ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2026 року

м. Київ

справа № 487/11354/24

провадження № 61-13118св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування Миколаївської міської ради в особі служби у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 липня 2025 року у складі судді Скоринчук К. М. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 06 жовтня 2025 року у складі колегії суддів: Самчишиної Н. В., Коломієць В. В., Серебрякової Т. В.,

Короткий зміст позовних вимог

1. У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування Миколаївської міської ради в особі служби у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради, про встановлення факту самостійного виховання дитини батьком.

2. Позов обґрунтовано тим, що з 10 листопада 2007 року перебував у шлюбі з ОСОБА_2 , який було розірвано рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 21 березня 2014 року (справа № 487/811/14).

3. Під час шлюбу в них народилась донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

4. З кінця 2014 року донька сторін проживає з ним, який її самостійно утримує та виховує, мати дитини виїхала за межі України, не бере участі у вихованні та утриманні дитини, не цікавиться її життям.

5. Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що у вересні 2024 року він був мобілізований до лав Збройних Сил України, оскільки на момент мобілізації документально не зміг підтвердити факт самостійного виховання дитини та отримати відстрочку від мобілізації. Крім того, відповідно до пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» для звільнення військовослужбовця зі служби необхідно надати, зокрема, рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини.

6. Враховуючи викладене просив суд встановити факт самостійного виховання ним неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанції

7. Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 липня 2025 року, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 06 жовтня 2025 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

8. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позивачем не надано доказів того, що відповідачка умисно ухиляється від виконання батьківських обов`язків, ухилення матері від участі у вихованні та утримання доньки.

9. Також суди зазначили, що та обставина, що мати дитини проживає окремо, не свідчить про те, що позивач самостійно виховує дитину і може вважатися в розумінні закону «одиноким батьком», оскільки вказані обставини не позбавляють матір дитини батьківських прав і не залишають дитину материнського виховання.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

10. У жовтні 2025 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 .

11. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 05 листопада 2025 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

12. У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та задовольнити позовні вимоги.

13. Підставою касаційного оскарження заявниця зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме:

застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі № 320/948/18, від 18 січня 2024 року в справі № 560/17953/21, від 17 червня 2024 року в справі № 753/21178/21, від 11 вересня 2024 року в справі № 335/4669/23, від 22 січня 2025 року в справі № 495/432/23, від 02 квітня 2025 року в справі № 127/3622/24 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);

недослідження зібраних в справі доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

14. Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не враховано, що позивач є особою, яка самостійно виховувала неповнолітню дитину з 2015 року до теперішнього часу.

15. Заявниця вказує, що у вересні 2024 року позивач був мобілізований до лав Збройних Сил України, неповнолітня дитина залишилась проживати сама без батьківського догляду. Зазначає, що мати дитини з 2015 року мешкає в російській федерації, що унеможливлює її участь у вихованні дитини.

16. Встановлення факту самостійного виховання дитини батьком потрібно позивачу для звільнення з військової служби на підставі пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

17. Вказує, що висновки суді попередніх інстанцій щодо недоведеності самостійного виховання батьком дитини є помилковими, та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Відзиву на касаційну скаргу не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

18. З 10 листопада 2007 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 березня 2014 року, яке набрало законної сили.

19. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

20. Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади м. Миколаєва № 13.23-42947-2024 від 27 грудня 2024 року ОСОБА_2 зареєстрована з 12 жовтня 2004 року за адресою: АДРЕСА_1 .

21. Позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

22. Неповнолітня ОСОБА_4 проживає в квартирі АДРЕСА_3 , яка належить її бабусі ОСОБА_5 .

23. Згідно довідки Миколаївського ліцею № 55 Миколаївської міської ради Миколаївської області № 1204 від 22 жовтня 2024 року мати ОСОБА_4 не бере участі у вихованні доньки.

24. У вересні 2024 року ОСОБА_1 був мобілізований до лав Збройних Сил України. Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_1 від 02 жовтня 2024 року за № 1617 солдат ОСОБА_1 перебуває на військові службі вказаної військової частини.

