Справа № 216/1750/26
провадження 2-з/216/16/26
УХВАЛА

іменем України

11 березня 2026 року місто Кривий Ріг

Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі головуючого судді Цимбалістенко О.В.,

секретаря судових засідань Таганської Є.Р.

розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі № 216/7249/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у спільній частковій власності ,-

ВСТАНОВИВ:

Суть заяви

09 березня 2026 року на адресу суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у спільній частковій власності разом з заявою про забезпечення позову. Згідно протоколоу автоматизованого розподілу справи визначено головуючого суддю Цимбалістенко О.В.

В обґрунтування заяви про забезпечення позову зазначено, що позивачем ОСОБА_1 подано до суду позовну заяву про припинення права власності ОСОБА_2 на 1/6 частку квартири загальної площі 69.27 кв.м. житловою площею 45.4 кв.м.. розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з тим. Відповідач та її родина провокує конфліктні ситуації шляхом вселення до спірної квартири, при тому, що її частки у власності не виділена в натурі, рішення суду про виділ частки в натурі та вселення відсутнє, а ОСОБА_1 вважає, що вселення відповідачки у квартиру в будь яку з кімнат буде непропорційно її частці та порушувати її право на володіння належною їй часткою майна, яка значно перевищує частку відповідачки. Неправомірні дії відповідачки порушують порядок та спокій ОСОБА_1 як співвласника майна, тому сторона позивача вважає за необхідне подати заяву про забезпечення позову до вирішення цієї справи по суті.

Згідно з частиною 1статті 153 Цивільного процесуального кодексу України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.

Розглянувши подану позивачем заяву про забезпечення позову, суд вирішив відмовити в її задоволенні, враховуючи наступне

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на судовий захист.

Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод.

Таким чином, суд, будучи органом правосуддя, повинен врахувати потенційні ризики можливості невиконання рішення суду та гарантувати відновлення порушених прав позивача у разі задоволення позову та виконання постановленого рішення.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Тобто забезпечення позову - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача. Метою забезпечення позову, є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Процесуальні підстави для застосування заходів забезпечення позову визначає стаття 149 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до змісту якої суд за заявою учасника справи має право вжити передбаченихм статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, саме вжиття судом заходів забезпечення позову сприяє гарантуванню відновлення порушених прав позивача в разі задоволення позову та виконання постановленого рішення, що повністю відповідає зазначеним вище вимогам Європейського суду.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

З аналізу положень статті 149 Цивільного процесуального кодексу України вбачається, що нею передбачено можливість забезпечення позову не лише у разі, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити виконання рішення суду, а також у разі, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду і ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Тобто, за змістом частини 2 статті 149 Цивільного процесуального кодексу України у вирішенні питання щодо забезпечення позову слід також враховувати за захистом якого порушеного чи оспорюваного права або інтересу звернувся позивач, не обмежуючись лише неможливістю виконання рішення суду та позовними вимогами.

Відповідно до частини 1ст. 150 Цивільного процесуального кодексу України позов забезпечується, зокрема, забороною вчиняти певні дії, забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання.

Системний аналіз положень статей 149та 150 Цивільного процесуального кодексу Українидає підстави дійти висновку, що під час вирішення питання про необхідність задоволення чи відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову, суди розглядають вказані заяви з застосуванням судового розсуду.

Судовий розсуд - це передбачене законодавством право суду, яке реалізується за правилами передбаченими Цивільним процесуальним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення (дії), встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), найбільш оптимальний в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення конкретної справи, з метою забезпечення верховенства права, справедливості та ефективного поновлення порушених прав та інтересів учасників судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересів), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Суд зазначає, що обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та як наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Поряд з викладеним, вирішуючи питання про забезпечення позову та виходячи з приписів статей11,12,81 Цивільного процесуального кодексу України(змагальність сторін та пропорційність у цивільному судочинстві, обов`язок доказування і подання доказів), суд також має здійснити оцінку обґрунтованості доводів протилежної сторони (відповідача) щодо відсутності підстав та необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, зокрема у вигляді арешту грошових коштів або майна відповідача з урахуванням зокрема того, чи порушує вжиття відповідних заходів забезпечення позову (у вигляді арешту тощо) права цього учасника (відповідача), а відповідно чи порушується при цьому баланс інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу та яким чином; чи спроможний відповідач фактично (реально) виконати судове рішення в разі задоволення позову у разі, якщо захід забезпечення позову не буде вжито судом.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18, а також постановах Верховного Суду від 03.03.2020 у справі № 753/410/19, від 20.07.2020 у справі № 639/8448/19, від 02.07.2020 у справі № 657/1211/19.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Виконання рішення у даному випадку слід розуміти не лише як стадію, яка має місце у судових рішеннях про присудження (та яка передбачає можливість застосування заходів державного примусу), але і більш широкому значенні, як таке правове положення сторін, за яких судом вирішено спір шляхом усунення невизначеності у правовідносинах між сторонами, зокрема, шляхом визнання права або його відсутності, та судом здійснено ефективний захист порушених прав, який в тому числі полягає у запобіганні подальшому порушенню прав та необхідності застосовувати додаткові заходи захисту.

