КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 290/1285/21 Головуючий у суді першої інстанції - Гаврилова О.В.
Номер провадження № 22-ц/824/4748/2026 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Марченко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Гаврилової О.В., у місті Києві, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,-

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, у якому просив суд визначити йому строк для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом, що відкрилася після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , строком на три місяці.

Вимоги позиву обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 .

Під час розмови з його батьком, він дізнався, що ОСОБА_3 16 лютого 2018 року склав заповіт, за яким все майно заповів йому. Тому, 27 вересня 2021 року, з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, він звернувся із заявою до приватного нотаріуса, яким йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом через пропуск визначеного законом строку на подання заяви про прийняття спадщини.

Крім того, під час звернення до приватного нотаріуса було встановлено, що спадщину після смерті ОСОБА_3 прийняв його син - ОСОБА_1 , який не надав письмової згоди на подання ним заяви про прийняття спадщини.

Позивач посилається на те, що беручи до уваги його необізнаність про наявність заповіту, складеного ОСОБА_3 16 лютого 2018 року, та відсутність згоди відповідача для подання заяви про прийняття спадщини, наявні підстави для задоволення його позовних вимог.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2025 року позов ОСОБА_2 - задоволено. Визначено ОСОБА_2 , додатковий строк три місяці для подання заяви про прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, відповідно до якої просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд залишив без розгляду його клопотання про закриття провадження у справі.

Крім того, провадження у даній справі було зупинено ухвалою Романівського районного суду Житомирської області від 02 грудня 2022 року до вирішення спору за його позовом у справі № 290/1268/22 про дійсність заповіту як преюдиційного. Ухвалою Романівського районного суду Житомирської області від 14 травня 2024 року поновлено провадження.

Поновивши розгляд без вирішення преюдиційного питання та відмовивши у його розгляді в межах справи, суд порушив його право на захист і принцип правової визначеності.

Суд першої інстанції безпідставно застосував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23 (провадження № 14-50цс24) без встановлення дійсності заповіту.

При цьому суд не надав оцінки доказам, що свідчать про нікчемність заповіту відповідно до ст. 1253, 1257 ЦК України, та фактично визнав право на спадкування на підставі документа, дійсність якого не встановлена.

27 лютого 2026 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , відповідно до якого просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Заперечуючи проти доводів, викладених у апеляційній скарзі вказує, що суд першої інстанції правомірно поновив провадження у справі, оскільки воно було зупинене до набрання законної сили судовим рішенням у справі №290/1268/22, яке на момент поновлення провадження вже набрало законної сили. Позов у вказаній справі було залишено без розгляду ухвалою суду від 12 квітня 2022 року на підставі заяви представника позивача, що не перешкоджало поновленню провадження у даній справі.

Доводи відповідача щодо нікчемності заповіту є припущеннями, не підтвердженими належними доказами, та не входять до предмета доказування у цій справі, яка стосується визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Тому такі доводи не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову.

Вказує, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс та очікує понести на правничу допомогу при розгляді справи в суді апеляційної інстанції становить 10 000, 00 грн.

При апеляційному розгляді справи представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Крижанівський О.А. в режимі відеоконференції заперечив щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просив залишити її без задоволення, оскільки доводи на які посилається апелянт не спростовують обставин, які були встановлені судом при розгляді справи та висновків викладених у рішенні суду. Вважає рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального права та з дотримання норм процесуального законодавства, просив залишити його без змін.

Відповідач у справі ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явилися, при цьому представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 10 березня 2026 року подав через систему «Електронний суд» заяву про розгляд справи без їх участі з урахуванням клопотання про зупинення провадження у справі.

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції встановив, що 16 лютого 2018 року ОСОБА_3 склав заповіт, посвідчений секретарем Булдичівської сільської ради Романівського району Житомирської області Кот Олесею Іванівною, зареєстрований в реєстрі за №2, за яким на випадок своєї смерті, все належне йому майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося, та все те, що буде належати йому на час смерті, а також належні йому майнові права та обов`язки на час смерті, заповів ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . (а.с.30, 34)

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.33).

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на все належне йому майно.

Відповідач ОСОБА_1 є сином ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження. (а.с.39).

26 листопада 2020 року відповідач ОСОБА_1 подав до приватного нотаріуса Романівського районного нотаріального округу Прогонного Є.М. заяву про прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 батька ОСОБА_3 (а.с.31).

27 вересня 2021 року приватний нотаріус Романівського районного нотаріального округу Прогонний Є.М. надав відповідь на звернення позивача ОСОБА_2 щодо роз`яснення порядку видачі свідоцтва про право на спадщину до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 , за змістом якої ОСОБА_2 попущено визначений законом строк для прийняття спадщини, тому видати свідоцтво про право на спадщину не має можливості. Цією відповіддю також роз`яснено позивачу право на звернення до суду із заявою про продовження строку прийняття спадщини. (а.с.10)

Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи позовні вимог суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позивач обґрунтовуючи поважність причин пропуску визначеного законом строку для подання заяви про прийняття спадщини посилався на свою необізнаність про існування заповіту, про який йому стало відомо від батька і одразу після цього 27 вересня 2021 року він звернувся до приватного нотаріуса, який надав відповідь на звернення щодо роз`яснення порядку видачі свідоцтва про право на спадщину до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 , за змістом якої ОСОБА_2 попущено визначений законом строк для прийняття спадщини, тому видати свідоцтво про право на спадщину не має можливості. Цією відповіддю також роз`яснено позивачу право на звернення до суду із заявою про продовження строку прийняття спадщини.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що зазначена обставина є поважною, такою, що пов`язана з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для позивача, а тому ним з поважної причини було пропущено строк для подачі заяви для прийняття спадщини, та відповідно до статті 1272 ЦК України суд визнав за можливе визначити позивачу додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом в три місяці.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає з огляду на наступне.

У відповідності до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено частиною другою вказаної статті.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Подання заяви про прийняття спадщини є дією, що її повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину у разі, коли він не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем.

Отже, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Згідно з частиною третьою статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк на прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини.

Відповідно до цієї норми поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Отже, звернувшись до суду з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, позивач зобов`язаний повідомити суду поважні причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами, які перешкодили йому звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у встановлений законом строк, а також надати докази на підтвердження своїх доводів та вимог.

Частина третя статті 1272 ЦК України може застосовуватись, якщо: у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; ці обставини визнані судом поважними.

Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 30.01.2020 №487/2375/18, від 17.02.2020 №357/732/19, від 27.02.2020 у справі №419/3788/17, від 21.05.2020 у справі №404/251/17, поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.

Наведений перелік не є вичерпним та дозволяє застосування до спірних правовідносин аксіоми цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед суворим розумінням права».

Із урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

Велика Палата Верховного Суду постанові від 26 червня 2024 року у справі №686/5757/23 (провадження № 14-50цс24), вказала, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, що випливає з принципу свободи заповіту, проте таку необізнаність суд не повинен ототожнювати з його (спадкоємця) незнанням про його право на спадкування загалом, оскільки в такому випадку особа з незалежних від неї причин не вчиняє юридично значущих дій, які пов`язані з набуттям нею певних прав, що випливають із спадкування.

Із урахуванням наведених мотивів Велика Палата Верховного Суду в зазначеній постанові дійшла висновків про те, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, шляхом конкретизації, зазначивши таке:

- необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, а у вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права;

- втім це стосується обставин, за яких заповіт є єдиною підставою спадкування і незнання про його існування не вимагає від спадкоємця вчинення дій щодо прийняття спадщини;

- спадкоємець за законом, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати до нотаріуса заяву про прийняття спадщини у встановлений строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини;

- тож необізнаність про наявність заповіту може вважатися поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини винятково для осіб, які не є спадкоємцями за законом першої черги або кожної наступної черги спадкоємців за законом, у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, які набували право на спадкування за законом (закликані до спадкування).

У справі, що переглядається, предметом позову є визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 з посиланням на те, що позивач не знав про існування заповіту складеного на нього 16 лютого 2018 року, він не є спадкоємцем будь-якої черги спадкоємців за законом, про існування вказаного заповіту дізнався лише від свого батька під час розмови у 2021 році.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц).

Із огляду на викладені норми права, суд першої інстанції надав належну правову оцінку наявним у справі доказам та взаємовідносинам сторін, за сукупності яких дійшов обґрунтованого і справедливого висновку про наявність підстав для визначення ОСОБА_2 додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , терміном у три місяці з дня набрання судовим рішенням законної сили.

Доводи апеляційної скарги, що судом безпідставно поновлено провадження у справі, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки ухвалою Романівського районного суду Житомирської області від 02 грудня 2022 року провадження у даній справі було зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 290/1268/22 за позовом ОСОБА_1 до Романівської селищної ради Житомирської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним.

Ухвалою Романівського районного суду Житомирської області від 14 травня 2024 року провадження по справі поновлено, з підстав того, що судове рішення в цивільній справі № 290/1268/22 набрало законної сили, оскільки ухвалою Романівського районного суду Житомирської області від 12 квітня 2022 року в цивільній справі № 290/1268/22 за позовом ОСОБА_1 до Романівської селищної ради Житомирської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним було залишено без розгляду на підставі заяви представник ОСОБА_1 .

Таким чином оскільки у суду відпали підстави, що викликали його зупинення та відповідно до положень ч. 1 ст. ст. 254 ЦПК України, суд першої інстанції поновив провадження у справі.

Посилання в апеляційній скарзі, що судом не надано оцінки доказам, що свідчать про нікчемність заповіту відповідно до ст. 1253, 1257 ЦК України, яким визнано право на спадкування на підставі документа, дійсність якого не встановлена, колегія судів апеляційного суду не приймає до увагу, оскільки такі твердження не є предметом доказування у цій справі, а тому не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Апеляційний суд відхиляє клопотання про зупинення провадження в справі, оскільки питання щодо визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини не впливає на розгляд справи про визнання заповіту недійсним.

Визначення додаткового строку для прийняття спадщини (через пропуск 6-місячного терміну) та визнання заповіту недійсним є двома самостійними позовами.

Визначення додаткового строку для прийняття спадщини стосується лише нормативно закріплених строків подання заяви про прийняття спадщини після смерті спадкодавця, а позови про визнання заповіту недійсним стосуються правомірності правочину. Результати розгляду справи про визнання заповіт недійсним безпосередньо впливають на коло спадкоємців, які можуть претендувати на спадщину.

Рішення суду про визначення додаткового строку не встановлює фактів, які б спростовували або підтверджували дійсність чи нікчемність заповіту. Такі факти не є взаємозалежними в розумінні положень ст. 251-252 ЦПК України.

Таким чином,розгляд справи судом про визнання заповіту недійсним, не перешкоджає судовому розгляду справи про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, оскільки за наслідком розгляду останньої, у позивача - ОСОБА_2 виникає право на подачу до нотаріуса заяви при прийняття спадщини, а видача нотаріусом свідоцтва на право спадкування за заповітом може бути вирішена і після розгляду справи про визнання заповіту недійсним.

При цьому ухвалення судом рішення у вказаній справі буде сприяти захисту прав ОСОБА_2 в справі про визнання заповіту недійсним, оскільки він набуває статусу спадкоємця за заповітом.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а у значній мірі зводяться до переоцінки доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2025 року, залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 13 березня 2026 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді : Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв