ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

16 березня 2026 року м. Чернівці Справа № 718/929/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Лисака І.Н.,

суддів: Кулянди М.І., Перепелюк І.Б.,

вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 13 травня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Кіцманська міська рада Чернівецького району Чернівецької області, про встановлення юридичного факту,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 13 травня 2025 року заяву ОСОБА_1 задоволено. Встановлено факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебувала на утриманні ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , в період часу з серпня місяця 2010 року по 08.06.2023 року.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду Міністерство оборони України (далі по тексту - МОУ) оскаржило його в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу безпосередньо до суду апеляційної інстанції разом із заявою про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Заяву обґрунтовують тим, що МОУ не було залучено до участі у справі, а про існування оскаржуваного рішення суду дізналося після звернення заявниці до адміністративного суду зі скаргою на дії МОУ, а тому представник міністерства 07.02.2026 року звернувся до Кіцманського районного суду Чернівецької області про доступ до матеріалів справи, який було отримано 13.02.2026 року, де представник мав змогу ознайомитися з повним обсягом матеріалів справи. Апеляційну скаргу направлено до суду апеляційної інстанції 24.02.2026 року.

В подальшому, ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 27 лютого 2026 року визнано неповажними причини пропуску строку на апеляційне оскарження рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 13 травня 2025 року, зазначені МОУ. Надано строк для усунення вказаних у ній недоліків.

Зокрема, судом апеляційної інстанції зазначено, що з обґрунтувань апеляційної скарги й доданих до неї письмових доказів вбачається обізнаність апелянта про оскаржуване рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 13 травня 2025 року не пізніше 18 грудня 2025 року, а отже МОУ могло Провадження №22-ц/822/592/26

вжити відповідних заходів щодо отримання належної копії та у встановлений процесуальний строк подати апеляційну скаргу заздалегідь до отримання повного доступу до матеріалів справи, з фактом чого не пов`язується початок перебігу процесуального строку.

Крім того, будь-яких переконливих пояснень та доказів на підтвердження обставин, які б свідчили про наявність істотних перешкод та труднощів, які унеможливлювали МОУ з часу обізнаності про судове рішенням вжити заходи задля своєчасного вчинення процесуальних дій із звернення із апеляційною скаргою, - до суду апеляційної інстанції не надано.

Копія ухвали про залишення апеляційної скарги без руху направлена у встановленому законом порядку в електронний кабінет апелянта й отримана МОУ та її представником 27.02.2026 року о 14:03:49 год і 28.02.2026 року о 7:17:24 год відповідно, що підтверджується довідками про доставку електронного листа та документу.

02.03.2026 року стороною апелянта направлено до суду апеляційної інстанції заяву про виправлення недоліків та обґрунтовано її наступним, а саме: що МОУ не було залучено до участі у справі, комісія МОУ з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум утворена наказом МОУ №564 від 26.10.2016 року і не є самостійним суб`єктом апеляційного провадження й не наділена повноваженнями щодо захисту права МОУ.

Також, апелянт посилається на висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 23.11.2021 року у справі №359/3373/16-ц, де за твердженнями апелянта виснувано, що сама по собі наявність вертикальної управлінської структури між суб`єктами не є достатньою підставою для висновку про обізнаність державного органу про судове провадження. Обізнаність повинна бути доведена належними доказами та не може гуртуватися на припущеннях.

Зокрема стверджує й про те, Верховний Суд у своїй практиці послідовно зазначає, що для осіб, які не були залучені до участі у справі, перебіг строку на апеляційне оскарження повинен обчислюватися з моменту, коли така особа реально дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав.

Вважає, що про існування оскаржуваного рішення МОУ дізналося лише після відкриття провадження у справі Чернівецьким окружним адміністративним судом у справі №600/429/26-а, а саме 02.02.2026 року.

Вирішуючи питання про поновлення строку апелянту з інших підстав, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

Відповідно до частини першої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.

Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення «res judicata» (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено вирішено і не має переглядатися до безмежності»).