25. Як зазначав позивач, до часу призову його на службу неповнолітня донька проживала з ним та саме він здійснював її догляд та виховання, оскільки відповідачка у 2015 році виїхала за межі України до російської федерації та з того часу не поверталася.

26. На підтвердження факту проживання з ним доньки та його одноосібного утримання позивач надав письмові докази, а саме: акт про проживання за підписами ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 від 21 листопада 2024 року(а. с. 13); заяву сусідів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 (а. с. 16); акт підтвердження самостійного виховання дитини батьком від 24 лютого 2025 року з підписами сусідів ОСОБА_6 , ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , відповідно до якого сусіди стверджують, що до часу мобілізації батько виховував дитину самостійно, з часу мобілізації дитина проживає сама, а її тітка - ОСОБА_11 провідує її через день, дитина повідомила, що мати з нею не спілкується (а. с. 102); довідку Миколаївського ліцею № 55 Миколаївської міської ради Миколаївської області № 1115 від 23 вересня 2024 року про те, що ОСОБА_4 з 01 вересня 2019 року є ученицею вказаного ліцею (а. с. 14); довідку Миколаївського ліцею № 55 Миколаївської міської ради Миколаївської області № 1204 від 22 жовтня 2024 року про те, що вихованням та навчанням ОСОБА_4 займається батько. Мати батьківські збори не відвідує та не бере участі у вихованні дитини (а. с. 29).

27. Відповідно до листа виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 13860/02.02.01-22/03/14/25 від 26 травня 2025 року Орган опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради вважає недоцільним підготовку висновку щодо встановлення факту самостійного виховання дитини ОСОБА_4 її батьком ОСОБА_1 . У листі Орган опіки та піклування вказав, що зазначений у позовній заяві факт спільного проживання доньки з батьком не підтверджений, натомість документально підтверджено реєстрацію місць їхнього проживання за різним адресами. Дитина проживає за зареєстрованим місцем проживання в квартирі, власницею якої є її бабуся, та спілкується з батьками в телефонному режимі.

Позиція Верховного Суду

28. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

29. Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

30. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

31. Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

32. Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

33. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

34. Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

35. Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

36. Згідно з положеннями частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

37. Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

38. Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

39. У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

40. Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).

41. Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

42. Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

43. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

44. СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

45. Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

46. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

47. Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

48. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

49. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22.

50. Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

51. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

52. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

53. З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, що позивачем не надано доказів того, що відповідачка умисно ухиляється від виконання батьківських обов`язків, ухилення матері від участі у вихованні та утримання доньки.

54. При цьому проживання матері ОСОБА_4 окремо не може бути підставою для встановлення факту самостійного виховання дитини батьком, оскільки зазначене не перешкоджає матері спілкуватися та приймати участь у вихованні дітей. Крім того, власницею квартири, у якій проживає ОСОБА_4 , є її бабуся, а згідно висновку органу опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради дитина спілкується з матір`ю засобами телефонного зв`язку.

55. Так само судами під час розгляду справи не встановлено, що вказані та/або інші обставини свідчать, що мати дитини не здатна виконувати свої батьківські обов`язки чи позбавлена у визначений законом спосіб можливості здійснення своїх батьківських прав стосовно дитини.

56. Водночас, встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

57. Також колегія суддів відхиляє посилання заявниці на неврахування судами попередніх інстанцій положень пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції, чинній на час звернення позивача до суду), оскільки з огляду на відсутність підстав для встановлення факту самостійного виховання дитини батьком та ухвалення відповідного судового рішення, підстави визначені вказаною нормою для звільнення з військової служби не застосовуються.

58. Таким чином, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

59. Доводи заявника щодо неврахування судами попередніх інстанцій висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі № 320/948/18, від 18 січня 2024 року в справі № 560/17953/21, від 17 червня 2024 року в справі № 753/21178/21, від 11 вересня 2024 року в справі № 335/4669/23, від 22 січня 2025 року в справі № 495/432/23, від 02 квітня 2025 року в справі № 127/3622/24, відхиляються колегією суддів, оскільки оскаржувані судові рішення, з урахування встановлених обставин, не суперечать висновкам, викладеним у вказаних постановах.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

2. Заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 липня 2025 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 06 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Н. Ю. Сакара

О. М. Осіян

О. В. Ступак