ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 639/704/25
Номер провадження 22-ц/818/447/26
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2026 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Маміної О.В., Люшні А.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Салтівського районного суду м. Харкова від 17 червня 2025 року у складі судді Пасічника О.М. по справі № 639/704/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, вимоги за яким у подальшому уточнило.

Позовна заява мотивована тим, що 26 травня 2020 року між ТОВ «Фінансова компанія «Форза» та ОСОБА_1 в електронній формі на умовах Пропозиції (оферти) укладення договору про надання кредиту, що опублікована на веб-сайті www.forzacredit.com.ua, укладено договір про надання позики на умовах фінансового кредиту № 44.

За умовами договору відповідачці на вказану нею картку НОМЕР_1 перераховано грошові кошти (кредит) у розмірі 7 329,00 грн, які вона зобов`язалась повернути не пізніше 24 червня 2020 року та сплатити проценти за користування кредитними коштами за ставкою 1.85% на день та 2,5% на день у разі прострочення користування коштами поза межами строку дії договору.

В силу перерахування коштів через сервіс FUIB Money Transfer від суми позики, зазначеної у договорі, при перерахуванні знімалися комісії як за переказ, так і за зарахування коштів, відповідно ОСОБА_1 фактично зараховано на картку суму 7000,00 грн.

У подальшому ОСОБА_1 неодноразово, а саме 24 червня 2020 року, 25 липня 2020 року, 25 серпня 2020 року, 25 вересня 2020 року погашала проценти за користування кредитом, внаслідок чого оформлювала пролонгацію кредиту щоразу на 30 днів. У зв`язку з цим кінцева дата погашення кредиту - 25 жовтня 2020 року.

Загалом відповідачка сплатила 16 870,49 грн, в останнє суму 50,00 грн 09 грудня 2020 року та припинила вносити платежі, передбачені умовами договору позики.

30 червня 2021 року на підставі договору факторингу № 20210630-Ф/2 право вимоги за договором позики перейшло від ТОВ «ФК «Форза» до ТОВ «ФК «Артеміда-Ф».

Cтаном на 28 жовтня 2024 року у відповідачки існує заборгованість в розмірі 28 347,65 грн, що складається з: залишок заборгованості за тілом 7000,00 грн; залишок заборгованості за процентами за користування 3885,10 грн; залишок заборгованості за простроченими процентами за користування поза межами строку дії договору (нараховано новим кредитором за період 01 липня 2021 року по 28 вересня 2021 року) 15 750,00 грн; заборгованість за пенею 0,00 грн; інфляційне збільшення 1712,55 грн (нараховано новим кредитором за період 26 жовтня 2020 року по 23 лютого 2022 року).

Просило, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором про надання позики на умовах фінансового кредиту № 44 від 26 травня 2020 року в розмірі 28 347,65 грн, судові витрати, що складаються із сплаченого судового збору в сумі 2422,40 грн та витрат на правничу допомогу адвоката в сумі 7000,00 грн.

12 травня 2025 року через систему «Електронний Суд» від представника відповідачки адвоката Зайцева В.В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Відзив обґрунтовано тим, що позивач не довів факт як укладення кредитного договору, так і його неодноразової пролонгації, надання відповідачці кредитних коштів у сумі 7329,00 грн. Позивачем не було надано первинних документів за кредитним договором № 44 від 26 травня 2020 року, які свідчать про виконання кредитного договору в частині видачі грошових коштів та їх повернення, сплати позичальником коштів згідно наданим розрахункам заборгованості.

15 травня 2025 року від позивача через систему «Електронний Суд» надійшла відповідь на відзив, в якій він підтримав заявлені позовні вимоги в уточненій редакції.

Рішенням Салтівського районного суду м. Харкова від 17 червня 2025 року позов ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» суму заборгованості за договором про надання позики на умовах фінансового кредиту № 44 від 26 травня 2020 року у розмірі 28 347,65 грн, витрати по сплаті судового збору в розмірі 2422,40 грн, а також витрати на правничу допомогу у розмірі 7000,00 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що у зв`язку з неналежним виконанням відповідачкою зобов`язань за договором про надання позики у неї утворилась заборгованість, що підлягає стягненню з неї на користь позивача як нового кредитора.

