Провадження № 2/204/1754/26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2026 року м. Дніпро

Чечелівський районний суд міста Дніпра, в особі судді Приваліхіної А.І., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

У С Т А Н О В И В:

04 грудня 2025 року АТ «Сенс Банк» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 із вимогою про стягнення заборгованості за кредитним договором № 631925570 у розмірі 54791 гривня 17 копійок (а. с. 1-2 та на звороті).

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 12 серпня 2022 року загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» затверджено рішення про зміну найменування АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк». Інтернет-сервіс «My Alfa-bank» звернувся до АТ «Альфа-Банк» із пропозицією на укладення угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, яка є невід`ємною частиною Договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк», яку відповідач прийняв. Таким чином, 16.09.2021 року між Банком та Відповідачем з дотриманням приписів чинного законодавства України було укладено Угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, яка є невід`ємною частиною Договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк», із наступними основними умовами: тип кредиту - кредитування рахунку та встановлення відновлювальної кредитної лінії із встановленням суми ліміту у розмірі 30000 гривень, фіксованою процентною ставкою - 0,01 % для торгових операцій та/або 37 % для операцій зняття готівки, порядок повернення кредиту - щомісячно, не менше ніж сума обов`язкового мінімального платежу 10 % від суми заборгованості, мінімум 50 грн. Для ідентифікації в обліковій системі Банку Угоді було присвоєно № 631798948. Банк взяті відповідно до Угоди на себе зобов`язання виконав у повному обсязі, випустивши кредитну картку та надавши відповідачці у розпорядження кредитні кошти. Відповідачка кредитну картку активувала та активно користувалася кредитними коштами. Відповідачка свої зобов`язання належним чином не виконала, що призвело до виникнення заборгованості у розмірі 69453 гривні 42 копійки, з яких: 38246 гривень 89 копійок - прострочене тіло кредиту, 31206 гривень 53 копійки- відсотки за користування кредитом, яку позивач прохає стягнути з останньої разом із витратами на сплату судового збору в сумі 2422 гривні 40 копійок та витрат на професійну правничу допомогу у сумі 6052 гривні 09 копійок.

Ухвалою Салтівського районного суду міста Харкова від 05 грудня 2025 року позовну заяву передано за підсудністю до Чечелівського районного суду міста Дніпра.

Ухвалою суду від 14 січня 2026 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, без виклику сторін (а. с. 66) копія якої надіслана учасникам справи за вихідним № 773/26-вих/2/204/1754/26 від 14 січня 2026 року (а. с. 67).

22 січня 2026 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідачки ОСОБА_1 , в якому вона зазначає, що фактично отримала кредитні кошти у розмірі 30000 гривень. У позовній заяві АТ «Сенс Банк» зазначено суму заборгованості 69453,42 грн., яка є завищеною та неспівмірною. Вказує, що неодноразово намагалася домовитися з позивачем про реструктуризацію кредиту або про надання розстрочки, однак банком їй було відмовлено у реструктуризаці. Прохає суд зменшити суму заборгованості до розміру фактично отриманих коштів або іншої справедливої та обґрунтованої суми, враховуючи її складне матеріальне становище. Пояснює, що починаючи з певного періоду втратила можливість виконувати кредитні зобов`язання у зв`язку зі складним матеріальним становищем, відсутністю постійної роботи та стабільного доходу. У разі ухвалення рішення про стягнення заборгованості прохає надати розстрочку виконання рішення суду, встановивши щомісячні платежі у посильному для неї розмірі з урахуванням фактичного фінансового стану (а. с. 72-73).

27 січня 2026 року на адресу суду надійшли додаткові пояснення від відповідачки ОСОБА_1 (а. с. 75-78), в яких вказує, що не погоджується із позовними вимогами позивача, зокрема з розміром заявленої заборгованості, сумою нарахованих процентів, а також із заявленими судовими витратами, і вважає заявлену до стягнення суму необґрунтованою, завищеною та неспівмірною. Зазначає, що з 2022 року, у зв`язку з воєнними обставинами не заходила до банківського застосунку АТ «Сенс Банк» та не здійснювала жодних активних дій, вимогу банку не отримувала. Після подання позивачем позовної заяви до суду представники позивача продовжують щоденні, багаторазові телефонні звернення до неї, під час яких повідомляють про скасування запропонованої раніше реструктуризації заборгованості, вимагають сплати всієї суми заборгованості одноразово та в повному обсязі, ігнорують її пояснення про відсутність можливості сплатити всю суму одразу та не приймають запропонований нею варіант погашення заборгованості шляхом щомісячної сплати посильної мінімальної суми. Тому заперечує проти позовних вимог у частині заявленої суми заборгованості, процентів та судових витрат. Прохає зменшити розмір заявлених позовних вимог до суми фактично отриманого тіла кредиту, оскільки нараховані проценти, комісії та інші платежі є спірними, необґрунтованими та неспівмірними порівняно з сумою отриманих коштів. А у разі ухвалення рішення про стягнення прохає надати розстрочку виконання рішення суду з урахуванням її матеріального становища.

