справа № 631/857/25
провадження № 2/631/260/26
У Х В А Л А

п р о з у п и н е н н я п р о в а д ж е н н я у с п р а в і

13 березня 2026 року селище Нова Водолага

Нововодолазький районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді Мащенко С. В.

за участю:

секретаря судового засідання Тиндика А. О.

розглянувши усно у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі судових засідань № 1 приміщення суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ,із залученням до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - САМАРІВСЬКОГО ВІДДІЛУ ДЕРЖАВНОЇ ВИКОНАВЧОЇ СЛУЖБИ У САМАРІВСЬКОМУ РАЙОНІ ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ ПІВДЕННОГО МІЖРЕГІОНАЛЬНОГО УПРАВЛІННЯ МІНІСТЕРСТВА ЮСТИЦІЇ (місто Одеса)«Про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів»,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_2 ,із залученням до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Самарівського ВДВС у Самарівському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Одеса)«Про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів», в якому просить стягнути з ОСОБА_2 на її користь неустойку (пеню) за прострочення по сплаті аліментів на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з 01.05.2022 року по 30.06.2025 року, в розмірі 38388,40 гривень.

Зазначена позовна заява зареєстрована за вхідним № 4734/25-вх, із наданням автоматизованою системою документообігу суду єдиного унікального № 631/857/25 (провадження № 2/631/745/25) та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, обліково-статистичної картки справи та Контрольного журналу судових справ і матеріалів, переданих для розгляду судді, передана на розгляд головуючого судді Мащенко С. В. лише 13.08.2025 року у зв`язку з її перебуванням у період часу з 06 по 12 серпня 2025 року включно на стадії винесення постанови у справі з єдиним унікальним № 631/1405/24 (провадження № 3/631/42/25) за матеріалами про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за вчинення правопорушення, пов`язаного з корупцією, передбаченого частиною 4 статті 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

На виконання вимог частини 6 статті 187 Цивільного процесуального кодексу України суд звернувся до відповідних органів реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача ОСОБА_2 , відповідь на яку отримав 05.09.2025 року за вхідним № ЕП-1140/25-вх, з яких вбачається, що ОСОБА_2 знятий з реєстрації.

11.09.2025 року ОСОБА_1 надала заяву про уточнення позовних вимог, зареєстровану за вхідним № 5454/25-вх, відповідно до якої в межах справи за її позовом до ОСОБА_2 ,із залученням до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Самарівського ВДВС у Самарівському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Одеса)«Про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів», стягнути з ОСОБА_2 на її користь неустойку (пеню) за прострочення по сплаті аліментів на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з 01.05.2022 року по 30.06.2025 року, в розмірі 116844,74 гривень.

Оскільки з отриманої інформації не вдалося встановити зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача, суд зробив відповідний запит до Державної міграційної служби України, відповідь на якій отримав лише 14.11.2025 року за вхідним № ЕП-1550/25-вх.

Як убачається з отриманих відомостей за даними Департаменту з питань громадянства, паспортизації та реєстрації Державної міграційної служби України ОСОБА_2 зареєстрований за адресом: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області, постановленою 17.11.2025 року, позовну заву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ,із залученням до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Самарівського ВДВС у Самарівському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Одеса)«Про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів» прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження.

Натомість 20.11.2025 року відповідач ОСОБА_2 звернувся в суд із заявою, зареєстрованою за вхідним номером № 7229/25-вх, в якій просить зупинити провадження у справі на час проходження контрактної служби у лавах Збройних Сил України.

До заяви про зупинення провадження ОСОБА_2 додав копію довідки про перебування на військовій службі, копію Контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посаді осіб рядового складу та копію військового квитка (серії НОМЕР_1 ).

У підготовче судове засідання сторони не з`явились, хоча про час та місце розгляду справи були сповіщені своєчасно та належним чином відповідно до вимог Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не сповістили, проте позивач надала заяву, зареєстровану за вхідним № 424/26-вх від 20.01.2026 року, в якій просила проводити підготовче судове засідання за її відсутності, зазначивши, що підтримує позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідно до змісту частини 1 статті 58 Цивільного процесуального кодексу України сторона може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника, а згідно з частиною 1 статті 223 цього ж кодексу неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Крім того, на підставі частини 3 статті 211 наведеного кодифікованого процесуального закону України особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у позивача та представника відповідача свідчать відповідні прохальні частини їх заяв, долучених до матеріалів справи.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, учиненої 04.11.1950 року Високими Договірними Сторонами в Римі та ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до приписів статті 9 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року (із змінами та доповненнями) є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-ІV від 23.02.2006 року (із змінами та доповненнями) обумовлює, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, Європейський суд з прав людини у пунктах 39 - 41 свого Рішення від 08.11.2005 року у справі «Стрижак проти України» (заява № 72269/01) констатував наявність у заявника права надавати свої аргументи під час публічного слухання справи, недотримання якого було кваліфіковано як порушення частини 1 статті 6 Конвенції.

За таких обставин, беручи до уваги те, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації учасниками справи, що не з`явились, їх процесуальних прав на безпосередню участь у розгляді справи в суді, ураховуючи те, що підстав для визнання необхідним давання ними особистих пояснень не має, суд вважає за можливе провести судове засідання у їх відсутність.

Доходячи такого, суд зауважує, що на виконання змісту пунктів 2 та 7 частини 2 статті 43 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Імперативними приписами пункту 2 частини 2 статті 223 цивільного процесуального кодифікованого акта України обумовлено, що суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим кодексом строку, зокрема, з підстав першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Натомість змістом частиною 3 статті 131 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Правилом частин 8 11 статті 128 вказаного кодифікованого процесуального акту України унормований порядок, за яким особи вважаються повідомленими належним чином про дату, час і місце розгляду справи.

Зокрема, у відповідності до пунктів 1, 2 та 4 частини 8 наведеної вище статті днем вручення судової повістки є день вручення судової повістки під розписку, день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи та день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Зважаючи на це, суд не знаходить підстав задля визнання неявки належно повідомлених учасників справи поважною, а, отже, така неявка не є перешкодою в проведенні підготовчого провадження.

Окрім того, чинне цивільне процесуальне законодавство у пункті 2 частини 1 статті 251 Цивільного процесуального кодексу України передбачає обов`язок суду зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Відтак, здійснюючи правосуддя на засадах змагальності й рівності учасників судового процесу перед законом і судом, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи та всі фактичні данні, що мають значення для вирішення справи по суті, перевіривши їх доказами, безпосередньо дослідженими у судовому засіданні, що відповідають вимогам закону про їх належність, допустимість, достовірність та достатність, а саме: дослідивши матеріали справи, що містять наявні в ній письмові докази, - суд вважає, що провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ,із залученням до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Самарівського ВДВС у Самарівському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Одеса) «Про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів» слід зупинити з наступних підстав.

Так, пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року шляхом реорганізації (злиття) Валківського районного суду, Коломацького районного суду та Нововодолазького районного суду Харківської області утворено Валківський окружний суд у Валківському, Коломацькому та Нововодолазькому районах Харківської області із місцезнаходженням у містах Валках, селищі міського типу Новій Водолазі та селі Різуненковому Коломацького району Харківської області.

За змістом пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року районні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію.

Окрім того, Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів», що набрала чинності 19.07.2020 року, змінений адміністративно-територіальний устрій нашої Держави.

Зокрема, відповідно до підпункту 20 пункту 3 та абзаців 3 і 6 підпункту 20 пункту 1 цієї Постанови ліквідований Нововодолазький район Харківської області та утворені Красноградській район Харківської області (з адміністративним центром у місті Красноград) у складі території Старовірівської сільської територіальної громади (на цей час Берестинський район та місто Берестин відповідно) та Харківський район Харківської області (з адміністративним центром у місті Харків) у складі території Нововодолазької селищної територіальної громади, що затверджені Кабінетом Міністрів України, тощо.

При цьому, як чітко визначив законотворець у пункті 6 своєї Постанови, у продовж тримісячного строку з дня набрання нею чинності Кабінет Міністрів України повинен привести свої нормативно-правові акти у відповідність із нею та забезпечити таке приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів.

Одночасно із цим, приписами статті 125 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), а також статтею 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», закріплено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності, спеціалізації, інстанційності і визначається законом.

Пунктом 3-1 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» вищезазначеного Закону на законодавчому рівні унормовано, що до набрання чинності законом України щодо зміни системи місцевих судів на території України у зв`язку з утворенням (ліквідацією) районів відповідні місцеві суди продовжують здійснювати свої повноваження у межах територіальної юрисдикції, визначеної до цього, але не довше ніж один рік з дня припинення чи скасування воєнного стану на території України.

Натомість, закон, який змінює існуючу систему судоустрою та приводить її у відповідність до нового адміністративно-територіального устрою, не прийнятий, Валківський окружний суд на цей час свою діяльність не розпочав, воєнний стан на території України не припинений та не скасований, а тому справа перебуває на розгляді належного та повноважного суду.

Статтею 8 та частинами 1 і 2 статті 15 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» обумовлено, що ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом. Справи в судах розглядаються суддею одноособово, а у випадках, визначених процесуальним законом колегією суддів, а також за участю присяжних. Суддя, який розглядає справу одноособово, діє як суд та розглядає справи, одержані згідно з порядком розподілу судових справ, установленим відповідно до закону.

За правилом частини 2 статті 258 цивільного процесуального кодифікованого закону України процедурні питання, пов`язані з рухом справи в суді першої інстанції, клопотання та заяви осіб, які беруть участь у справі, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення або закриття провадження у справі, залишення заяви без розгляду, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом шляхом постановлення ухвал.

1 статті 42 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 48 цього ж кодексу сторонами у цивільному процесі є позивач та відповідач. Позивачем або відповідачем може бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Згідно з приписом частини 1, 2 та 4 статті 25 Цивільного кодексу України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті.

Також положеннями частини 1 статті 47 цивільного процесуального кодифікованого закону України обумовлено, що здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.

Постановляючи ухвалу, суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства, визначеним у частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому згідно з частиною 1 статті 4 цього ж нормативно-правового акту, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Отже, суд відповідно до приписів частини 1 статті 13 цивільного процесуального кодифікованого закону України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно-правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Нормою, викладеною у частині 2 статті 129 Основного Закону нашої Держави, визначено основні засади судочинства, однією з яких згідно з її пунктом 3 є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

У відповідності до припису частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 цивільного процесуального кодифікованого закону України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу.

Одночасно із цим, згідно з частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Відтак, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю.

Відповідно до довідки, виданої командиром Військової частини НОМЕР_2 Збройних Сил України Міністерства оборони України майором ОСОБА_5 24.09.2025 року за вихідним № 64/2762, старший матрос ОСОБА_2 перебуває на військовій службі за контрактом у військовій частині НОМЕР_2 .

З Контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу, укладеного 12 липня 2024 року між Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_3 полковника ОСОБА_6 та громадянином України (військовослужбовцем) старшим солдатом ОСОБА_2 , вбачається, що контракт є строковим та укладений на 3 (три) роки.

З військового квитка (серії НОМЕР_1 ), виданого ІНФОРМАЦІЯ_3 29.05.2015 року, вбачається, що ОСОБА_2 проходить військову службу в військовій частині НОМЕР_2 .

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року, що затверджений Законом України № 2102-ІХ від 24.02.2022 року, у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оброни України введений воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Також, Указами Президента України № 133/2022 від 14.03.2022 року, № 259/2022 від 18.04.2022 року, № 341/2022 від 17.05.2022, № 573/2022 від 12.08.2022 року, № 757/2022 від 07.11.2022 року, № 58/2023 від 06.02.2023 року, № 254/2023 від 01.05.2023 року, № 451/2023 від 26.07.2023 року, № 734/2023 від 06.11.2023 року, № 49/2024 від 05.02.2024 року, № 271/2024 від 06.05.2024 року, № 469/2024 від 23.07.2024 року, № 740/2024 від 28.10.2024 року, № 26/2025 від 14.01.2025 року, № 235/2025 від 15.04.2025 року, № 478/2025 від 14.07.2025 року, № 793/2025 від 20.10.2025 року та № 40/2026 від 12.01.2026 року, що затверджені Законами України № 2119-ІХ від 15.03.2022 року, № 2212-ІХ від 21.04.2022 року, № 2263-ІХ від 22.05.2022 року, № 2500-ІХ від 15.08.2022 року, № 2738-ІХ від 16.11.2022 року, № 2915-ІХ від 07.02.2023 року, № 3057-ІХ від 02.05.2023 року, № 3275-ІХ від 27.07.2023 року, № 3429-ІХ від 08.11.2023 року, № 3564-ІХ від 06.02.2024 року, № 3684-ІХ від 08.05.2024 року, № 3891-ІХ від 23.07.2024 року, № 4024-ІХ від 29.10.2024 року № 4220-ІХ від 15.01.2025 року, № 4356-ІХ від 16.04.2025 року, № 4524-ІХ від 15.07.2025 року, № 4643-ІХ від 21.10.2025 року та № 4757-ІХ від 14.01.2026 року у зв`язку із триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оброни України продовжено строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року і з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб, та з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року, з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року, з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року, з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року, з 05 години 30 хвилин 20 травня 2023 року, з 05 години 30 хвилин 18 серпня 2023 року, з 05 години 30 хвилин 16 листопада 2023 року, з 05 години 30 хвилин 14 лютого 2024 року, з 05 години 30 хвилин 14 травня 2023 року, з 05 години 30 хвилин 12 серпня 2024 року, з 05 години 30 хвилин 10 листопада 2024 року, з 05 години 30 хвилин 08 лютого 2025 року, 05 години 30 хвилин 09 травня 2025 року, з 05 години 30 хвилин 07 серпня 2025 року з 05 години 30 хвилин 05 листопада 2025 року та з 05 години 30 хвилин 3 лютого 2026 строком на 90 діб.

Зараз Указом Президента України № 40/2026 від 12.01.2026 року, що затверджений Законом України № 4757-ІХ від 14.01.2026 року, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оброни України продовжено строк дії воєнного стану в України з 05 години 30 хвилин 3 лютого 2026 строком на 90 діб.

Відтак, в Україні з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введений й на цей момент продовжений, зокрема, з 05 години 30 хвилин 3 лютого 2026 строком на 90 діб воєнний стан.

Окрім цього, відповідач у справі - ОСОБА_2 , призваний на військову службу за контрактом, бере безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оброни України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, виконуючи бойові завдання за призначенням в ході ведення бойових дій, захищаючи територіальну цілісність та суверенітет України, та не прохає суд продовжувати розгляд справи по суті, а тому наявний обов`язок суду зупинити провадження у вказаній справі до припинення його перебування у складі зазначених Сил.

Частина 1 статті 11 Цивільного кодексу України визначає, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відтак, наведеним доведений факт перебування відповідача у справі у складі Збройних Сил України, що переведені на воєнний стан.

На підставі пункту 2 частини 1 статті 253 цивільного процесуального кодифікованого закону України провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених пунктом 2 частини 1 статті 251 цього кодексу, - до припинення перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 04.12.1995 року у справі «Белле проти Франції» зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Також, відповідно до усталеної практики зазначеного вище міжнародного суду, зокрема, рішення від 20.05.2010 року у справі «Пелевін проти України» та від 30.05.2013 року у справі «Наталія Михайленко проти України», сформульовано правило, згідно з яким, право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати допустимим обмеженням, так як воно за своєю природою потребує державного регулювання з боку Держави-учасниці, яка користується у цьому питанні певною свободою розсуду.

Відтак, процесуальні норми створюються для забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності і сторони повинні очікувати їх застосування.

Оскільки дійсно в провадженні Нововодолазького районного суду Харківської області знаходиться цивільна справа з єдиним унікальним № 631/857/25 (провадження № 2/631/260/26) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ,із залученням до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Самарівського ВДВС у Самарівському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Одеса)«Про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів», відповідач в якій перебуває у складі Збройних Сил України, що переведені на воєнний стан, та не прохає суд продовжувати розгляд справи по суті, наявний обов`язок суду зупинити провадження у вказаній справі до припинення його перебування у складі зазначених Сил.

Доходячи такого, суд у відповідності до пункту 4 статті 263 Цивільного процесуального кодексу України, яка зобов`язує суд при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, застосовує відповідну постанову Великої Палати Верховного Суду, прийняту 12.11.2025 року в межах справи з єдиним унікальним № 754/947/22 )провадження № 14-74цс25), зокрема її розділ IV «Щодо зупинення провадження та права особи на участь у розгляді своєї справи».

Отже, Верховний Суд як найвищий суд у системі судоустрою України з огляду на імперативну норму пункту 6 частини 2 статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року (із змінами та доповненнями), забезпечуючи однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій (тобто сталість та єдність судової практики) у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом, у вище вказаній постанові Великої Палати зауважив таке.

« Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи (пункт 10 частини 3 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Дотримання розумних строків розгляду справи є важливим та одним з пріоритетних принципів цивільного судочинства. Поряд із цим існують обставини, за яких суд має право або ж зобов`язаний зупинити провадження у справі. Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення всіх процесуальних дій у справі, зумовлене настанням певних визначених законом обставин, що перешкоджають подальшому руху справи до їх усунення. Зупинення провадження у справі не повинне розглядатися як невиправдане затягування строків розгляду справи і застосовується лише за обставин, визначених процесуальним законом в інтересах виконання завдань судочинства. Дотримання судом процесуальних норм під час зупинення провадження у справі сприяє дотриманню принципу юридичної визначеності, оскільки сторони мають право очікувати, що ці норми будуть застосовані. У цивільному процесі підстави зупинення провадження регламентовані статтями 251 та 252 Цивільного процесуального кодексу України. Стаття 251 цього кодексу встановлює обов`язок для суду зупиняти провадження у справі на відміну від статті 252. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 251 Цивільного процесуального кодексу України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції. Аналогічні за змістом положення містяться також у пункті 3 частини 1 статті 227 Господарського процесуального кодексу України та у пункті 5 частини 1 статті 236 Кодексу адміністративного судочинства України. Зазначені норми права забезпечують дотримання фундаментальних засад правосуддя, гарантованих як Конституцією України, так і статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме: права на доступ до суду та права на справедливий розгляд справи. У цьому випадку це стосується реалізації процесуальних прав військовослужбовців у судочинстві. Особи, які мобілізовані на військову службу у період воєнного стану, виконують конституційний обов`язок із захисту України від збройної агресії. Військові формування у період воєнного стану діють у єдиній організаційній структурі з метою виконання завдань, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави. Отже, правила, визначені пунктом 2 частини 1 статті 251 Цивільного процесуального кодексу України, мають для суду визначальний характер. Формулювання "суд зобов`язаний" не дозволяє суду діяти на власний розсуд».

Також Велика Палата Верховного Суду у своїй правозастосовній практиці, викладеній у вищезгаданому розділі IV своєї постанови, прийнятої 12.11.2025 року в межах справи з єдиним унікальним № 754/947/22 )провадження № 14-74цс25), вказує, що «Указом Президента України введено воєнний стан на всій території України. Цим же Указом на військове командування усіх рівнів покладено обов`язок здійснювати заходи, необхідні для забезпечення оборони України. Профільне законодавство, зокрема Закон № 3543-XII та Закон № 1932-ХІІ, хоч і не використовує термін «переведення на воєнний стан», натомість оперує поняттям «переведення на організацію і штати воєнного часу». Така трансформація військових формувань є одним із ключових заходів, що вживаються у випадку введення в державі воєнного стану та загальної мобілізації. З моменту оголошення загальної мобілізації та введення воєнного стану Збройні Сили України та інші утворені відповідно до закону військові формування переводяться в спеціальний правовий режим функціонування в цілому. Це виключає необхідність у додатковому з`ясуванні питання щодо переведення певної військової частини «на воєнний стан». Юридичний статус з`єднань, військових частин, підрозділів та інших складових структури Збройних Cил України та інших військових формувань, що функціонують в умовах воєнного стану, не залежить від місця їх дислокації чи характеру виконуваних ними завдань, як-то перебування в районі воєнних (бойових) дій та участь в них. Водночас приписи пункту 2 частини 1 статті 251 Цивільного процесуального кодексу України не пов`язують можливість застосування цієї норми права з умовою перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - військовослужбовця у військовій частині, що залучена до ведення безпосередніх бойових дій. До того ж військовослужбовець упродовж особливого періоду може в будь-який момент бути відрядженим до військової частини, задіяної до таких дій (підпункт 4 - 1 пункту 251 розділу XIV Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008). Сучасні форми та способи ведення війни, виконання бойових завдань вимагають участі у бойових діях та захисті суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності України не тільки по умовній лінії фронту. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що з моменту введення в Україні воєнного стану і до моменту його скасування чи припинення Збройні Сили України та інші утворені відповідно до закону військові формування в цілому потрібно вважати такими, що «переведені на воєнний стан» для цілей застосування пункту 2 частини 1 статті 251 Цивільного процесуального кодексу України та аналогічних процесуальних норм. Упродовж дії воєнного стану в Україні та проведення загальної мобілізації для застосування судом пункту 2 частини 1 статті 251 Цивільного процесуального кодексу України суд має отримати докази (військовий квиток, накази командира військової частини тощо), що містять інформацію про перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, на військовій службі».

Разом із цим, Велика Палата Верховного Суду у цій же постанові звертає увагу на те, що «системне тлумачення пункту 2 частини 1 статті 251 та статті 254 Цивільного процесуального кодексу України дозволяє зробити висновок про те, що підставами для поновлення зупиненого на підставі цієї процесуальної норми права провадження у справі можуть бути:

-припинення, у тому числі призупинення, перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, на військовій службі у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань під час дії воєнного стану в Україні;

-припинення воєнного стану в Україні, навіть якщо відповідні особи продовжують військову службу у певній військовій частині, якщо тільки ця військова частина не залишається переведеною на воєнний стан через запровадження / збереження цього стану для певної території України або не залучена до проведення антитерористичної операції».

Разом з цим, постановлячи ухвалу, суд, окрім правових висновків національного Верховного Суду, також ураховує й правову позицію, викладену у пункті 55 рішення Європейського суду з прав людини, ухваленого 19.06.2001 року у справі «Круз проти Польщі», де суд вказав, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом першим статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.

Відтак, зупиняючи провадження у справі, суд вважає за необхідне роз`яснити учасникам справи, що згідно з правилом, унормованим частиною 1 статті 254 Цивільного процесуального кодексу України, провадження у справі поновлюється за їх клопотанням або за ініціативою суду не пізніше десяти днів з дня отримання судом повідомлення про усунення обставин, що викликали його зупинення. Про поновлення провадження у справі суд постановляє ухвалу.

На підставі викладеного, керуючись статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, учиненої 04.11.1950 року Високими Договірними Сторонами в Римі та ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року; рішеннями Європейського суду з прав людини у справі «Белле проти Франції» від 04.12.1995 рок, у справі «Пелевін проти України» від 20.05.2010 року, у справі «Наталія Михайленко проти України» від 30.05.2013 року, у справі «Стрижак проти України» від 08.11.2005 року та у справі «Круз проти Польщі» від 19.06.2001 року; статтям 9, 125 і 129 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями); статтями 8, 15, 17 і пунктами 3 та 3-1 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року (із змінами та доповненнями); статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-ІV від 23.02.2006 року (із змінами та доповненнями); статтями 11, 25, 46 і 49 Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16.01.2003 року (із змінами та доповненнями); Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів»; Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року, що затверджений Законом України № 2102-ІХ від 24.02.2022 року; Указом Президента України № 793/2025 від 20.10.2025 року, що затверджений Законом України № 4643-ІХ від 21.10.2025 року; пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року, постановою Великої Палати Верховного Суду, прийнятою 12.11.2025 року в межах справи з єдиним унікальним № 754/947/22 )провадження № 14-74цс25), а також статтями 1 5, 7, 12, 13, 18, 42, 43, 47 - 49, 58, 76 82, 89, 128, 130, 131, 213, 211, 223, пунктом 2 частини 1 статті 251, пунктом 2 частини 1 статті 253, статтею 254, пунктом 1 частини 1 та частиною 2 статті 258, статтями 259 261, частинами 5 та 11 статті 272, статтею 279, частиною 2 статті 352, пунктом 14 частини 1 статті 353, частиною 2 та 3 статті 354 Цивільного процесуального кодексу України № 1618-ІV від 18.03.2004 року (в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03.10.2017 року із змінами та доповненнями),

у х в а л и в:

Провадження у справі з єдиним унікальним № 631/857/25 (провадження № 2/631/260/26) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ,із залученням до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - САМАРІВСЬКОГО ВІДДІЛУ ДЕРЖАВНОЇ ВИКОНАВЧОЇ СЛУЖБИ У САМАРІВСЬКОМУ РАЙОНІ ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ ПІВДЕННОГО МІЖРЕГІОНАЛЬНОГО УПРАВЛІННЯ МІНІСТЕРСТВА ЮСТИЦІЇ (місто Одеса)«Про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів» зупинити до припинення перебування ОСОБА_2 у складі Збройних Сил України, що переведені на воєнний стан.

Роз`яснити учасникам справи з єдиним унікальним № 631/857/25 (провадження № 2/631/260/26) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ,із залученням до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - САМАРІВСЬКОГО ВІДДІЛУ ДЕРЖАВНОЇ ВИКОНАВЧОЇ СЛУЖБИ У САМАРІВСЬКОМУ РАЙОНІ ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ ПІВДЕННОГО МІЖРЕГІОНАЛЬНОГО УПРАВЛІННЯ МІНІСТЕРСТВА ЮСТИЦІЇ (місто Одеса) «Про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів», що зупинене провадження у цій справі поновлюється за їх клопотанням або за ініціативою суду не пізніше десяти днів з дня отримання судом повідомлення про усунення обставин, що викликали його зупинення.

Копію цієї ухвали надіслати учасникам справи протягом двох днів з дня її складення в електронній формі у порядку, визначеному законом, а в разі відсутності електронного кабінету - рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту її проголошення та може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з цього дня.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала, що набрала законної сили, обов`язкова для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання ухвали є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Ухвалу постановлено шляхом прийняття, складено за допомогою комп`ютерного набору та підписано суддею в одному примірнику.

Суддя С. В. Мащенко