У рішенні від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України», заява №24465/04, Європейський суд з прав людини наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити у контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини від 28 листопада 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania)).

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу «res judicata», тобто поваги до остаточного рішення суду, згідно з яким жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі; повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи (рішення Європейського суду з прав людини від 03 грудня 2003 року у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia)).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема цивільних правовідносинах. Тому у відносинах, у які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див. постанови від 20 листопада 2018 року у справі №5023/10655/11 (підпункти 6.21, 6.22), від 26 лютого 2019 року у справі №915/478/18 (підпункти 4.19, 4.20), від 26 червня 2019 року у справі №587/430/16-ц (пункт 26), від 15 січня 2020 року у справі №698/119/18 (пункт 21), від 18 березня 2020 року у справі №553/2759/18 (пункт 35), від 06 липня 2021 року у справі №911/2169/20 (підпункт 8.5), від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (пункт 80), від 15 лютого 2022 року у справі №910/6175/19 (пункт 7.45), від 20 липня 2022 року у справі №910/5201/19 (пункт 75), від 05 жовтня 2022 року у справах №923/199/21 (пункт 8.16) і №922/1830/19 (пункт 7.1)).

Так, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково (ч.1 ст.352 ЦПК України).

За приписами ч.1 ст.354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч.2 ст.358 ЦПК України цього Кодексу (ст.354 ЦПК України).

Безпідставне поновлення строку на оскарження судових рішень, що набрали законної сили, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Засада рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в частині першій статті 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного частиною першою статті 24 Основного Закону України, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав.

Вирішуючи питання про поновлення пропущеного строку, колегія суддів враховує, що оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі, а будь-які причини не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для його поновлення. Поновленню підлягає лише строк, який пропущений з об`єктивних і, які не залежали від волі та поведінки особи, причин. Якщо строк поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. У випадку, якщо суди обмежуються вказівкою на наявність «поважних причин» для поновлення пропущеного строку, вони не вказують чітких підстав такого поновлення.

Європейський суд з прав людини зазначив, що праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (рішення Європейського суду з прав людини від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії», №11681/85, § 35).

Європейський суд з прав людини зауважив, що норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (рішення Європейського суду з прав людини від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка і Шереметьєв проти України,» №17160/06 та №35548/06, §34).

Як вже зазначалося й встановлено наявними письмовими доказами Кіцманським районним судом Чернівецької області 13.05.2025 року ухвалено рішення, яким заяву ОСОБА_1 задоволено. Встановлено факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебувала на утриманні ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , в період часу з серпня місяця 2010 року по 08.06.2023 року.

На підставі зазначеного рішення ОСОБА_1 звернулася до МОУ про призначення й отримання виплати одноразової грошової допомоги та відповідно по зазначеному питанню комісією МОУ прийнято відповідне рішення 18.12.2026 року за підписом голови комісії державного секретаря МОУ, секретаря комісії заступника начальника відділу соціальних виплат Департаменту соціального забезпечення МОУ та затверджено заступником міністра оборони України, що підтверджується витягом з протоколу №115/в від 18.12.2025 року.

Так, відповідно до положення про Комісію Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум затвердженого наказом МОУ від 26.10.2016 року №564 - комісія утворюється в апараті Міністерства оборони України з метою виконання пункту 13 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 (далі - Порядок), та Положення про порядок виплати компенсаційних сум військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, які стали інвалідами, членам сімей військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, які загинули під час виконання обов`язків військової служби чи служби в органах внутрішніх справ у складі національного контингенту чи національного персоналу, а також в інших окремих випадках, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05 травня 1994 року № 290.

Склад Комісії за посадами визначається наказом Міністерства оборони України.

Комісія складається з голови, заступника голови, секретаря та членів Комісії із числа керівників (заступників керівників) структурних підрозділів апарату Міністерства оборони України і представників Збройних Сил України.

При цьому, Департамент соціального забезпечення Міністерства оборони України реалізовує державну політику щодо правового та соціального захисту військовослужбовців, резервістів Збройних Сил, військовозобов`язаних призваних на збори, членів їх сімей та працівників Збройних Сил за напрямами діяльності Департаменту.

