Єдиний державний реєстр судових рішень
Доступ до Реєстру здійснюється в тестовому (обмеженому) режимі. Для запобігання загрозам життю і здоров'ю суддів та учасників судового процесу, а також у разі виявлення ознак кіберзагрози, доступ до Реєстру або окремих рішень у ньому може бути обмежено.
Змінені назви судів
Категорія справи №
Надіслано судом: 20.03.2026. Зареєстровано: 21.03.2026. Забезпечено надання загального доступу: 24.03.2026.
Номер судового провадження: 2/755/5472/26
Провадження №: 2/755/5472/26
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" березня 2026 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі: головуючого судді - Гаврилової О.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр розвитку медицини та освіти «Євромед», третя особа - директор Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр розвитку медицини та освіти «Євромед» Біжовець Ірина Станіславівна, про захист прав споживачів, визнання договору недійсним, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

До Дніпровського районного суду міста Києва звернулись позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 через представника - адвоката Лисканич Д.В. з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр розвитку медицини та освіти «Євромед», третя особа - директор Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр розвитку медицини та освіти «Євромед» Біжовець Ірина Станіславівна, про захист прав споживачів, визнання договору недійсним, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди.

Згідно заявлених вимог, представник позивачів просить суд:

1. визнати недійсною з моменту укладання клієнтського договору №136/08-К від 28 серпня 2020 року, що був укладений між ОСОБА_1 (Troian Nikita) та ТОВ «Центр розвитку медицини та освіти «Євромед», умову в п.4.3 договору про утримання з оплаченої клієнтом суми 10%, що становлять 397 євро, на відшкодування збитків, пов`язаних із відмовою клієнта від участі в програмі;

2. стягнути з ТОВ «Центр розвитку медицини та освіти «Євромед» на користь ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) грошові кошти в сумі 3 970 Євро та моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн;

3. визнати недійсною з моменту укладання клієнтського договору №137/08-К від 28 серпня 2020 року, що був укладений між ОСОБА_2 (ОСОБА_2) та ТОВ «Центр розвитку медицини та освіти «Євромед», умову в п.4.3 договору про утримання з оплаченої клієнтом суми 10%, що становлять 397 євро, на відшкодування збитків, пов`язаних із відмовою клієнта від участі в програмі;

4. стягнути з ТОВ «Центр розвитку медицини та освіти «Євромед» на користь ОСОБА_2 (ОСОБА_2) грошові кошти в сумі 3 970 Євро та моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн.

