошти за договором купівлі-продажу спірного автомобіля нею не сплачувалися. Натомість, власнику автомобіля - ОСОБА_5 , яка є її рідною сестрою, було видано борговий документ - розписку від 11 січня 2024 року, а доводи позивача про те, що за спірний автомобіль було сплачено 12000 дол. США не заслуговують на увагу, оскільки такі доводи не підтверджуються жодним розрахунковим документом.

Позивач не надавав згоди на купівлю спірного автомобіля, фінансово не приймав участь у його купівлі-продажу, а тому не може претендувати на набуття права власності на спірний автомобіль.

Спірний автомобіль не перебуває у її володінні, користуванні чи розпорядженні, оскільки відповідно до Листа Державної митної служби України №19/19-02-02/8.19/1757 від 14 квітня 2025 року, 21 січня 2023 року о 23 год 43 хв (тобто ще до оформлення договору купівлі-продажу автомобіля), спірний автомобіль покинув територію України та більше на територію України не заїжджав.

Вказує, що позивач не здійснює утримання спільних дітей, як про це стверджує у позовній заяві, що на її думку є підставою для застосування положень ч. 2 ст. 70 СК України та відступлення від засади рівності часток подружжя, оскільки обставини, на які вона посилається мають істотне значення для правильного вирішення питання щодо поділу майна подружжя.

Спірний автомобіль, з 2023 року перебуває в Італійській Республіці, та на момент розгляду справи у суді першої інстанції потребує капітального ремонту, вартість якого складає 8003,20 Євро, що на її думку свідчить про те, що вартість автомобіля, з урахуванням вартості ремонтних робіт, становить різницю між вартістю на момент проведення оцінки спірного автомобіля та вартістю ремонтних робіт, що становить 33267 грн.

Просила суд, скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 08 вересня 2025 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_2 подав відзив, в обґрунтування якого зазначив, що грошові кошти за придбання спірного автомобіля були сплачені зі спільних коштів подружжя, у повному обсязі, відповідно до умов договору купівлі-продажу від 11 січня 2024 року укладеного між відповідачем та ПП «АвтоВир».

На підставі зазначеного договору автомобіль був зареєстрований ТСЦ 4641 на ОСОБА_1 та отримав українські номери - НОМЕР_3 .

Таким чином, на момент придбання, спірний автомобіль знаходився на території України, був зареєстрований на відповідача, отримав українські номери.

Крім того, на укладений належним чином договір купівлі-продажу транспортного засобу від 11 січня 2024 року вказує рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 листопада 2025 року у справі №753/21193/25.

У зв`язку із цим, спірний автомобіль був придбаний за час шлюбу, за спільні кошти подружжя, а отже, є спільною сумісною власністю подружжя, незважаючи на те, що спірний автомобіль оформлений на відповідача.

Просив суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 08 вересня 2025 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на його користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 22000 грн.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Судом першої інстанції встановлено, що 14 лютого 2009 року між ОСОБА_2 (позивач) та ОСОБА_1 (відповідач) укладено шлюб у Франківському відділі реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції.

Заочним рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 11 листопада 2024 року у справі №572/818/24, яке набрало законної сили 11 грудня 2024 року, шлюб між сторонами розірвано.

11 січня 2024 року ПП «Автовир», який діяв як комісіонер від імені продавця (власника транспортного засобу - ОСОБА_5 ) та ОСОБА_1 як покупець уклали Договір купівлі-продажу транспортного засобу №7165/24/00030.

11 січня 2024 року Територіальним сервісним центром №4641 здійснено перереєстрацію транспортного засобу «Mazda-6», VIN НОМЕР_2 , 2014 р.в., об`єм двигуна 2488 см3 на підставі укладеного в суб`єкта господарювання Договору купівлі-продажу транспортного засобу.

При цьому, відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 , автомобіль «Mazda-б», VIN НОМЕР_2 , 2014 р.в., об`єм двигуна 2488 см3, зареєстровано за ОСОБА_1 з д.н.з. НОМЕР_3 .

Спірний автомобіль придбано подружжям під час перебування в шлюбі.

Право власності на автомобіль оформлене на відповідача.

Згідно з п. 2.1 Договору купівлі-продажу транспортного засобу «Передача Транспортного засобу продавцем і прийняття його покупцем здійснюється після повної оплати вартості майна в момент підписання договору».

Згідно з п. 2.2 цього Договору «Покупець набуває право власності на Транспортний засіб з моменту підписання сторонами даного договору купівлі-продажу. Сторони не мають майнових претензій одна до одної з моменту підписання цього Договору».

За п. 3.3 Договору «За домовленістю сторін ціна Транспортного засобу складає 400000 грн».

Відповідно до п. 5.1 Договору «Покупець зобов`язаний в порядку та на умовах, визначених цим Договором, оплатити продавцю ціну Транспортного засобу, зазначену у п. 3.1 Договору, в порядку та на визначених цим Договором, прийняти Транспортний засіб».

У Акті огляду реалізованого транспортного засобу №7165/24/000060 від 11 січня 2024 року (у разі комісійної торгівлі) власником зазначено - ОСОБА_5 , покупцем є ОСОБА_1 . Вартість ТЗ 400000 грн. Дата набуття Покупцем права власності на ТЗ 11 січня 2024 року.