Департамент забезпечує реалізацію державної політики з питань національної безпеки у воєнній сфері, сферах оборони в мирний час та особливий період в частині здійснення заходів, спрямованих на: реалізацію прав на соціально-економічний захист військовослужбовців Міноборони, Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту, резервістів, військовозобов`язаних, призваних на збори, та осіб, звільнених з військової служби, членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли), пропали безвісти, стали особами з інвалідністю, пов`язаною з проходженням військової служби, або потрапили в полон у ході бойових дій (війни) чи під час участі в міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки; удосконалення законодавства України з питань їх соціального захисту, а також порядку та умов виплати грошового забезпечення військовослужбовців, заробітної плати працівників Збройних Сил та Держспецтрансслужби, пенсійного забезпечення осіб, звільнених з військової служби, і членів їх сімей, компенсаційних виплат у разі загибелі (смерті), встановлення інвалідності або часткової втрати працездатності.

За наведеного можна дійти висновку, що Департамент соціального забезпечення МОУ входить в апарат МОУ, тобто в систему структурних підрозділів, яка забезпечує реалізацію завдань і функцій Міністерства, підготовку рішень і організацію його щоденної діяльності, і є його складовою частиною.

Що стосується посилання на висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 23.11.2021 року по справі №359/3373/16-ц, які наведені вище по тексту, то колегія суддів зазначає, що дослідивши вказану постанову вказує на відсутність аналогічних висновків та нерелевантність такої до спірних правовідносин у цій справі.

Отже, стороною апелянта не спростовано факт обізнаності з рішенням суду не пізніше 18.12.2025 року.

Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2022 року в справі №758/14460/15-ц вказував, що «непереборною силою є надзвичайна або невідворотна за таких умов подія. Непереборна сила характеризується двома ознаками. По-перше, це зовнішня до діяльності особи обставина, яку вона хоча і могла передбачити, але не могла попередити. До таких обставин, як правило, відносяться стихійні лиха (землетрус, повінь, пожежі тощо) та соціальні явища (війни, страйки, акти владних органів тощо). По-друге, ознакою непереборної сили є її надзвичайність, що означає, що це не є звичайною обставиною, яка хоча і може спричинити певні труднощі для особи, але не виходить за певні розумні рамки, тобто це має бути екстраординарна подія, яка не є звичайною».

Апеляційна скарга та заява апелянта не містить посилань на обставини непереборної сили після 18.12.2025 року, які зумовили пропуск строку на апеляційне оскарження рішення суду.

У справі «Устименко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що сама концепція «поважних причин» не є чіткою, тому для національних судів ще важливішим було вказати причини свого рішення про поновлення пропущеного строку і відновлення провадження у справі заявника.

Отже, безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зазначена конвенційна норма зобов`язує щоб судові процедури були справедливі для обох сторін справи.

Європейський суд з прав людини зауважив, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання (MPP GOLUB v. UKRAINE, №6778/05, ЄСПЛ, від 18 жовтня 2005 року). Норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (PERETYAKA AND SHEREMETYEV v. UKRAINE, № 17160/06 та № 35548/06, § 34, ЄСПЛ, від 21 грудня 2010 року).

Згідно вимог п.4 ч.1 ст.358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить висновку, що стороною апелянта за об`єктивним критерієм обставини, на які посилається МОУ на обґрунтування поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, не є достатніми та переконливими для визнання причин його пропуску поважними і поновлення такого, тобто останнім не доведено поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 13 травня 2025 року, а тому у суду відсутні достатні правові підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження вказаного рішення суду першої інстанції у цій справі.

Керуючись ч.4 ст.357, п.4 ч.1 ст.358 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Визнати неповажними інші наведені апелянтом підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 13 травня 2025 року.

Відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 13 травня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Кіцманська міська рада Чернівецького району Чернівецької області, про встановлення юридичного факту.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її підписання суддями і протягом тридцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач І.Н. Лисак

Судді: М.І. Кулянда

І.Б. Перепелюк