На вказане судове рішення 10 липня 2025 року через систему «Електронний суд» представник ОСОБА_1 адвокат Зайцев В.В. до суду апеляційної інстанції подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не надав належної оцінки відсутності доказів перерахування позичальниці коштів на виконання умов договору. Зі змісту банківської виписки не вбачається зарахування на банківську картку відповідачки суми 7 329,00 грн від ТОВ «ФК «Форза». Наявне лише зарахування на суму 7000,00 грн. Єдина інформація, яка стосується даного платежу, це «Деталі операції» - FUIB Money Transfer, що не дає змоги встановити відправника даного платежу. Відсутні докази, що сума грошових коштів, яка була зарахована на картковий рахунок відповідачки, стосувалася саме виконання зобов`язання за договором про надання позики на умовах фінансового кредиту, а тому немає підстав для того, щоб вимагати стягнення цих коштів. Жодного первинного бухгалтерського документу на підтвердження надання кредиту за кредитним договором № 44 від 26 травня 2020 року відповідачці, що були створені безпосередньо під час здійснення господарської операції, матеріали даної цивільної справи не містять. Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про укладення між відповідачкою кредитного договору, його підписання та виникнення між ними будь-яких правовідносин. Із наданих суду позивачем доказів не вбачається, що відповідачка вчинила певну сукупність дій, спрямовану на отримання позики від ТОВ «ФК «Форза», а саме зареєструвалася в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію, отримала повідомлення від суб`єкта електронної комерції (в даному випадку від ТОВ «ФК «Форза») із одноразовим ідентифікатором, та прийняла пропозицію (оферту) шляхом використання (підписання) надісланого їй позивачем одноразового ідентифікатора.

13 серпня 2025 року від ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» через систему «Електронний суд» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому воно просило відмовити у її задоволенні, стягнути з відповідачки судові витрати на правничу допомогу, надану у ході апеляційного перегляду справи у розмірі 6000,00 грн. Відзив мотивовано тим, що обов`язок доказування неотримання коштів покладається на відповідачку. Жодного доказу, що зазначена сума позики 7000,00 грн надійшла відповідачці не від ТОВ «ФК «Форза», нею не надано. Виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи, є належним доказом заборгованості. Перерахування коштів через сервіс FUIB Money Transfer має наслідком комісії як за переказ, так і за зарахування коштів, тому відповідачці було перераховано не 7329,00 грн, як зазначено у договорі, а 7000,00 грн. Вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду. Договір укладено та підписано в електронній формі у відповідності до вимог чинного законодавства. У подальшому відбувалась його автоматична пролонгація, що передбачена умовами договору.

Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Салтівського районного суду м. Харкова від 17 червня 2025 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі частини 1 статті 369 ЦПК України.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Судом встановлено, що 26 травня 2020 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Фінансова компанія «Форза» укладено договір про надання позики на умовах фінансового кредиту № 44, за умовами якого товариство надає клієнту шляхом перерахування на картку НОМЕР_1 грошові кошти в сумі 7329,00 грн строком на 30 днів, з 26 травня 2020 року по 24 червня 2020 року, з процентною ставкою 1,85% в день та 2,50% в день у разі користування кредитом поза межами строку дії договору (а.с. 9-10 том 1).

Відповідно до п.4.1 договору договір та зміни до нього укладаються в письмовій формі. У випадку оформлення Договору чи здійснення інших дій, пов`язаних із його виконанням в онлайн-режимі на Офіційному сайті Товариства, за допомогою засобів електронного зв`язку, електронні документи, оформлені і підписані з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» вважаються такими, що мають рівну юридичну силу з документами, складеними на паперовому носієві і підписаними власноручним підписом.

У п.10 договору надано право Товариству здійснювати автоматичну пролонгацію (без підписання та подання Товариству додаткових заяв) дії даного Договору, у випадку відсутності поточної заборгованості по сплаті чергових платежів, процентів за користування кредитними коштами та неустойки по Договору на дату здійснення такої пролонгації.

Договір укладено сторонами шляхом підписання електронними цифровими підписами.

ОСОБА_1 підписала договір з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором u480263g.

Також ОСОБА_1 одноразовим ідентифікатором u480263g підписала Паспорт споживчого кредиту, згідно якого витрати за кредитом становлять 4067,70 грн., загальна вартість кредиту з урахуванням відсотків становить 11 396,70 грн (а.с. 11 том 1).

Додатком до договору про надання позики на умовах фінансового кредиту № 44 від 26 травня 2020 року є графік платежів, відповідно до якого кредит мав бути повернутий до 24 червня 2020 року, сума основного боргу 7329,00 грн, процентів 4067,70 грн (а.с. 12 том 1).

Також позивачем на підтвердження неодноразової пролонгації кредиту надано додатки до вказаного договору графіки платежів, згідно яких датами платежів є 24 липня 2020 року, 24 серпня 2020 року, 24 вересня 2020 року, 25 жовтня 2020 року, однак вказані додатки не містять підписів (а.с. 13-16 том 1).