У таких спорах має досліджуватися питання, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

У даному випадку, судом встановлено, що предметом спору у цій справі є припинення права часткової власності на нерухоме майно. Метою забезпечення позову є забезпечення виконання судового рішення та забезпечення ефективного захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Разом з тим позивачем та його представником не обґрунтовано, як забезпечення позову у спосіб, заборони вселення ОСОБА_2 до квартири забезпечить викоання судового рішення про припинення права власності на частку у спільній частковій власності.

Як зазначалось судом вище, згідно ч. 1 ст. 150 Цивільного процесуального кодексу України позов забезпечується зокрема, забороною вчиняти певні дії, забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до ч. 1ст. 321 ЦК Україниправо власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зіст. 358 ЦК Україниправо спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Відповідно до статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання принципу справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції", "Джеймс та інші проти Сполученого королівства") положення статті 1 Першого протоколу містять три окремих правила, які не застосовуються окремо: перше правило проголошує принцип мирного володіння майном, друге стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання втручання у власність правомірним, третє правило визнає за державами контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Також, щоб зробити висновок, чи відповідає певний захід втручання в право власності принципу правомірного та допустимого втручання, слід оцінити, чи є захід законним, чи переслідує втручання суспільний інтерес, чи є такий захід пропорційним переслідуваним цілям.

Як слідує з долучених до позовної заяви доказів, рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 листопада 2025 року по справі 216/4831/21 позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту батьківства, визнання права власності в порядку спадкування за законом задоволено частково. Встановлено факт батьківства, а саме що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , є рідним батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 право власності на 1/6 частку квартири за адресою АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . А тому неможливо заборонити ОСОБА_2 входити, самовільно вселятися до кваритири, в якій вона хоч і не проживає, але має право власності на частку у вказаній квартирі після смерті рідного батька

Вимоги заяви про забезпечення позову безпосередньо стосуються ОСОБА_2 і передбачають втручання у її право власності. Заборона власнику ОСОБА_2 у праві користування майном, що їй належить, на підставі лише припущень та міркувань що у разі задоволення позовних вимог та припинення права власності на майно відповідач вдасться до неправомірної поведінки є надмірним втручанням в право власності відповідача.

Окрім того долучені до заяви про забезпчення позову документи не можуть вважатись належним підтвердженням доводів позивача.

З долученого Талону-повідомлення єдиного обліку № 7176 про прийняття і реєстрацію заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію вбачається що 24.02.2026 о 09.54 від ОСОБА_4 надійшло повідомлення про те, що за адресою: АДРЕСА_1 невідомі особи вибивають двері до квартири бабусі якій 82 року. Оскільки ОСОБА_4 не є учасником справи, а осіб які вибивали двері не встановлено у суду немає підстав вважати, що двері вибивала саме відповідач. Отже вказаний талон ніяк не підтверджує, що вказані дії вчиняла саме відповідач по відношенню до позивача.

З долученого до заяви скріншотів листування у месенджері неможливо встановити осіб, які ведуть листування, вказані повідомлення не містять жодних відомостей підтверджуючих того, що відповідач провокує конфлікти, а повідомлення про намір звернутися до суду з позовною заявою не може бути так розтлумачене, оскільки звернення до суду для захисту прав є правом особи.

Суд також враховує, що застосування заходу забезпечення позову є попередньою і запобіжною мірою і є обмеженням особи у правах, - тому такий захід може бути застосованим лише у виключних і дійсно необхідних випадках, - а такої необхідності позивачем не доведено. Крім того, застосування заходу забезпечення має бути співмірним і відповідним заявленим позовним вимогам, - а така співмірність та відповідність так само не встановлена.

Аналізуючи викладені обставини, приймаючи до уваги норми процесуального законодавства, виходячи з оцінки доводів наданих представником позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності і обґрунтованості вимог представника позивача щодо забезпечення позову, забезпечення збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовних вимог, суд приходить до висновку, що заява представника позивача про забезпечення позову задоволенню не підлягає.

Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 149-154 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі № 216/7249/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у спільній частковій власності - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцятиднів з дня їїпроголошення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена в день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали суду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України

Ухвала складена 11 березня 2026 року.

Суддя О.В.ЦИМБАЛІСТЕНКО