Згідно висновку судової транспортно-товарознавчої експертизи №2249 від 16 квітня 2025 року вартість спірного автомобіля складає 504050 грн.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що договір купівлі-продажу транспортного засобу від 11 січня 2024 року було укладено в інтересах сім`ї. Цивільні права та обов`язки за цим договором виникли в обох із подружжя. Відповідач не надала належних, допустимих і достовірних доказів, яких було б достатньо для спростування презумпції того, що придбаний у шлюбі автомобіль є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а отже позивач має право на відшкодування 1/2 вартості спірного автомобіля, яка визначена на підставі висновку судової транспортно-товарознавчої експертизи №2249 від 16 квітня 2025 року.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Положеннями ст. 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 Кодексу).

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 Кодексу).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано ст. 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.

Конструкція норми ст. 60 СК України, свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя, може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17-ц, провадження №14-325цс18.

Як встановлено судом першої інстанції, у період шлюбу сторони набули у власність автомобіль «Mazda» модель 6, VIN НОМЕР_2 , 2014 року випуску, який був зареєстрований за відповідачем на підставі укладеного договору купівлі-продажу транспортного засобу №7165/24/00030 від 11 січня 2024 року, тобто вказаний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно зі ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною 1 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні положення містяться у ч. 2 ст. 372 ЦК України.

Як роз`яснено судам у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України) відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Тлумачення положень ст. 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини 4 та 5 цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.

Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються ст. 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.

Отже, у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач, не вимагається обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 лютого 2020 року у справі №235/5146/16-ц (провадження№61-37616 св 18); від 03 червня 2020 року у справі №487/6195/16-ц (провадження №61-46326св18); від 30 вересня 2020 року у справі №552/1514/19 (провадження №61-21084 св 19).

Таку саму позицію підтримала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20 (провадження №14-182цс21), зазначивши у п. 45, що вимога одного з подружжя (позивача) про стягнення з іншого подружжя (відповідача) грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно не породжує обов`язку такого відповідача попередньо вносити відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду (постанова Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі №299/2587/15-ц). Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає.

У п. 50 цієї самої постанови Велика Палата Верховного Суду вказала, що згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом ч. 4 ст. 71 СК України, згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої ст. 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі.

Згідно п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Отже, судом було встановлено, що спірний автомобіль «Mazda-6», VIN НОМЕР_2 , 2014 року випуску є спільною сумісною власністю подружжя та право власності на який було зареєстровано за відповідачем, він знаходиться у її фактичному користуванні, а отже позивач має право на відшкодування 1/2 вартості цього спірного автомобіля, яка визначається саме на час розгляду справи.

Згідно із ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

Враховуючи принцип змагальності сторін в цивільному процесі, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що для визначення розміру грошової компенсації позивачу було взято до уваги висновок судової транспортно-товарознавчої експертизи №2249 від 16 квітня 2025 року, де зазначено, що вартість спірного автомобіля складає 504050 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, щогрошові кошти за договором купівлі-продажу спірного автомобіля нею не сплачувалися, натомість, власнику автомобіля - ОСОБА_5 , яка є її рідною сестрою, було видано борговий документ - розписку від 11 січня 2024 року, тобто оплата за договором не здійснювалась, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки зазначене спростовується самим договором купівлі-продажу транспортного засобу №7165/24/00030 від 11 січня 2024 року та актом огляду реалізованого транспортного засобу №7165/24/000060 від 11 січня 2024 року.

Інші доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди відповідача з висновками суду, повторюють доводи відзиву на позовну заяву.

При цьому, докази та обставини, на які посилається відповідач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності та взаємозв`язку, та з урахуванням доведеності позовних вимог ОСОБА_2 , ухвалено обґрунтоване рішення про їх задоволення.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вказане рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Суд апеляційної інстанції також звертає увагу на те, що у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просив стягнути з ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 22000 грн.

Частиною 1 ст. 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Статтею 137 ЦПК Українивизначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена в постанові від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16).

Враховуючи ст. 28 Правил адвокатської етики необхідно дотримуватись принципу «розумного обґрунтування» розміру оплати юридичної допомоги. Цей принцип набуває конкретних рис через перелік певних факторів, що мають братись до уваги при визначенні розміру оплати: обсяг часу і роботи, що вимагається для адвоката, його кваліфікацію та адвокатський досвід, науково-теоретична підготовка.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

У постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 306/1198/17 Верховний Суд зазначив, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Процесуальними нормами встановлено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів.

Обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); розрахунок наданих послуг з їх детальним описом; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо) (висновки, викладені Верховним Судом у постановах у справах № 821/227/17, № 726/549/19, № 810/3806/18).

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу ОСОБА_2 надано наступні документи: копію договору №2/2026 від 26 січня 2026 року; копію платіжної інструкції №НСХ7-7Е9К-ХРТЕ-2ЕВ2 від 01 лютого 2026 року на суму 22000 грн.

Разом з тим, акт виконаних робіт (наданих послуг) та/або розрахунок наданих послуг адвокатом з їх детальним описом, які б містили фактичний обсяг витраченого часу на конкретні процесуальні дії та/або процесуальні документи на окремих стадіях в апеляційній інстанції та їхня вартість (гонорар адвоката), а також загальна вартість всіх отриманих клієнтом за цим договором наданих адвокатом послуг (ціна договору), позивачем до суду надано не було.

Таким чином, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність підстав для компенсації позивачу здійснених ним витрат на правничу допомогу, оскільки понесені позивачем витрати в суді апеляційної інстанції не підтверджені належними та допустимими доказами, а саме: не надано доказів виконання адвокатом робіт та їх обсягу, не надано доказів на підтвердження понесення ним судових витрат під час розгляду даної справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 08 вересня 2025 року залишити без змін.

У задоволенні заяви ОСОБА_2 про стягнення витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 23 березня 2023 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба