П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2026 року м. Київ

Справа № 753/13296/25

Провадження: № 22-ц/824/5930/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Верланова С. М., Нежури В. А.,

секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Лисенка Андрія Олександровича в інтересах ОСОБА_1

на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 листопада 2025 року, ухвалене під головуванням судді Колесника О. М.,

у справі позовом Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

В червні 2025 року АТ «Сенс Банк» звернулося до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що відповідно до умов укладеного між АТ «Альфа-Банк» та відповідачем кредитного договору, відповідач зобов`язався здійснювати своєчасне погашення кредиту та сплачувати усі інші передбачені договором платежі. Однак, відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, у зв`язку з чим за ним утворилась заборгованість у розмірі 222 148,98 грн., яка складається з основної суми заборгованості у розмірі 134 106,16 грн. та заборгованості по відсоткам у розмірі 88 042,82 грн, яку товариство і просило стягнути з урахуванням нарахованих відсотків.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від18 листопада 2025 року позов АТ «Сенс Банк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк» заборгованість за кредитним договором №630550757 від 01.12.2017 року в розмірі 222 148,98 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 665,79 грн., а всього стягнуто 224 814,77 грн.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Лисенко А. О. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, рішення просив скасувати та ухвалити нове про відмову в позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що позивач звернувся до суду з пропуском строку позовної давності, оскільки кредитний договір було укладено 01 грудня 2017 року строком на один рік, а доказів його пролонгації позивачем не надано.

Крім того, на його переконання, позивач безпідставно нарахував проценти за користування кредитом поза межами строку кредитування, що суперечить правовим висновкам Верховного Суду щодо припинення нарахування договірних процентів після спливу строку дії кредитного договору.

Також, зазначає, що розрахунок заборгованості є необґрунтованим, оскільки сума заборгованості за тілом кредиту визначена позивачем неправильно та не підтверджена належними доказами, а її розмір не може перевищувати встановлений кредитний ліміт. Крім того, вважає, що у відповідача навпаки наявна переплата боргу, а не заборгованість.

Окремо посилається на неправомірність нарахування та стягнення з відповідача овердрафту та процентів за ним, оскільки договір овердрафту між сторонами не укладався.

Крім того, на його думку, позивач безпідставно включив до розрахунку заборгованості комісію за розрахунково-касове обслуговування, комісію за переказ коштів з картки на картку, плату за обслуговування карткового рахунку та інші платежі, які не передбачені умовами кредитного договору, у зв`язку з чим такі суми мають бути зараховані в рахунок погашення основної заборгованості.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 04 лютого 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог частини 2 статті 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 01 грудня 2017 року між Акціонерним товариством «Альфа-Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «СЕНС БАНК», та ОСОБА_1 укладено Угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії № 630550757.

Відповідно до умов зазначеної угоди відповідачу відкрито картковий рахунок та встановлено відновлювальну кредитну лінію з кредитним лімітом до 200 000грн зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 39,99 % річних. Повернення кредитних коштів мало здійснюватися щомісячно шляхом внесення обов`язкового мінімального платежу у розмірі 7 % від суми заборгованості, але не менше 50 грн.

Підписуючи анкету-заяву та паспорт споживчого кредиту, відповідач підтвердив факт ознайомлення з умовами кредитування, тарифами банку та правилами обслуговування кредитних карток, що є невід`ємною частиною укладеного договору.

На виконання умов договору банк відкрив відповідачу картковий рахунок та надав можливість користуватися кредитними коштами в межах встановленого кредитного ліміту.

З наданої позивачем виписки по рахунку вбачається, що відповідач користувався кредитними коштами, здійснював операції з використанням кредитного ліміту та частково погашав заборгованість, однак у подальшому належним чином взяті на себе зобов`язання щодо своєчасного повернення кредитних коштів та сплати процентів не виконував, у зв`язку з чим утворилася заборгованість.

Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем, станом на 24 квітня 2025 року за відповідачем обліковується заборгованість за кредитним договором у розмірі 222 148,98 грн, яка складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 134 106,16 грн та заборгованості за нарахованими процентами у розмірі 88 042,82 грн.

У зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань за кредитним договором позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами укладено кредитний договір, на підставі якого позивач надав відповідачу можливість користуватися кредитними коштами в межах встановленого кредитного ліміту, тоді як відповідач зобов`язався своєчасно повертати використані кредитні кошти та сплачувати проценти за користування ними.

Суд першої інстанції встановив, що позивач свої зобов`язання за договором виконав, надавши відповідачу доступ до кредитних коштів, тоді як відповідач належним чином взяті на себе зобов`язання не виконував, у зв`язку з чим утворилася заборгованість.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок заборгованості, суд дійшов висновку, що він відповідає умовам укладеного між сторонами договору та підтверджується матеріалами справи.

Водночас доводи відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності суд першої інстанції визнав необґрунтованими, виходячи з того, що позивач звернувся до суду в межах строку позовної давності, з урахуванням продовження такого строку на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Перевіряючи висновки суду першої інстанції в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

Згідно зі статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

За змістом пункту 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (п.11 ч.1 ст.1 Закону України «Про споживче кредитування»).

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 01 грудня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до АТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є АТ «СЕНС БАНК», із анкетою-заявою про приєднання до умов та правил банківського обслуговування фізичних осіб, що передбачало укладення угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії № 630550757 (а. с. 90 - 94).

Відповідно до умов зазначеної угоди відповідачу було встановлено відновлювальну кредитну лінію з кредитним лімітом до 200 000 грн зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 39,99 % річних та обов`язком здійснювати щомісячне погашення заборгованості шляхом внесення мінімального платежу у розмірі 7 % від суми заборгованості, але не менше 50 грн.

Підписуючи анкету-заяву та паспорт споживчого кредиту, відповідач підтвердив, що ознайомлений із умовами кредитування, тарифами банку та правилами обслуговування кредитних карток, які є невід`ємною частиною укладеного між сторонами договору.

Згідно з умовами паспорта споживчого кредиту строк дії кредитного договору становив 12 місяців із можливістю його подальшої пролонгації (а. с. 94).

На виконання умов договору банк відкрив відповідачу картковий рахунок та надав можливість користуватися кредитними коштами в межах встановленого кредитного ліміту (а. с. 87).

Як убачається з наданої позивачем виписки по рахунку, відповідач здійснював операції з використанням кредитних коштів, а також частково погашав заборгованість протягом тривалого часу, у тому числі після спливу первісно визначеного строку дії договору (а. с. 9-26).

Зазначені обставини відповідачем не заперечуються.

З матеріалів справи вбачається, що останнє зарахування грошових коштів у рахунок погашення заборгованості було здійснено відповідачем 02 лютого 2022 року (а. с. 25).

Крім того, 13 липня 2022 року банком було змінено умови кредитування, зокрема збільшено розмір кредитного ліміту до 85 664,10 грн (а. с. 14), що свідчить про подальше існування між сторонами договірних правовідносин.

Зазначені обставини у своїй сукупності свідчать про те, що відповідач вчиняв конклюдентні дії, спрямовані на користування кредитними коштами та виконання умов договору, а відтак підтверджують його волевиявлення щодо продовження дії кредитного договору (його пролонгації) на умовах, визначених сторонами, що виключає доводи про припинення договірних правовідносин після спливу первісного строку.

Після припинення відповідачем належного виконання зобов`язань банк здійснював нарахування процентів на суму непогашеної заборгованості відповідно до умов договору до квітня 2025 року, після чого звернувся до відповідача з письмовою вимогою про погашення заборгованості (а. с. 37).

За наведених обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у АТ «СЕНС БАНК» наявне право вимагати від відповідача повернення грошових коштів, отриманих за кредитним договором, а також сплати процентів за користування ними, оскільки відповідач належним чином взяті на себе зобов`язання не виконав

Перевіривши наданий позивачем розрахунок заборгованості, колегія суддів дійшла висновку, що такий розрахунок здійснений відповідно до умов укладеного між сторонами договору, узгоджується з наявними у матеріалах справи доказами, зокрема випискою по рахунку, та є належним і допустимим доказом розміру заборгованості.

Як убачається з матеріалів справи, починаючи з 2022 року відповідач фактично припинив належне виконання зобов`язань щодо погашення кредитної заборгованості, у зв`язку з чим банк правомірно здійснював нарахування процентів на суму непогашеного боргу відповідно до умов кредитного договору.

Внаслідок тривалого невиконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором розмір заборгованості поступово збільшувався та станом на момент звернення позивача до суду становив 222 148,98 грн, з яких: 134 106,16 грн - заборгованість за тілом кредиту та 88 042,82 грн - заборгованість за процентами (а. с. 27 - 36).

Колегія суддів звертає увагу на те, що розмір заборгованості за тілом кредиту сформувався не як наперед визначена сума, а залежно від фактичного користування відповідачем кредитними коштами в межах встановленого кредитного ліміту.

За умовами кредитного договору відповідач мав право неодноразово використовувати кредитні кошти в межах встановленого ліміту, здійснювати їх часткове погашення та повторно користуватися кредитом, у зв`язку з чим заборгованість за тілом кредиту сформувалася з урахуванням обсягу фактично використаних та повернутих коштів, що підтверджується наданою позивачем випискою по рахунку.

Доводи апеляційної скарги відповідача у цій частині зводяться, зокрема, до тверджень про припинення дії кредитного договору після спливу строку його укладення, неправомірність нарахування процентів поза межами строку кредитування, необґрунтованість розрахунку заборгованості, а також безпідставність нарахування комісій та інших платежів.

Однак колегія суддів вважає такі доводи необґрунтованими з огляду на таке.

Доводи апеляційної скарги про те, що кредитний договір було укладено строком на один рік, а доказів його пролонгації позивачем не надано, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, умовами паспорта споживчого кредиту передбачено строк кредитування 12 місяців із можливістю подальшої пролонгації. Водночас, після спливу первісного строку дії договору відповідач продовжував користуватися кредитними коштами, здійснював операції за рахунком та частково погашав заборгованість, що підтверджується випискою по рахунку.

Крім того, 13 липня 2022 року банком було змінено умови кредитування, зокрема збільшено розмір кредитного ліміту, що свідчить про подальше існування договірних правовідносин між сторонами та виключає доводи про їх припинення після спливу первісного строку.

Зазначені обставини у своїй сукупності свідчать про вчинення відповідачем конклюдентних дій, спрямованих на продовження користування кредитом, а відтак підтверджують пролонгацію кредитного договору та виключають доводи про припинення його дії після спливу первісного строку.

Посилання відповідача на неправомірність нарахування процентів поза межами строку кредитування також не заслуговують на увагу.

Оскільки кредитні правовідносини між сторонами не припинилися, а відповідач продовжував користування кредитними коштами після спливу первісного строку договору, нарахування процентів здійснювалося у межах діючих договірних відносин відповідно до погоджених сторонами умов.

Отже, наведені відповідачем правові висновки Верховного Суду щодо припинення нарахування договірних процентів після спливу строку дії кредитного договору не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки у даному випадку відсутній факт припинення договору.

Доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості розрахунку заборгованості також є безпідставними.

Як вже зазначалося колегією суддів, наданий позивачем розрахунок відповідає умовам кредитного договору та підтверджується належними доказами, зокрема випискою по рахунку, яка відображає всі операції за кредитом, включаючи використання коштів, їх часткове погашення та нарахування процентів.

Твердження відповідача про те, що розмір заборгованості за тілом кредиту не може перевищувати встановлений кредитний ліміт, є помилковим, оскільки кредитний ліміт визначає максимальний розмір доступних до використання коштів у певний момент часу, тоді як заборгованість формується з урахуванням усіх здійснених операцій, включаючи нараховані проценти, комісії та інші платежі, передбачені договором.

Посилання відповідача на наявність переплати за кредитом спростовуються матеріалами справи та не підтверджені жодними належними і допустимими доказами.

Окремо колегія суддів вважає за необхідне надати оцінку доводам апеляційної скарги щодо неправомірності нарахування комісії.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - це витрати споживача, зокрема проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця, пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Отже, спеціальне законодавство прямо передбачає право фінансової установи встановлювати у кредитному договорі комісії, пов`язані з наданням та обслуговуванням кредиту, та включати їх до загальних витрат за споживчим кредитом.