Вимоги позову обґрунтовані тим, що 28 серпня 2020 року між сторонами було укладено два клієнтські договори про надання послуг, відповідно до умов яких відповідач взяв на себе зобов`язання надати клієнту передбачені відповідною програмою проекту послуги на території Республіка Польща, які клієнт зобов`язується оплатити. Згідно п.1.2 договору, клієнт є учасником проекту в частині реалізації комплексної послуги програми, визначеної цим договору і додатками до нього, а саме: отримання права виконання лікарської практики на території Польщі, яка складається з таких частин: комплексна мовна та адаптаційна підготовка, підтвердження лікарського диплому; підготовчі курси до складання лікарського іспиту LEK (LDEK); комплексні інформаційні послуги, які забезпечать працевлаштування клієнта лікарем на території Республіка Польща. Пунктом 4.2 договору визначено, що при умові оплати клієнтом пакету, що виключає в себе дві частини програми вартість послуг становить 3 970 євро. За домовленістю сторін оплата здійснюється двома платежами: до 31 серпня 2020 року - 2000,00 євро та до 25 грудня 2020 року - 1 970,00 євро. Позивачі на виконання умов договору сплатити 67 907,35 грн, що згідно курсу НБУ на момент сплати складало 7 940,00 євро. Договори про надання послуг №136/08-К та №137/08-К від 28 серпня 2020 року вступають в силу з моменту їх підписання сторонами і дійсні до 31 грудня 2021 року. Позивачі зазначають, що відповідачем не було надано за цими договорами жодних послуг, позивачі не брали участі в жодному етапі програми чи проекті, при розірванні договору відповідач грубо порушив умови договору, необґрунтовано привласнив кошти, при цьому жодного акту приймання-передачі наданих послуг підписано не було, додаткові договори не підписувались. На думку позивачів, відповідачем було приховано необхідну, доступну, достовірну інформацію про послуги, до договору включені умови, які є несправедливими, порушено принцип рівності сторін договору, чим порушено норми статей 15, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема несправедливим, на думку позивачів, є пункт 4.3 договору, яким визначено, що у разі відмови клієнта від участі у програмі сплачені кошти підлягають поверненню за фактично розпочаті етапи програми, у яких клієнт не брав участі. Проте в договорі не зазначено коли саме починаються «етапи програми». В цьому ж пункті передбачено, що у разі розірвання договору з оплаченої клієнтом суми утримувати 10%, що становить 397 євро на відшкодування збитків, проте, на думку позивачів, тут наявний обман, оскільки 10% від сплаченої суми 2000,00 євро становить 200 євро, а від загальної суми договору - 397 євро, також цим порушено принцип рівності сторін та не вказано які саме збитки відшкодовуються. Також позивачі вважають договір про надання посередницьких послуг недійсний, оскільки його зміст суперечить нормам чинного законодавства України та не спрямований на реальне настання правових наслідків. Відповідач, укладаючи договір, фактично застосував нечесну підприємницьку практику шляхом здійснення діяльності з посередництва при працевлаштуванні за кордоном без належної ліцензії, необхідність якої передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 16 грудня 2015 №1060, та впродовж тривалого часу не вчиняв жодних дій, які б свідчили про намагання виконувати умови договору. 22 грудня 2022 року ОСОБА_1 повідомив відповідача про те, що термін дії договору закінчився і констатував факт, що послуги згідно п.4.1.2, 4.1.3, 4.1.4 не були надані взагалі. 01 лютого 2023 року ОСОБА_1 отримав відповідь від директора центра «Євромед», в якому зазначено п.4.3 та вказано на відшкодування збитків, пов`язаних з відмовою клієнта від участі в програмі. Позивачі не погоджуються із діями відповідача щодо неповернення сплачених коштів у повному обсязі. Також вважають, що незаконні дії відповідача призвели до їх моральних переживань, втрати душевного спокою, що спричинило моральні страждання. Завдану моральну шкоду позивачі оцінюють у розмірі по 10 000,00 грн солідарно.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 11 серпня 2023 року відкрито провадження в даній цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Відповідач ТОВ «Центр розвитку медицини та освіти «Євромед» та третя особа директор Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр розвитку медицини та освіти «Євромед» Біжовець І.С. копію ухвали суду про відкриття провадження в справі з копією позовної заяви та доданими до неї документами не отримали, конверти разом з надісланими документами повернулись до суду з відміткою поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.46,47).

Згідно вимог ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.

Відповідач та третя особа не скористались своїм правом на подання до суду заяв по суті справи.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Таким чином, розглянувши подані позивачами документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачами докази та повідомлені ними обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадженням, як це передбачено ст. 279 ЦПК України.

Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи та прийняті судом, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Судом установлено, що 28 серпня 2020 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Центр розвитку медицини та освіти «Євромед» укладено клієнтський договір № 136/08-К про надання послуг (а.с.11-18).

Також 28 серпня 2020 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Центр розвитку медицини та освіти «Євромед» укладено клієнтський договір № 137/08-К про надання послуг (а.с.22-26).

У зазначених договорах сторони обумовили:

відповідач взяв на себе зобов`язання надати клієнту передбачені відповідною програмою проекту послуги на території Республіка Польща, які клієнт зобов`язується оплатити (пункт 1.1.);

клієнт є учасником проекту в частині реалізації комплексної послуги програми, визначеної цим договору і додатками до нього, а саме: отримання права виконання лікарської практики на території Польщі, яка складається з таких частин: комплексна мовна та адаптаційна підготовка, підтвердження лікарського диплому; підготовчі курси до складання лікарського іспиту LEK (LDEK); комплексні інформаційні послуги, які забезпечать працевлаштування клієнта лікарем на території Республіка Польща (пункт 1.2);

після проведення за участю клієнта всіх заходів, передбачених Програмою в рамках відповідної послуги, надання послуги вважається завершеним, після чого клієнт протягом 5 днів підписує акт виконання робіт (пункт 3.2.);

у разі незгоди клієнта з Актом виконання робіт він протягом 5 днів направляє листи з чітким обґрунтуванням невідповідностей. Якщо такий лист не був направлений, акт виконаної роботи вважається затвердженим, послуги - прийняті клієнтом, а обов`язки сторін - виконаними повною мірою (пункт 3.3.);

за умови оплати клієнтом пакету, що виключає в себе дві частини програми, вартість послуг становить 3 970 євро. За домовленістю сторін оплата здійснюється двома платежами: до 31 серпня 2020 року - 2000,00 євро та до 25 грудня 2020 року - 1 970,00 євро (пункт 4.2);

у разі відмови клієнта від участі в Програмі за власним бажанням на будь-якій її підставі оплачені кошти підлягають повернення за фактично непочаті етапи Програми, в яких клієнт не приймає участі. У тому випадку розрахунок проводиться відповідно до вартості зазначеної в п.п. 4.1.1-4.1.4 цього Договору. Крім того, з оплаченої клієнтом суми утримується 10 %, що становить 397 євро відшкодування збитків, пов`язаних з відмовою клієнта від участі в Програмі (пункт 4.3.);

клієнт має право вимагати повернення коштів, сплачених за послуги програми, за фактично не отримані послуги програми (пункт 2.4.5.);

до відносин сторін, які не врегульовані цим договором, будуть застосовуватись законодавчі норми України та Республіки Польщі (пункт 7.2);

договори про надання послуг №136/08-К та №137/08-К від 28 серпня 2020 року вступають в силу з моменту їх підписання сторонами і дійсні до 31 грудня 2021 року (пункт 8.1.).

07 вересня та 30 грудня 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на виконання умов договорів сплатили 4 000 євро та 3 940 євро, що разом становить 7 940,00 євро та підтверджується довідками Bank Pekao (а.с.27, 28).

19 грудня 2022 року ОСОБА_1 подав заяву про розірвання договору, в якій повідомив відповідача про те, що термін дії договору закінчився і констатував факт, що послуги згідно п.4.1.2, 4.1.3, 4.1.4 не були надані взагалі.

01 лютого 2023 року ОСОБА_1 отримав відповідь від директора центра «Євромед», в якому зазначено п.4.3 та вказано на відшкодування збитків, пов`язаних з відмовою клієнта від участі в програмі (а.с.29).

Листом від 16 лютого 2023 року відповідач повідомив ОСОБА_1 про те, що йому будуть повернуті грошові кошти у розмірі 193 євро. Відповідач зазначив, що згідно з пунктом 4.3. договору у разі відмови клієнта від участі в Програмі за власним бажанням на будь-якій її підставі оплачені кошти підлягають повернення за фактично непочаті етапи Програми, в яких клієнт не приймає участі. У тому випадку розрахунок проводиться відповідно до вартості зазначеної в п.п. 4.1.1-4.1.4 цього Договору. Крім того, з оплаченої клієнтом суми утримується 10 %, що становить 397 євро відшкодування збитків, пов`язаних з відмовою клієнта від участі в Програмі (а.с.30-32).

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20)).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Щодо визнання договорів частково недійсними

Перевіряючи доводи позивачів у частині наявності підстав для визнання недійсною умови в п.4.3 договорів про утримання з оплаченої клієнтом суми 10% на відшкодування збитків, пов`язаних із відмовою клієнта від участі в програмі, суд враховує наступне.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18).

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача (частини перша, друга статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Положення статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містять самосійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

За змістом частини п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Отже, у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 зроблено висновок, що:

«недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п`ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону)».

На думку позивачів, відповідач до договорів включив умови, які є несправедливими та порушують принцип рівності сторін договору, що є порушенням вимог статей 15, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема несправедливим, на думку позивачів, є пункт 4.3 договору, яким визначено, що у разі відмови клієнта від участі у програмі сплачені кошти підлягають поверненню за фактично розпочаті етапи програми, у яких клієнт не брав участі.

Укладаючи клієнтські договори про надання послуг сторони виклали умови, зокрема в пункті 4.3 договору, визначили, що у разі відмови клієнта від участі в Програмі за власним бажанням на будь-якій її підставі оплачені кошти підлягають повернення за фактично непочаті етапи Програми, в яких клієнт не приймає участі. У такому випадку розрахунок проводиться відповідно до вартості зазначеної в п.п. 4.1.1-4.1.4 цього Договору. Крім того, з оплаченої клієнтом суми утримується 10 %, що становить 397 євро відшкодування збитків, пов`язаних з відмовою клієнта від участі в Програмі.

Суд вважає, що умова пункту 4.3. клієнтських договорів про надання послуг про те, що «з оплаченої клієнтом суми утримується 10%, що становить 397 євро на відшкодування збитків, пов`язаних із відмовою клієнта від участі в програмі», фактично встановлює відповідальність споживача за сам лише факт розірвання договору та не враховує фактичну наявність збитків у надавача послуг. При цьому, за розірвання договору зі сторони відповідача, як надавача послуг, договір не передбачає жодної відповідальності (штрафних санкцій). Разом з тим, будь-яке відшкодування шкоди або збитків передбачає доведення їх наявності.

Суд звертає увагу на те, що визначена сторонами умова договору про утримання 397 євро на відшкодування збитків, які нічим не підтверджуються, є несправедливою та такою, що призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Тому вказана умова пункту 4.3. клієнтських договорів про надання послуг підлягає визнанню недійсною із наведених підстав, а вимоги позивачів у цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо стягнення коштів

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (ч. 1 та 2 ст. 14 ЦК України).

Тлумачення ч. 2 ст. 14 ЦК України свідчить, що критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності), пов`язується з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (абз. 1 ч. 2 ст. 207 ЦК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (абз. 1 ч. 1 ст. 638 ЦК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2023 року в справі № 465/5980/17 (провадження № 61-1178св20)).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18)).

Як свідчить тлумачення ст. 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди.

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання (ч. 1, 2 ст. 901 ЦК України).

Збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 906 ЦК України).

Відповідно до статті 907 ЦК України договір про надання послуг може бути розірваний, в тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених ЦК, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 1519/2-5034/11 (провадження № 61-175сво21) зазначено: «згідно з частиною другою статті 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Оскільки статтею 530 ЦК України не передбачено, у який спосіб та в якій формі повинна бути заявлена вимога кредитора до боржника, отже, звернення особи щодо повернення боргу з позовною заявою до боржника є одним із варіантів вимоги в розумінні частини другої статті 530 ЦК України. У постанові Верховного Суду України від 28 листопада 2011 року у справі № 3-127гс11 зроблено висновок, що «оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову. Обмеження заявників у праві на судовий захист шляхом відмови у задоволенні позову за відсутності доказів попереднього їх звернення до продавця з вимогами, оформленими в інший спосіб, ніж позов (відмінними від нього), фактично буде призводити до порушення принципів верховенства права, доступності судового захисту»».

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України).

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21).

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/1; постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1. ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України).

Позивачі зазначають, що відповідачем не було надано за цими договорами жодних послуг, позивачі не брали участі в жодному етапі програми чи проекті, при розірванні договору відповідач грубо порушив умови договору, необґрунтовано привласнив кошти, при цьому жодного акту приймання-передачі наданих послуг підписано не було, додаткові договори не підписувались.

Судом установлено, що на виконання умов Клієнтських договорів позивачі сплатили вартість послуг у загальному розмірі 7 940,00 євро, що підтверджується довідками Bank Pekao (а.с.27, 28).

Згідно з положеннями пунктів 3.2., 3.3 Клієнтських договорів після проведення за участю клієнта всіх заходів, передбачених Програмою в рамках відповідної послуги, надання послуги вважається завершеним, після чого клієнт протягом 5 днів підписує акт виконання робіт. У разі згоди клієнта з Актом виконання робіт він протягом 5 днів направляє листи з чітким обґрунтуванням невідповідностей. Якщо такий лист не був направлений, акт виконаної роботи вважається затвердженим, послуги - прийняті клієнтом, а обов`язки сторін - виконаними повною мірою.

Отже, сторони домовились, що за фактом виконання відповідачем договорів передбачено складання агентом акту виконаних робіт, який клієнт має підписати протягом п`яти днів. Таких документів відповідачем до суду подано не було. Відповідачем не складався акт виконаних робіт з переліком наданих позивачам послуг та не направлявся на адресу позивачів, а тому відсутні докази надання позивачам відповідних послуг.

З урахуванням встановлених у справі обставин та відповідно до наведених норм закону, суд вважає обґрунтованими доводи позивачів про необхідність повернення відповідачем всієї суми отриманих коштів, оскільки належних та допустимих доказів факту надання відповідачем послуг позивачам відповідно до укладених Клієнтських договорів надано не було.

Отже, в цій частині вимог позов також підлягає задоволенню.

Щодо компенсації моральної шкоди

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19)).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).

Позивачі посилаються на те, що незаконні дії відповідача призвели до їх моральних переживань, втрати душевного спокою, що спричинило моральні страждання, розмір компенсації якої вони оцінюють в 10 000 грн солідарно.