29 січня 2026 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив від представниці позивача (а. с. 83-87), в якій зазначає, що прострочене тіло кредиту та тіло кредиту складається не тільки з коштів, які використав позичальник за рахунок кредитного ліміту, а також і коштів, які були списані банком в порядку договірного списання, відповідно до умов укладеного між сторонами договору. Розрахунок заборгованості повністю відповідає інформації, яка зазначена у виписці по рахунку, де відображені всі проведені операції за рахунком. Таким чином позивач надав належні, допустимі, достатні та достовірні докази укладення між позивачем та відповідачем Договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк», Угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії № 631798948, яка є невід`ємною частиною Договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк», та розміру заборгованості відповідача перед позивачем. Тому прохає суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Станом на дату розгляду справи відповідачкою заперечення на відповідь на відзив до суду не подано, а також клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, учасниками справи не подавались.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 16 вересня 2021 року звернувся до АТ «Альфа-Банк» із пропозицією на укладення угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, яка є невід`ємною частиною Договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк», яку відповідач приймає на умовах встановлення відповідачці кредитної лінії з максимальним лімітом 200000 гривень із фіксованою процентною ставкою за користування кредитною лінією 0,01 % для торгових операцій та/або 37 % для операцій зняття готівки (а. с. 32-33).

Відповідно до пункту 4 вказаної Угоди, обов`язковий мінімальний платіж складає 10% від суми загальної заборгованості за кредитною лінією, але не менше 50 гривень. Банк щомісячно в останній день Розрахункового періоду здійснюватиме договірне списання грошових коштів з рахунку № НОМЕР_1 , в розмірах, що необхідні для щомісячної оплати страхового платежу (у разі його наявності) згідно з умовами Договору.

Крім того, відповідачка підписала паспорт споживчого кредиту (а. с. 31-32), відповідно до якого сторони узгодили основні умови кредитування з урахуванням побажань споживача, інформацію щодо орієнтованої реальної річної процентної ставки та орієнтованої загальної вартості кредиту, порядок повернення кредиту та іншу додаткову інформацію.

Так, судом встановлено, що зі своєї сторони АТ «Альфа-Банк» направило відповідачці одноразовий ідентифікатор 2038, на номер телефону НОМЕР_2 , який Боржником було введено/відправлено (а. с. 34).

Відповідно до наданої виписки по рахунку відповідачки, остання отримала кредитні кошти у сумі 30000 гривень, якими користувалася (а. с. 35-42).

Відповідачка не повернула своєчасно суму кредиту та нараховані відсотки для погашення заборгованості за кредитом, відповідно до умов кредитного договору, що має відображення у Розрахунку заборгованості (а. с. 8) та виписці з особового рахунку (а. с. 35-42).

Судом встановлено, що у зв`язку з порушеннями зобов`язань за Кредитним договором загальний розмір заборгованості відповідачки перед позивачем за кредитом станом на 29 червня 2025 року становить 69453 гривні 42 копійки, з яких: 38246 гривень 89 копійок - прострочене тіло кредиту, 31206 гривень 53 копійки- відсотки за користування кредитом.

Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Нормами ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Приписами п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Вимогами ч. 2 ст. 207 ЦК України, встановлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Положеннями ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів.

Приписами ч. 2 ст. 1054 ЦК України визначено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України - «Позика», якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 623 ЦК України, боржник, що порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Згідно з вимогами ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до виписки по особовому рахунку відповідачки (а. с. 35-42), ОСОБА_1 було перераховано кредит у сумі 30000 гривень, що сама відповідачка визнає у відзиві на позовну заяву. З вказаної виписки убачається, що відповідачка з дати надання кредиту користувалася кредитними коштами.

Факт користування відповідачкою кредитними коштами з використання платіжного засобу не спростовано відповідачкою належними доказами.

Отже, доказом користування відповідачкою кредитними коштами є виписка по рахунку, яка є належним доказом надання кредитних коштів.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року у справі № 456/3643/17.

Також, на підтвердження розміру заборгованості позивачем надано відповідний розрахунок заборгованості (а. с. 49), який не спростований відповідачкою ані змістовними запереченнями, ані окремим контррозрахунком, а тому при винесені рішення суд керується розрахунком позивача.

У відзиві на позовну заяву та свої додаткових поясненнях відповідачка зазначає, що не має можливості виконувати кредитні зобов`язання у зв`язку зі складним матеріальним становищем, відсутністю постійної роботи та стабільного доходу, у зв`язку із чим прохає суд зменшити суму заборгованості до розміру фактично отриманих коштів або іншої справедливої та обґрунтованої суми, враховуючи її складне матеріальне становище та надати розстрочку виконання рішення суду, встановивши щомісячні платежі у посильному для неї розмірі з урахуванням фактичного фінансового стану.

Однак суд не приймає до уваги доводи відповідачки, оскільки останньою належним чином не спростовано та не надано жодного належного, достатнього та допустимого доказу, який б підтверджував скрутне матеріальне становище відповідачки та не спроможність сплачувати взяті нею кредитні кошти, якими вона користувалась.

Більш того, відповідачкою заперечувався наданий позивачем розрахунок заборгованості, при цьому остання прохала суд зменшити борг до розміру фактично отриманих коштів або іншої справедливої та обґрунтованої суми, враховуючи недоведене її фінансове скрутне становище, однак відповідачка наданий позивачем розрахунок заборгованості не спростовала, правом на надання контррозрахунку не скористалася, а тому при винесені рішення суд керується розрахунком позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 267 ЦПК України, суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

З огляду на вищевикладене, суд зазначає, що надання судом розстрочення виконання рішення є правом суду, а не його обов`язком, більш того, вказане не є предметом спору даної справи, у зв`язку із чим, суд не убачає підстав у застосуванні норми ч. 1 ст. 267 ЦПК України, а саме у розстроченні виконання даного рішення відповідачкою.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, а відповідачкою належним чином не спростовано, що в порушення зазначених норм закону та умов договору, остання зобов`язання за кредитним договором № 631798948 від 16 вересня 2021 року належним чином не виконала, у зв`язку з чим, станом на 29 червня 2025 року заборгованість становить 69453 гривні 42 копійки, з яких: 38246 гривень 89 копійок - прострочене тіло кредиту, 31206 гривень 53 копійки - відсотки за користування кредитом.

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Приписами ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові, інші судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покладаються на позивача.

Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені.

Верховний Суд у постанові від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20 висловив свою позицію про те, що для цілей відшкодування витрат на правову допомогу заявник може використовувати будь-який документ, який свідчить про фактичне понесення таких витрат.

Як убачається з матеріалів справи, правову допомогу АТ «Сенс Банк» у даній справі на підставі договору про надання послуг № 1006 від 28 січня 2025 року надавало Адвокатське об`єднання «СмартЛекс» в особі керуючого партнера Лойфера Антона Едуардовича (а. с. 15-22) та на підставі довіреності на уповноваження адвоката Полетаєвої Тетяни Юріївни (а. с. 12) (свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серії СМ №000605 від 08 липня 2019 року (а. с. 13-14)).

Однак, на підтвердження наданих послуг адвокатом Полетаєвої Т.Ю. по справі АТ «Сенс Банк» до ОСОБА_1 позивачем суду не надано.

З огляду на викладене, суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем документально не доведений факт понесення витрат на правову допомогу у даній цивільній справі у заявленому розмірі, тому суд доходить висновку, про відмову у стягненні з відповідачки на користь позивача витрат на правничу допомогу.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим.

Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підтверджені належними, допустимими, чіткими та достатніми доказами, у зв`язку з чим суд доходить висновку, позовна заява підлягає задоволенню та із відповідачки ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк» підлягає стягненню сума заборгованості за кредитним договором № 631798948 від 16 вересня 2021 року у сумі 69453 гривні 42 копійки, з яких: 38246 гривень 89 копійок - прострочене тіло кредиту, 31206 гривень 53 копійки - відсотки за користування кредитом.

Понесені позивачем судові витрати суд стягує з відповідача на користь позивача, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 5, 10-11, 60, 76-80, 89, 128, 141, 213-215, 258, 265, 279, 354-355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву Акціонерного товариства «Сенс Банк» (03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська 100; ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) про стягнення заборгованості - задовольнити в повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» заборгованість за кредитним договором № 631798948 від 16 вересня 2021 року у сумі 69453 (шістдесят дев`ять тисяч чотириста п`ятдесят три) гривні 42 (сорок дві) копійки, з яких: 38246 (тридцять вісім тисяч двісті сорок шість) гривень 89 (вісімдесят дев`ять) копійок - прострочене тіло кредиту, 31206 (тридцять одна тисяча двісті шість) гривень 53 (п`ятдесят три) копійки - відсотки за користування кредитом.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» судовий збір у розмірі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) гривні 40 (сорок) копійок.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів зо дня його підписання суддею або протягом 30 днів зо дня його отримання учасниками справи.

Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів зо дня його підписання суддею або протягом 30 днів зо дня його отримання учасниками справи, якщо не буде оскаржено у встановленому порядку.

Суддя А.І. Приваліхіна