Зазначене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19, відповідно до яких така форма витрат, як комісія за надання або обслуговування кредиту, передбачена законодавством та визначається кредитодавцем індивідуально з урахуванням умов договору.

Як убачається з матеріалів справи, умовами кредитного договору, а також тарифами банку, до яких приєднався відповідач, передбачено сплату комісій, пов`язаних з обслуговуванням кредитного рахунку.

Підписавши анкету-заяву та інші документи кредитного договору, відповідач підтвердив, що ознайомлений з його умовами, погодився з ними та зобов`язався належним чином виконувати взяті на себе зобов`язання.

Доказів того, що умови договору щодо нарахування відповідних платежів є нікчемними або такими, що суперечать вимогам Закону України «Про споживче кредитування», матеріали справи не містять.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що умови кредитного договору щодо нарахування комісії відповідають вимогам чинного законодавства, а доводи апеляційної скарги про неправомірність її нарахування є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги щодо неправомірності нарахування овердрафту також не знаходять свого підтвердження з огляду на таке.

Так, пунктом 7.2 Оферти на укладання угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії передбачено право банку здійснювати договірне списання грошових коштів з рахунку відповідача, зокрема для виконання зобов`язань за договором, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 92).

Отже, відповідач, погодившись з умовами укладеного договору, надав банку право на здійснення відповідних операцій, у тому числі договірного списання коштів.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідач під час розгляду справи в суді першої інстанції заявляв про застосування наслідків спливу позовної давності, подавши відповідну заяву (а. с. 114-122), в якій просив відмовити в задоволенні позову з цих підстав.

Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони право на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, позовна давність починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

При цьому, суд критично оцінює доводи представника відповідача стосовно застосування строків позовної давності, з наступних підстав.

Статтею 264 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», прийнятої відповідно до ст.29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», на усій території України був встановлений карантин з 12 березня 2020 року, який, у свою чергу, постановами Кабінету Міністрів України був неодноразово продовжений (від 25 березня 2020 року № 338, від 20 травня 2020 року № 392, від 22 липня 2020 року № 641, від 26 серпня 2020 року № 760, від 13 жовтня 2020 року № 956, від 09 грудня 2020 року № 1236, від 17 лютого 2021 року № 104, від 21 квітня 2021 року № 405, від 23 лютого 2022 № 229, від 27 травня 2022 року № 630, від 19 серпня 2022 № 928).

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2022 року №1423 вносились зміни до постанов Кабінету Міністрів України до від 25 березня 2020 року № 338 та від 9 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», якими продовжено термін дії карантину та обмежувальних протиепідемічних заходів в Україні для запобігання розповсюдженню COVID-19 до 30 червня 2023 року.

Так, з урахуванням положень пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України перебіг позовної давності за вимогами, на які поширюється загальна позовна давність, підлягав продовженню на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з 12 березня 2020 року.

Отже, при визначенні спливу позовної давності підлягає врахуванню факт її продовження на період дії карантину, що унеможливлює висновок про її пропуск за вимогами, які виникли після 12 березня 2017 року.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, відповідач протягом дії кредитного договору здійснював платежі на погашення заборгованості, що свідчить про визнання ним свого боргу та відповідно до положень статті 264 ЦК України є підставою для переривання перебігу позовної давності з подальшим її обчисленням заново.

Враховуючи, що кредитний договір між сторонами укладено 01 грудня 2017 року, тобто після 12 березня 2017 року, на відповідні правовідносини поширюються положення пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України щодо продовження строків позовної давності на період дії карантину.

Крім того, як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, відповідач протягом дії договору вчиняв дії, що свідчать про визнання ним свого боргу, зокрема здійснював платежі на погашення заборгованості, останній з яких мав місце у лютому 2022 року, що відповідно до статті 264 ЦК України переривало перебіг позовної давності та зумовлювало її обчислення заново.

З огляду на наведене, доводи відповідача щодо спливу строку позовної давності є необґрунтованими.

За таких обставин колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, надав належну оцінку зібраним доказам та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову, у зв`язку з чим підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення не вбачається.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга адвоката Лисенка А. О. підлягає залишенню без задоволення, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 листопада 2025 року залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката адвоката Лисенка Андрія Олександровича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 листопада 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 23 березня 2026 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура