ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/57/22 Головуючий суддя І інстанції Демченко С. В.
Провадження № 22-ц/818/605/26, 22-ц/818/603/26 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: іпотечного кредиту
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2026 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Грошевої О.Ю., Тичкової О.Ю..

за участю секретаря судового засідання Шевцової К.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Сенс Банк» на рішення Київського районного суду м.Харкова від 04 липня 2025 року та на додаткове рішення Київського районного суду м.Харкова від 24 липня 2025 року, у справі за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

в с т а н о в и в :

У січні 2022 року АТ "Альфа-Банк", правонаступником якого є АТ «Сенс Банк» звернулось до суду із позовом, в якому просило звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру, трикімнатну, загальною площею 65,8 кв. м, житловою площею 40,5 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед Акціонерним товариством «Альфа Банк» за кредитним договором № 825/2-40/1/5-191 від 18 листопада 2005 року у розмірі 13489, 94 доларів США, шляхом проведення прилюдних торгів відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 18 листопада 2005 року АТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 825/2-40/1/5-191. 09 березня 2010 року Загальними зборами Акціонерів прийняте рішення про зміну типу акціонерного товариства на публічне акціонерне товариство та зміну найменування Банку на ПАТ «Укрсоцбанк», а з 10 серпня 2018 року ПАТ «Укрсоцбанк» змінило найменування на АТ «Укрсоцбанк». За умовами укладеного між АТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 кредитного договору, Банк зобов`язався надати відповідачці кредит у сумі 20 000 доларів США, а відповідачка зобов`язалась у порядку та на умовах, що визначені договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі у сумі, строки та на умовах, що передбачені договором та додатком № 1 до нього Графіком погашення кредиту. Зазначив, що з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 18 листопада 2005 року між кредитором та іпотекодавцем, яким є ОСОБА_1 , укладений іпотечний договір № 825/4-40/9/5-262, відповідно до умов якого ОСОБА_1 в забезпечення виконання кредитного договору передала кредитору в іпотеку нерухоме майно, а саме - квартиру, трикімнатну, загальною площею 65,8 кв. м, житловою площею 40,5 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Ринкова вартість предмету іпотеки становить 824 300 грн.

На підставі рішення № 5/2019 від 15 жовтня 2019 року АТ «Укрсоцбанк» було припинено шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк», де в п.п. 1.2 зазначено, що правонаступником всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» з 15 жовтня 2019 року є АТ «Альфа-Банк».

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 04 липня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням Київського районного суду м.Харкова від 24 липня 2025 року заяву задоволено. Стягнуто з Акціонерного товариства «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 судові витрати понесені на професійну правничу допомогу у розмірі 12 000 гривень.

В апеляційній скарзі Акціонерне товариство «Сенс Банк» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Додаткове рішення скасувати у задоволенні заяви про стягнення витрат на правничу допомогу відмовити.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що суд першої інстанції не врахував усі обставини справи. Положеннями п. 3.2. договору встановлено, що погашення залишку заборгованості позичальника за кредитом в сумі, зазначеній в п. 2 цього договору про внесення змін здійснюватиметься позичальником згідно з графіком, який є додатком 1 до цього договору про внесення змін, в наступному порядку: до 10 числа (включно) кожного місяця, починаючи з жовтня 2014 року та з кінцевим терміном повернення заборгованості за кредитом до 10 листопада 2020 року (включно), на умовах, визначених Договором кредиту з урахуванням положень цього Договору про внесення змін. Таким чином суд безпідставно відмовив у задоволенні позову. АТ «Сенс Банк» не погоджується з додатковим рішенням суду першої інстанції, вважає його таким, що постановлено із порушенням норм процесуального права, заявлена сума є неспівмірною із складністю справи.

Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, учасників справи, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності, про застосування якої просить відповідач.

При цьому суд відхилив доводи представника позивача про неможливість подання позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки діяв Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", оскільки дія мораторію не впливає на право банку звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, не перешкоджає ухваленню судом рішення за таким позовом, а також - не свідчить про наявність підстав для зупинення перебігу позовної давності.