З матеріалів справи убачається, що через включення відповідачем до положень договору умов, які є несправедливими, та відмову в поверненні позивачам грошових коштів у розмірі 397 євро з посиланням на те, що вказана сума є відшкодуванням збитків, завданих через відмову від участі у програмі, позивачі зазнали моральних переживань, оскільки були позбавлені можливості розпоряджатися належними їм коштами та витрачати їх на власні потреби, що спричинило негативні зміни і порушення їх сталих життєвих зв`язків та призвело до додаткових зусиль для організації життя. Крім того позивачі витрачала свій час для звернення за правовою допомогою, до суду за захистом порушених прав, що також завдало позивачам моральних страждань.

Однак, з огляду на обставини справи, беручи до уваги принципи, які повинні враховуватись при стягненні моральної шкоди, суд вважає, що розмір моральної шкоди, який вказаний позивачами у розмірі 10 000 грн, є завищеним.

Розмір відшкодування має бути адекватним нанесеній моральній шкоді, при цьому, відшкодування моральної шкоди не може бути засобом отримання доходу.

Враховуючи викладене, а також виходячи із засад розумності та справедливості, суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди та вважає, що грошова сума у розмірі 2 000 грн є відповідною і достатньою грошовою компенсацією за завдану кожному з позивачів моральну шкоду.

Разом із тим, суд не знаходить підстав для солідарного стягнення компенсації моральної шкоди, оскільки за змістом частини першої статті 1190 ЦК України особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.

З огляду на викладене вище, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ТОВ «Центр розвитку медицини та освіти «Євромед», третя особа - директор ТОВ «Центр розвитку медицини та освіти «Євромед» ОСОБА_4 , про захист прав споживачів, визнання договору недійсним, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди.

За змістом ст. 209 ЦПК України завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України). Позивачі звільнені від сплати судового збору на підставі ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів». При зверненні із позовом підлягав сплату судовий збір за 2 вимоги майнового характеру та 2 вимоги немайнового характеру у загальному розмірі 5 591,34 грн. З урахуванням часткового задоволення позову з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 5 331,34 грн.

Враховуючи наведене та керуючись статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів», статтями 3, 6, 11, 13, 15, 16, 20, 22, 23, 213, 526, 614, 623, 901, 906, 907, 1190 Цивільного кодексу України, статтями 2-5, 8, 10, 12, 13, 76-83, 89, 141, 209, 258, 259, 263-265, 274, 279, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ), до Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр розвитку медицини та освіти «Євромед» (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Г. Тороповського, буд.2, оф.10), третя особа - директор Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр розвитку медицини та освіти «Євромед» Біжовець Ірина Станіславівна (місцезнаходження: м. Київ, вул. Г. Тороповського, буд.2, оф.10), про захист прав споживачів, визнання договору недійсним, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати недійсною з моменту укладання клієнтського договору №136/08-К від 28 серпня 2020 року, що був укладений між ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) та ТОВ «Центр розвитку медицини та освіти «Євромед», умову в пункті 4.3 договору про утримання з оплаченої клієнтом суми 10%, що становлять 397 євро, на відшкодування збитків, пов`язаних із відмовою клієнта від участі в програмі.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр розвитку медицини та освіти «Євромед» на користь ОСОБА_1 : грошові кошти в сумі 3 970,00 євро та компенсацію моральної шкоди в розмірі 2 000,00 грн.

Визнати недійсною з моменту укладання клієнтського договору №137/08-К від 28 серпня 2020 року, що був укладений між ОСОБА_2 ( ОСОБА_2 ) та ТОВ «Центр розвитку медицини та освіти «Євромед», умову в пункті 4.3 договору про утримання з оплаченої клієнтом суми 10%, що становлять 397 євро, на відшкодування збитків, пов`язаних із відмовою клієнта від участі в програмі.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр розвитку медицини та освіти «Євромед» на користь ОСОБА_2 ( ОСОБА_2 ) грошові кошти в сумі 3 970,00 Євро та компенсацію моральної шкоди в розмірі 2 000,00 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр розвитку медицини та освіти «Євромед» в дохід держави 5 331,34 грн судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя:

Логін:

Для помилки:

Пароль:

Для помилки:

З метою упередження перешкоджанню стабільній роботі Реєстру шляхом здійснення автоматичних або автоматизованих запитів на пошук та копіювання ("викачування") бази даних, запроваджено інтерактивний елемент захисту системи

Введіть cуму цифр, зображених на малюнку:

Перевірити
Закрити

Ваше ім'я:

Для помилки:

Ваш e-mail:

Для помилки:

Повідомлення:

Для помилки:

Введіть в поле результат арифметичного виразу:

Для помилки:

Зачекайте, будь ласка...