З наданих АТ «Універсал Банк» відомостей щодо руху коштів по картці ОСОБА_1 від 04 квітня 2025 року (виписки по рахунку) вбачається, що 26 травня 2020 року на її картку НОМЕР_2 було зараховано 7000,00 грн, деталі операції «FUIB Money Transfer», без визначення особи, яка зарахувала вказані грошові кошти. Даних щодо зарахування грошових коштів в сумі 7329,00 грн від ТОВ «ФК «Форза» за умовами кредитного договору від 26 травня 2020 року вказана виписка не містить (а.с. 110 том 1).

30 червня 2021 року між ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» та ТОВ «ФК «Форза» укладено договір факторингу № 20210630-Ф/2, згідно із яким ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» передано права вимоги до боржників ТОВ «ФК «Форза». Перехід права вимоги відбувається з моменту підписання сторонами відповідного Реєстру прав вимоги у формі, наведеній в Додатку № 1 до цього договору (п. 4.1) (а.с. 17-21 том 1).

Відповідно до копій платіжних доручень № 279 від 05 липня 2021 року та № 282 від 14 липня 2021 року ТОВ ФК «Артеміда-Ф» сплатило ТОВ «ФК «Форза» 400 000,00 грн та 84 618,00 грн згідно договору факторингу № 20210630-Ф/2 від 30 червня 2021 року (а.с. 22 том 1).

Витягом з реєстру прав вимог № 1 до Договору факторингу № 20210630-Ф/2 від 30 червня 2021 року підтверджено, що ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» набуло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 44 від 26 травня 2020 року, загальна заборгованість за договором становить 11 396,70 грн, яка складається з заборгованості за тілом кредиту в сумі 7329,00 грн та заборгованості за відсотками за користування кредитом в сумі 11 396,70 грн (а.с. 23 том 1).

09 липня 2021 року на адресу ОСОБА_1 складено повідомлення про зміну кредитора на підставі вказаного договору факторингу та наявність заборгованості (а.с. 25 том 1).

З досудової вимоги ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» на ім`я ОСОБА_1 вбачається, що станом на 13 жовтня 2021 року сума боргу складає 27 886,95 грн, з яких заборгованість по тілу кредиту 7329,00 грн, по відсотках 4067,70 грн, про прострочених відсотках 16 490,25 грн (а.с. 26 том 1).

Зі складеного позивачем детального розрахунку заборгованості ОСОБА_1 вбачається, що станом на 28 жовтня 2024 року вона має заборгованість за договором про надання позики на умовах фінансового кредиту № 44 від 26 травня 2020 року у розмірі 29 679,99 грн, що складається з: залишок заборгованості за тілом 7329,00 грн; залишок заборгованості по процентам за користування 4067,70 грн; залишок заборгованості по простроченим процентам за користування поза межами строку дії договору (нараховано Новим кредитором за період 01 липня 2021 року по 28 вересня 2021 року) 16 490,25 грн; заборгованість за пенею 0,00 грн; інфляційне збільшення 1 793,04 грн (нараховано новим кредитором за період 26 жовтня 2020 року по 23 лютого 2022 року) (а.с. 24 том 1).

Разом з тим, до уточненої позовної заяви позивачем надано інший детальний розрахунок заборгованості, згідно якого станом на 28 жовтня 2024 року у відповідачки існує заборгованість в розмірі 28 347,65 грн, що складається з: залишок заборгованості за тілом 7000,00 грн; залишок заборгованості за процентами за користування 3885,10 грн; залишок заборгованості за простроченими процентами за користування поза межами строку дії договору (нараховано новим кредитором за період 01 липня 2021 року по 28 вересня 2021 року) 15 750,00 грн; заборгованість за пенею 0,00 грн; інфляційне збільшення 1712,55 грн (нараховано новим кредитором за період 26 жовтня 2020 року по 23 лютого 2022 року). Сума здійснених оплат 16 870,00 грн (а.с. 149 том 1).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).

Нормою статті 639 ЦК України передбачено, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Відповідно до частин 1, 2, 4 статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Використання інших видів електронних підписів в електронному документообігу здійснюється суб`єктами електронного документообігу на договірних засадах.

Пунктами 5-7 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Електронний правочин - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем.

Стаття 11 вказаного Закону передбачає порядок укладення електронного договору

Так, пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього.

Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору шляхом перенаправлення (відсилання) до них.

Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом:

надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;

заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;

вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) або електронний договір повинні містити інформацію щодо можливості отримання стороною такої пропозиції або договору у формі, що унеможливлює зміну змісту.