Оскільки відповідно до ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якого заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, тому суд з цих підстав відмовив у задоволенні позову.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що 18 листопада 2005 року між АТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладений договір кредиту № 825/2-40/1/5-191.

Відповідно до п. 1.1. договору кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 20 000 доларів США, зі сплатою 12, 75 % річних.

Як вбачається з умов кредитного договору, положеннями п.п. 1.1. встановлений графік погашення кредиту.

Згідно з п. 1.2. договору кредит надається позичальнику на наступні цілі: придбання нерухомого майна трикімнатної квартири у будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 1.3. договору, у якості забезпечення позичальником виконання своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченої іпотекою вимоги, кредитор укладає: в день укладення цього договору з позичальником іпотечний договір, за умовами якого позичальник передає кредитору в іпотеку нерухоме майно трикімнатну квартиру у будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , заставною вартістю 212 100 грн. Іпотечний договір підлягає нотаріальному посвідченню, обтяження майна іпотекою реєстрації в Державному реєстрі іпотек у встановленому порядку, а на відчуження нерухомого майна нотаріусом накладається заборона.

Положеннями п. 2.1. ст. 2 договору встановлено, що надання кредиту здійснюється шляхом видачі позичальнику готівкових грошей.

Відповідно до п. 2.2. ст. 2 договору моментом (днем) надання кредиту вважається день видачі позичальнику готівкових грошей в сумі кредиту.

Пунктом 2.3. ст. 2 договору моментом (днем) повернення кредиту вважаться день зарахування на відповідні рахунки кредитора: суми кредиту, нарахованих процентів та можливих штрафних санкцій, визначених цим договором, якщо інше не випливає з умов цього договору.

Згідно з п. 2.4. ст. 2 договору нарахування процентів за користування кредитом здійснюється у валюті кредиту в останній робочий день місяця без урахування останнього робочого та послідуючих днів місяця, проценти нараховуються з розрахунку факт/360.

Вимогами п. 2.4.1. ст. 2 договору встановлено, що сплата процентів здійснюється у валюті кредиту на рахунок № НОМЕР_1 в Ленінському відділенні Харківської обласної філії АКБ «Укрсоцбанк» не пізніше десятого числа місяця наступного за тим, в якому нараховані проценти. У випадку, якщо десяте число місяця є неробочим днем, то позичальник зобов`язаний сплатити суму нарахованих процентів, згідно з п. 2.4. договору у попередній робочий день.

Положеннями п. 3.3.3. ст. 3 договору встановлено, що одночасно з укладенням цього договору укласти договір, визначений п. 1.3 цього договору, на узгоджених із кредитором умовах.

Згідно з п. 3.3.4. ст. 3 договору, протягом трьох робочих днів від дати укладення іпотечного договору, зазначеного в п. 1.3.1 цього договору, оформити договір страхування предмета іпотеки на його повну вартість від ризиків випадкового знищення, випадкового пошкодження або псування на користь кредитора як вигодонабувача та надати кредитору оригінальний примірник цього договору або його нотаріально засвідчену копію, а також протягом робочих днів після внесення змін та/або доповнень до вищезазначеного договору страхування надавати кредитору оригінальний примірник або нотаріально засвідчені копії цих змін та/або доповнень.

Відповідно до п.3.3.11. договору протягом двох робочих днів з моменту виконання заходів, на які був виданий кредит згідно з п. 1.2 цього договору, повідомляти про це кредитора з наданням усіх первинних документів, а також надати можливість ознайомитися та перевірити їх достовірність на місці знаходження відповідного майна.

Положеннями п. 4.1. ст. 4 договору у разі порушення позичальником умов цільового використання кредиту, визначеного п. 1.2 цього договору, позичальник зобов`язаний сплатити кредитору штраф у розмірі 25 % від суми коштів, використаних не за цільовим призначенням.

Вимогами п. 7.3. ст. 7 договору встановлено, що цей договір набирає чинності з дати його укладення та діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань, з урахуванням положень п. 7.5 цього договору.

18 листопада 2005 року між АТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладений іпотечний договір № 825/4-40/9/5-262, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Зубарєвим І.Ю.

Згідно з п. 1.1. ст. 1 договору, іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання іпотекодавцем зобов`язань за договором кредиту № 825/2-40/1/5-191 від 18 листопада 2005 року, укладеним між іпотекодержателем та іпотекодавцем, надалі за текстом «Основне зобов`язання», наступне нерухоме майно, - квартиру, трикімнатну, загальною площею 65, 8 кв.м., житловою площею 40.5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить іпотекодавцеві на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 18 листопада 2005 року, посвідченого Зубарєвим І.Ю., приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області, за реєстровим № 9904, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів згідно витягу за номером 1749375 про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів, виданого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області, Зубарєвим І.Ю., 18 листопада 2005 року, номер правочину 971593, право власності на яку зареєстровано Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно за номером 8992479 від 18 листопада 2005 року, реєстраційний номер 12721733, номер запису 53453 в книзі 1, надалі за текстом «Предмет іпотеки».

Вимогами п. 1.2. ст. 1 договору встановлено, що вартість предмету іпотеки за згодою сторін становить 212100 грн, що в еквіваленті складає 42000 доларів США за офіційним курсом Національного Банку України.

Відповідно до п. 1.3. ст. 1 договору балансова вартість предмету іпотеки, відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно номер 8992514 від 18 листопада 2005 року, виданого Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», становить 32856 грн.

Згідно з п.1.4. та п.1.4.1. ст. 1 договору зміст та розмір основного зобов`язання, строк і порядок його виконання: повернення кредиту у сумі 20000 доларів США здійснюється відповідно до встановленого цим договором порядку погашення.

Положеннями п. 1.11. ст. 1 договору сторони погоджуються, що одночасно з нотаріальним посвідченням цього договору нотаріус накладає, згідно з чинним законодавством України, заборону відчуження предмета іпотеки.

Пунктом 2.4.4 договору встановлено, що у разі невиконання Іпотекодавцем хоча б одного із своїх обов`язків, встановлених згідно з п.п.2.1.1.-2.1.10 (2.1.11) цього Договору, вимагати дострокового виконання Іпотекодавцем Основного зобов`язання, а у разі його невиконання задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на Предмет іпотеки.

Згідно з п. 3.1. ст. 3 договору у разі порушення іпотекодавцем умов, визначених п.п. 2.1.1. 2.1.10 (2.1.11) цього договору, іпотекодержатель має право достроково звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, визначеному п. 2.4.4. цього договору.

Вимогами п. 3.2. ст. 3 договору встановлено, що у разі порушення іпотекодавцем умов п.п. 2.1.1. 2.1.10. (2.1.11) цього договору, іпотекодавець зобов`язаний сплатити іпотекодержателю штраф у розмірі 10 (десять) відсотків від вартості предмета іпотеки, визначеної в п. 1.2 цього Договору, за кожний випадок.

Положеннями п. 4.1. ст. 4 договору встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до п. 4.2. ст. 4 договору у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених цим договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з п. 4.3. ст. 4 договору іпотекодавець в будь-який час до моменту реалізації предмета іпотеки має право припинити звернення на нього стягнення шляхом повного виконання забезпечених іпотекою зобов`язань.

Вимогами п. 4.4. ст. 4 договору встановлено, що після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, з метою забезпечення його неналежного господарського використання згідно з його цільовим призначенням, а також отримання доходів, предмет іпотеки передається іпотекодержателю, або третій особі за погодженням між іпотекодавцем та іпотекодержателем, в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим договором. Управління предметом іпотеки відповідно до цього пункту може здійснюватися, зокрема шляхом його передачі в найом (оренду), лізинг, інше платне користування тощо.

Положеннями п. 4.5. ст. 4 договору встановлено, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: на підставі рішення суду; на підставі виконавчого напису нотаріуса; шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку»; шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку»; шляхом організації іпотекодержателем продажу предмета іпотеки через укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки між іпотекодавцем та відповідним покупцем в порядку, встановленому статтею 6 Закону України «Про іпотечне кредитування», операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати».