У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Інформаційна система суб`єкта електронної комерції, який пропонує укласти електронний договір, має передбачати технічну можливість особи, якій адресована така пропозиція, змінювати зміст наданої інформації до моменту прийняття пропозиції.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами згідно із статтею 64 Цивільного процесуального кодексу України, статтею 36 Господарського процесуального кодексу України та статтею 79 Кодексу адміністративного судочинства України.

За змістом статті 12 цього Закону якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:

електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину;

електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;

аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлене договором або законом.

У статті 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому у зв`язку із заміною кредитора у зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише суб`єктний склад у частині кредитора.

З договору про надання позики на умовах фінансового кредиту № 44 від 26 травня 2020 року, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «ФК «Форза», вбачається, що у відповідності до вимог частини 1 статті 638 ЦК України між сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору, який оформлено в електронній формі з використанням одноразового ідентифікатору, і такі дії сторін відповідають приписам чинного законодавства.

Договір містить ПІБ ОСОБА_1 , її РНОКПП, паспортні дані, відомості щодо адреси місця реєстрації та місця проживання, електронної пошти та номеру телефону, номер платіжного засобу. Доказів того, що такі дані товариством отримано не від неї, та що вони використані будь-якими особами незаконно, відповідачкою не надано.

Оскільки даний договір укладено за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи товариства, доступ до якої забезпечується споживачу через веб-сайт, та ОСОБА_1 підписала його електронним підписом одноразовим ідентифікатором, тому без отримання відповідного ідентифікатора, без здійснення входу до інформаційно-телекомунікаційної системи товариства, такий договір не був би укладений.

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 07 жовтня 2020 року у справі № 132/1006/19 (провадження № 61-1602св20), від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20 (провадження № 61-2903св21), від 01 листопада 2021 року у справі № 234/8084/20 (провадження № 61-2303св21), від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20 (провадження № 61-16059св21), від 08 серпня 2022 року у справі № 234/7298/20 (провадження № 61-2902св21).

Отже, відповідачка уклала електронний договір та підписала такий у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» (електронним підписом одноразовим ідентифікатором), а тому договір вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо відсутності належних доказів перерахування їй кредитних коштів колегія суддів вважає необґрунтованими.

Як вбачається з матеріалів справи, АТ Універсал Банк надало виписку по рахунку відповідачки за 26 травня 2020 року, з якої встановлено, що ОСОБА_1 26 травня 2020 року отримала переказ коштів на суму 7000,00 грн на картку № НОМЕР_2 (а.с. 110 том 1).

Відповідний номер картки НОМЕР_1 вказано позичальницею й у п. 1.6 договору про надання позики від 26 травня 2020 року (а.с. 9 том 1).

Заперечення відповідачки щодо отримання кредитних коштів ґрунтуються лише на її особистих поясненнях.

Відповідачкою не виконано свого процесуального обов`язку та не надано суду аргументованих заперечень, підтверджених доказами, які б логічно пояснювали джерело зарахування коштів 26 травня 2020 року у розмірі 7000,00 грн, що підтверджується випискою по рахунку.

Будь-яких доказів на спростування того, що переказ на суму 7000,00 грн 26 травня 2020 року нею отримано від ТОВ «ФК «Форза», ОСОБА_1 не надано.

Розбіжності у розмірі суми боргу, визначеної у договорі (7329,00 грн), та заявленій до стягнення сумі (7000,00 грн) колегія суддів до уваги не приймає, оскільки викладене жодним чином не звільняє позичальницю від обов`язку виконання умов зобов`язання. Зокрема, матеріалами справи підтверджено перерахунок позичальниці кредитних коштів у розмірі 7000,00 грн, тоді як визначена пунктом 5 договору сума кредиту 7329,00 грн є загальним її розміром, який у тому числі може включати в себе комісію, правомірність нарахування якої у цій справі не досліджується, оскільки такі позовні вимоги не заявлялися.

До того ж, відомості первісного кредитора свідчать про те, що кредит позичальницею частково повернуто, а саме сплачено 16 870,49 грн, тобто ОСОБА_1 частково виконувала умови договору (а.с. 24 том 1).

Щодо доводів ОСОБА_1 про ненадання позивачем первинних бухгалтерських документів на підтвердження видачі кредиту, то колегія суддів враховує, що ані ТОВ «ФК «Форза», ані позивач ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» не є банківськими установами, не відкривали позичальниці рахунку у банку, а лише перерахували кредитні кошти на вже наявну у неї картку, тому позивач не має можливості сформувати та надати банківську виписку за рахунком.

Виходячи з наведеного, позивачем надано належні та допустимі докази укладення кредитного договору та отримання відповідачкою кредитних коштів у розмірі 7000,00 грн, які відповідачкою жодним чином не спростовані.

При цьому, апеляційний суд враховує, що на позивача покладено обов`язок довести належними та допустимими доказами наявність та розмір заборгованості, який підлягає стягненню з позичальника (іпотекодавця) на користь банку, а відповідач має довести, що у нього немає такого обов`язку щодо заборгованості, яка підлягає стягненню (Постанова Верховного Суду від 22 квітня 2024 року у справі №559/1622/19).

Позивач надав суду всі наявні в нього докази, які підтверджують наявність кредитних правовідносин між сторонами, отримання коштів відповідачкою та правомірність заявлених вимог, однак остання не довела суду, що у неї немає обов`язку щодо сплати заборгованості.

Звертаючись до суду, ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» пред`явило вимогу до ОСОБА_1 про стягнення не лише заборгованості за тілом та відсотками за договором позики, а й інфляційних втрат та відсотків за користування кредитними коштами за межами строку дії договору, право нараховувати які передбачено ст. 625 ЦК України.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з пунктом 6.23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У пункті 6.20. цієї постанови також зазначається, що термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Умови щодо нарахування процентів за правомірне та неправомірне користування кредитними коштами мають визначатися окремими пунктами договору.

Так, за умовами пункту 5.12 договору позики сторони погодили нарахування процентної ставки в день у разі користування кредитом поза межами строку дії договору у розмірі 2,50 %.

Отже, нарахування позивачем процентів після закінчення строку кредитування, визначеного договором, а також інфляційних втрат є правомірним.

Відтак колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за договором про надання позики на умовах фінансового кредиту № 44 від 26 травня 2020 року у розмірі 28 347,65 грн, що складається з: заборгованості за тілом 7000,00 грн; заборгованості за процентами 3885,10 грн; заборгованості за простроченими процентами за користування поза межами строку дії договору (за період 01 липня 2021 року по 28 вересня 2021 року) 15 750,00 грн; інфляційне збільшення 1712,55 грн (за період 26 жовтня 2020 року по 23 лютого 2022 року).

Суд першої інстанції в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Доводів щодо незгоди з рішенням суду в частині стягнення з неї судових витрат на правничу допомогу у розмірі 7000,00 грн апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить, тож підстав для перегляду та зміни чи скасування рішення суду в цій частині колегія суддів не вбачає.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору за перегляд справи у апеляційному порядку немає.

Разом з тим, у відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» просило стягнути з відповідачки судові витрати на правничу допомогу в ході апеляційного перегляду справи в сумі 6000,00 грн.

Із матеріалів справи вбачається, що представництво інтересів позивача здійснювалося адвокатом Бачинським О.М. на підставі ордеру ВС № 1391661 від 05 серпня 2024 року та договору про надання правової допомоги № від 04 серпня 2025 року (а.с. 40, 60-61 том 2).

Згідно із розрахунком суми судових витрат у суді апеляційної інстанції адвокатом надано такі послуги: аналіз отриманої клієнтом апеляційної скарги, судової практики; визначення перспективи подання відзиву на апеляційну скаргу; підготовка відзиву на апеляційної скаргу, збирання доказів, долучених до відзиву; підготовка та подання заяв, скарг, клопотань чи інших процесуальних документів у ході розгляду справи (а.с. 62 том 2).

Згідно вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Разом з тим, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.

Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19), від 23 травня 2022 року у справі № 724/318/21 (провадження № 61-19599св21).

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

З урахуванням складності та категорії справи, обсягу доказів, незмінності позиції позивача в обох інстанціях, складання відзиву на апеляційну скаргу не потребувало від професійного адвоката значних зусиль та витрат часу. Нових доказів до відзиву подано не було, нові обставини справи судом апеляційної інстанції не досліджувались. Інших процесуальних документів від позивача не надходило.

Враховуючи викладене, оскільки апеляційну скаргу відповідачки залишено без задоволення, з урахуванням принципів співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, судова колегія дійшла висновку, що справедливим буде стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» 2000,00 грн у рахунок відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу, надану протягом апеляційного перегляду справи.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Салтівського районного суду м. Харкова від 17 червня 2025 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» (адреса: м. Львів, вул. С. Бандери, буд.87, офіс 54, ) 2000 (дві тисячі) грн 00 коп судових витрат на професійну правничу допомогу, надану в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 16 березня 2026 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.В. Маміна

А.І. Люшня