Вимогами п. 4.6. ст. 4 договору встановлено, що у разі звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, реалізація предмета іпотеки здійснюється у спосіб, зазначений у відповідному рішенні суду, а саме: шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку»; шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

Положеннями п. 4.7. ст. 4 договору передбачено, що у разі звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса реалізація предмета іпотеки здійснюється шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

Згідно з п. 5.1. ст. 5 договору встановлено, що усі спори та розбіжності, що виникають між сторонами за цим договором підлягають врегулюванню шляхом взаємних консультацій та переговорів.

Пунктом п. 5.2. ст. 5 договору передбачено, що у разі, якщо сторони не зможуть дійти згоди зі спірних питань шляхом переговорів, то такий спір підлягає передачі на розгляд суду, згідно з чинним законодавством України.

Відповідно до п. 6.3. ст. 6 договору цей договір набирає чинності з моменту його нотаріального посвідчення і діє до припинення основного зобов`язання. Дія цього договору також припиняється з інших підстав, передбачених чинним законодавством України, зокрема, Законом України «Про іпотеку».

09 жовтня 2014 року у зв`язку з переходом кредитора на програмне обслуговування ІБС «FlexCube» між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладений договір про внесення змін № 2 до договору кредиту № 825/2-40/1/5-191 від 18 листопада 2005 року.

09 жовтня 2014 року ОСОБА_1 підписала заяву, відповідно до якої підтвердила, що з умовами договору про внесення змін № 2 до договору кредиту № 825/2-40/1/5-191 від 18 листопада 2005 року ознайомилася, ніяких заперечень, а також непорозумінь його положень немає.

До матеріалів справи долучені Тарифи, які є додатком № 1 до договору про внесення змін № 2 до договору кредиту № 825/2-40/1/5-191 від 18 листопада 2005 року, в яких містяться відомості про найменування тарифу (комісії), розмір тарифу у відсотках або в гривнях, ПДВ 20 %, строк/термін та умови сплати.

Крім того, до матеріалів справи долучена заява на погашення кредитної заборгованості (у тому числі достроково) та пам`ятка позичальника, в якій зазначені реквізити для погашення суми кредиту та сплати процентів за договором кредиту у валюті кредиту, які підписані ОСОБА_1 власноручно.

09 жовтня 2014 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладений договір про внесення змін № 3 до договору кредиту № 825/2-40/1/5-191 від 18 листопада 2005 року.

Відповідно до п. 2. вказаного договору станом на дату укладення цього договору про внесення змін заборгованість за кредитом складає 8456, 02 доларів США.

Згідно з п. 3. договору сторони прийшли до взаємної згоди внести наступні зміни до умов кредитування, які викладені в договорі кредиту (з урахуванням усіх змін та доповнень до нього). Зокрема п. 3.1. передбачено, що з дати укладення цього договору про внесення змін встановити проценту ставку за користування кредитом в розмірі 12, 75 % річних.

Положеннями п. 3.2. договору встановлено, що погашення залишку заборгованості позичальника за кредитом в сумі, зазначеній в п. 2 цього договору про внесення змін здійснюватиметься позичальником згідно з графіком, який є додатком 1 до цього договору про внесення змін, в наступному порядку: до 10 числа (включно) кожного місяця, починаючи з жовтня 2014 року та з кінцевим терміном повернення заборгованості за кредитом до 10 листопада 2020 року (включно), на умовах, визначених Договором кредиту з урахуванням положень цього Договору про внесення змін.

Пунктом 3.3. договору встановлено, що детальний розпис сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне подорожчання кредиту наведено в додатку 2 до цього договору про внесення змін та є його невід`ємною частиною.

Зі змісту п. 4. договору слідує, що інші умови договору кредиту залишаються незмінними і діють в частині, що не суперечить даному договору про внесення змін, при цьому сторони підтверджують за ними свої зобов`язання.

Згідно з п. 6. цей договір про внесення змін набирає чинності з моменту підписання його сторонами та є невід`ємною складовою частиною договору кредиту.

09 жовтня 2014 року ОСОБА_1 підписала заяву, відповідно до якої підтвердила, що з умовами договору про внесення змін № 3 до договору кредиту № 825/2-40/1/5-191 від 18 листопада 2005 року ознайомилася, ніяких заперечень, а також непорозумінь його положень немає.

До матеріалів справи долучений Графік погашення кредиту, що є додатком № 1 до договору про внесення змін № 3 до договору кредиту № 825/2-40/1/5-191 від 18 листопада 2005 року.

Зі змісту долученого до матеріалів справи детального розпису сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту, який є додатком № 3 до договору про внесення змін № 3 до договору кредиту № 825/2-40/1/5-191 від 18 листопада 2005 року слідує, що станом на 11 вересня 2014 року розмір наданого ОСОБА_1 кредиту становить 8435,02 доларів США, терміном дії 74 місяців, зі сплатою процентів у розмір 12, 75 %. Дата повернення кредиту 18 листопада 2020 року.

З долученого до матеріалів справи розрахунку вимог банку у зв`язку з неповерненням ОСОБА_1 кредитної заборгованості за кредитним договором № 825/2-40/1/5-191 від 18 листопада 2005 року слідує, що станом на 26 жовтня 2021 року заборгованість ОСОБА_1 перед Банком становить 13489, 94 доларів США, що еквівалентно 355472, 06 грн.

06 листопада 2021 року представник АТ «Альфа-Банк» направив на поштову адресу ОСОБА_1 вимогу про усунення порушень, в якій повідомлялося про необхідність у 30-ти денний строк сплатити заборгованість по кредиту, відсотках за користування кредитом та нараховану неустойку. Зазначено, що у разі невиконання цієї вимоги, Банк розпочне звернення стягнення на предмет іпотеки (квартиру, трикімнатну, загальною площею 65,8 кв.м., житловою площею 40,5 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до Закону України «Про іпотеку», шляхом подачі до суду позову про звернення стягнення на предмет іпотеки чи вчинення виконавчого напису нотаріуса.

З матеріалів справи вбачається, що внаслідок реорганізації шляхом приєднання АТ «Укрсоцбанк» правонаступником усього майна, майнових прав та обов`язків є АТ «Альфа-Банк». Правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» виникає у АТ «Альфа-Банк» з дати затвердження Передавального акту загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» та рішенням єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк», а саме з 15 жовтня 2019 року.

30 листопада 2022 року були внесені зміни до відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме - змінено найменування банку з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк».

Представник відповідача долучив до матеріалів справи рішення Київського районного суду м. Харкова від 13 червня 2016 року у справі № 640/6657/16-ц за позовом ПАТ «УКРСОЦБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.

Зі змісту рішення суду від 13 червня 2016 року вбачається, що позовні вимоги ПАТ «УКРСОЦБАНК» задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 суму заборгованості за кредитним договором № 825/2-40/1/5-191 від 18 листопада 2005 року у розмірі 208874,96 грн.

Рішення суду набрало законної сили 24 червня 2016 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Положеннями ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що договори та інші правочини є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 509, ст. 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Положеннями ч. 1 ст. 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Так, за змістом ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Положеннями ч. 1 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Положеннями ч. 2 ст. 1050 ЦК України встановлено, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Положеннями ч. 1 ст. 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (іпотекою).

Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом (частина перша статті 12 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до змісту ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до принципу свободи договору саме сторони договору вправі визначати процедуру та порядок направлення та вручення відповідних повідомлень та виконання інших вимог, встановлених Законом України «Про іпотеку», і за відсутності в договорі відповідних умов слід виходити з такого.

Згідно із підпунктом 1 пункту 1Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово звернено стягнення (відчужене без згоди власника) на майно, що віднесене до об`єктів житлового фонду (далі - нерухоме житлове майно), об`єкт незавершеного житлового будівництва, майнові права на нього, що є предметом іпотеки згідно із статтею 5Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно/об`єкт незавершеного житлового будівництва/майнові права виступають як забезпечення виконання зобов`язань фізичної особи (позичальника або майнового поручителя) за кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

-таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного житлового будівництва, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна; або;

-таке нерухоме житлове майно придбавалося за кредитні кошти і при цьому умовами кредитного договору передбачена заборона реєстрації місця проживання позичальника або майнового поручителя за адресою знаходження нерухомого житлового майна, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна;

-загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного житлового будівництва) не перевищує 140 квадратних метрів для квартири та 250 квадратних метрів для житлового будинку;

Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до абзацу 4 пункту 2 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Кодексу України з процедури банкрутства у редакції Закону України від 16 вересня 2020 року № 895-IX)Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» втрачає чинність через вісімнадцять місяців з дня введення в дію цього Кодексу, тобто 21 квітня 2021 року.

13 квітня 2021 року Верховна Рада України прийняла Закон України № 1381-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті», відповідно до пункту 2 розділу ІІ якого Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» втрачає чинність через п`ять місяців з дня набрання чинності цим Законом.

Також 13 квітня 2021 року Верховна Рада України прийняла Закон України № 1382-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реструктуризації зобов`язань за кредитами в іноземній валюті та адаптації процедур неплатоспроможності фізичних осіб», яким внесла зміни до Кодексу України з процедур банкрутства у розділі «Прикінцеві та перехідні положення» та абзац четвертий пункту 2 виклала в такій редакції: «Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» втрачає чинність через двадцять місяців з дня введення в дію цього Кодексу».

Закони № 1381-IXта № 1382-IX Президент України 21 квітня 2021 року підписав, та 22 квітня 2021 року їх опубліковано в офіційному друкованому виданні - газеті «Голос України».

Закони України від 13 квітня 2021 року № 1381-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» та № 1382-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реструктуризації зобов`язань за кредитами в іноземній валюті та адаптації процедур неплатоспроможності фізичних осіб» набрали чинності 23 квітня 2021 року.

Відповідно до цих законів Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»(який втратив чинність 21 квітня 2021 року) поновлює свою дію на п`ять місяців з дня набрання чинності Законом № 1381-IX, тобто діє з 23 квітня 2021 року до 23 вересня 2021 року.

Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» втратив чинність 21 квітня 2021 року та поновив свою дію 23 квітня 2021 року.

Згідно з Кодексом України з процедур банкрутства від 18 жовтня 2018 року № 2597-VIII, враховуючи зміни, внесені Законом України від 16 вересня 2020 року № 895-IX, Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» втратив чинність із 21 квітня 2021 року.

23 квітня 2021 року набув чинності Закон України від 13 квітня 2021 року № 1381-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті», відповідно до якого Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (який втратив чинність 21 квітня 2021 року) поновлює свою дію на п`ять місяців з дня набрання чинності Законом № 1381-IX, тобто діє з 23 квітня 2021 року до 23 вересня 2021 року.

При цьому Верховний Суд зауважує, що відповідно до частини 5-2 розділу VI Закону України «Про іпотеку» у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону.

Згідно п. 5-2 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про іпотеку» у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Як убачається зі змісту кредитного договору (п.1.2) ОСОБА_1 отримала кредит у сумі 20000,00 доларів, на наступні цілі: придбання нерухомого майна трикімнатної квартири у будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 . (а.с.6).

Пунктом 1.2 та 1.3.1 договору в забезпечення кредитних зобов`язань між сторонами було позичальник укладає з кредитором іпотечний договір, предметом якого є трикімнатна квартира у будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

В забезпечення кредитних зобов`язань між сторонами було укладено договір іпотеки, предметом якого є нерухоме майно: трикімнатна квартира у будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Згідно договору купівлі-продажу від 18.11.2005 року ОСОБА_1 придбала квартиру у будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 , договір посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зубарєвим І.Ю.

Згідно копія паспорта ОСОБА_1 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 з 15 грудня 2005 року (а.с.14 зворот)

Даних в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про наявність у ОСОБА_1 іншого майна не має.

В період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» який було подовжено з 23 квітня 2021 року примусово звернути стягнення на майно, яке відноситься до об`єктів житлового фонду, що є предметом іпотеки за кредитом, виданим в іноземній валюті, заборонено законом.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з тим, що вказаний Закон України не позбавляє права позивача на звернення до суду з цим позовом та не впливає на перебіг строку позовної давності.

Суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що на момент звернення з позовною заявою до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, строк позовної давності сплинув, оскільки, починаючи з дня набрання законної сили рішенням про дострокове стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитом, тобто з 24 червня 2016 року банк мав право звернутися з вимогою до іпотекодавця про звернення стягнення на предмет іпотеки, проте звернувся до суду з такою вимогою лише 10 січня 2022 року, тобто з пропуском позовної давності

Стаття 264 ЦК України пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями іпотекодавця, внаслідок яких він визнає існування саме іпотеки. Тому переривання перебігу позовної давності за основним зобов`язанням не перериває перебігу позовної давності за іншим зобов`язанням, у тому числі забезпечувальним. Отже, вчинення позичальником дій, що підтверджують визнання ним боргу за основним зобов`язанням, не перериває позовну давність за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, бо вимоги про стягнення боргу та про звернення стягнення на предмет іпотеки є різними (основною та додатковою); закон не передбачає застосування до додаткової вимоги наслідків переривання перебігу позовної давності за основною вимогою.

Вказана правова позиція викладене у рішенні Верховного Суду від 8 вересня 2021 року у справі № 750/10899/19.

За вказаних обставин, а також, врахувавши заяву представника відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності до вимог банка, суд дійшов правильного висновку, що строк на звернення АТ «Сенс Банк» до суду з вимогами про звернення стягнення сплинув у 2019 році.

Позивач не надав до суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про об`єктивні перешкоди у зверненні із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки у межах позовної давності, а тому суд обґрунтовано вказав, що відсутні підстави для поновлення строку банку на звернення до суду з указаним позовом.

Оскільки відповідно до ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якого заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, тому суд з цих підстав правильно відмовив у задоволенні позову, а наведені з цього приводу доводи скарги не відповідають змісту вказаних норм матеріального права та не знайшли свого підтвердежнян у матеріалах справи.

Отже, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо доводів апеляційної скарги про необґрунтованість додаткового рішення суду в частині розміру витрат на правничу допомогу.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема: змагальність сторін; диспозитивність відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункти 4, 5, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270цьогоКодексу (ч. 3 ст. 246 ЦПК України).

Відповідно до статті 270ЦПКУкраїни суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення, а в разі якщо суд вирішує лише питання про судові витрати - без повідомлення учасників справи. Додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення може бути оскаржено.

Стаття 133ЦПКУкраїни визначає види судових витрат.

Так судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Зі змісту статті 58ЦПКУкраїни вбачається, що сторона, третя особа, а також особа, якій за законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Відповідно до статті 60ЦПКУкраїни представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Згідно статті 15ЦПКУкраїни представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Частиною четвертою статті 62ЦПКУкраїни визначено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

У відповідності до статті 1Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Між адвокатом Левковим В.М. та ОСОБА_1 укладено договір про надання правничої допомоги № бн від 11.02.2025 року.

Згідно акту виконаних робіт адвокатом Левковим В.М. передано належноїя кості, без зауважень юридичні послуги, а ОСОБА_1 прийнято зазначені послуги на суму 20000,00 грн.

ОСОБА_1 сплачено вартість наданих послуг, згідно квитанції від 11.02.2025 року.

Статтею 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Витрати на правничу допомогу адвоката можуть включати в себе гонорар адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката.

Для того, щоб суд міг визначити розмір понесених витрат на правничу допомогу з метою їх подальшого розподілу, сторона по справі повинна подати детальний опис наданих робіт (послуг) та здійснених нею витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При відшкодуванні витрат на правничу допомогу розмір судових витрат встановлюється судом на підставі поданих доказів (договори, рахунки, акти виконаних робіт тощо). У такому випадку важливо, щоб договір про надання правничої допомоги був з прозорим ціноутворенням, аби суд міг об`єктивно оцінити вартість та обсяги роботи адвоката. Адвокат повинен також надати детальний опис виконаних робіт з наданням доказів (документального підтвердження) факту виконаних адвокатом робіт.

Розмір витрат на правничу допомогу адвоката встановлюється судом на підставі детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента у судовому процесі, сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

Отже, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, як зазначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015 р., п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004 р., заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до ч.5,6 ст.137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Суд з урахуванням обставин справи та заперечень відповідача зменшив розмір витрат до 12000,00 грн.

Зазначений розмір є розумним та відповідає критерію співмірності.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м.Харкова від 04 липня 2025 року та додаткове рішення Київського районного суду м.Харкова від 24 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 17 березня 2026 року

Головуючий: В.Б.Яцина.

Судді: О.Ю.Грошева.

О.Ю.Тичкова.