Провадження №: 2/752/470/26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2026 року Голосіївський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Митрофанової А.О.,

при секретарі судового засідання Осадчук А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в приміщенні суду в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального автотранспортного підприємства №273904 КАТП-273904 про стягнення суми заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку за шість місяців, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини доходу у зв`язку з несвоєчасною виплатою, моральної шкоди,

У С Т А Н О В И В :

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до Комунального автотранспортного підприємства №273904 КАТП-273904 (далі - КАТП-273904, Підприємство) про стягнення суми заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку за шість місяців, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини доходу у зв`язку з несвоєчасною виплатою, моральної шкоди у загальному розмірі 178723,67 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 11.06.2020 його було прийнято на роботу до відповідача на посаду дорожнього робітника 3 розряду, а 15.02.2022 його було звільнено з роботи на підставі пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) за угодою сторін. Відповідно до наказу відповідача №39-к-1724 від 15.02.2022, яким позивача було звільнено з роботи, до виплати останньому підлягала компенсація за невикористану відпустку в кількості 16 календарних днів. Проте, у день звільнення Підприємство не здійснило повного розрахунку з ОСОБА_1 .

Вказував, що згідно довідки про нараховану і виплачену заробітну плату позивачу у 2022 році відповідач підтвердив, що станом на 27.02.2024 борг підприємства перед позивачем складає 30053,17 грн, у тому числі грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. Оскільки вказана сума як у день звільнення, так і на момент звернення до суду із цим позовом не була сплачена Підприємством, ОСОБА_1 з метою захисту свого порушеного права змушений був звертатися до суду із даними позовом, відповідно до якого просив суд стягнути на його користь вказану заборгованість. Крім того, просив суд стягнути з відповідача нарахований за шість місяців середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 119323,96 грн, а також компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з його несвоєчасною виплатою у розмірі 9346,54 грн, а також стягнути в рахунок компенсації моральної шкоди 20000 грн.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.06.2024 для розгляду цивільної справи №752/12322/24 визначено суддю Голосіївського районного суду міста Києва Митрофанову А.О.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 24 червня 2024 року було відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження у підготовчому засіданні.

14.08.2024 на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, поданий представником ОСОБА_2 , у якому останні повністю заперечували проти позовних вимог ОСОБА_1 та просили суд відмовити у задоволенні його позову в повному обсязі, з огляду на його безпідставність та необґрунтованість.

Заперечуючи проти позову, відповідач указував на те, що позивач, вчасно отримавши наказ про своє звільнення та розрахунок належних до виплати сум, пропустив встановлений статтею 233 КЗпП України строк для звернення до суду із позовом для вирішення трудового спору щодо виплати всіх сум, які належать працівникові при звільненні. Водночас, позовна заява не містить прохання про поновлення такого строку та у ній не наведені поважні причини пропуску позивачем такого строку.

Окрім того, відповідач у своєму відзиві звертав увагу на те, що на даний час Підприємство відноситься до переліку секторальних підприємств і критичної інфраструктури, а відтак з моменту ведення воєнного стану усі сили та засоби підприємства було спрямовано на виконання функції, покладених на нього. Зазначені обставини, а також факт звільнення значної кількості працівників через збройну агресію рф призвело до погіршення фінансової спроможності підприємства.

І хоча відповідач не відмовлявся від наявної перед позивачем заборгованості по заробітній платі та компенсації відпустки, але додатково нараховані позивачем до стягнення суми в розмірі 173673,05 грн (з урахуванням попереднього розрахунку витрат на правову допомогу) є неспівмірно перебільшеними порівняно з основною сумою боргу. Також, відповідач не погодився із наведеними позивачем розрахунками, оскільки для обрахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні той обрав період - листопад, грудень 2021 року, коли був звільнений загалом у лютому 2022 року. Відтак, ОСОБА_1 було некоректно обраховано та завищено розрахунки середнього заробітку, які в свою чергу не відповідають й вимогам принципів розумності та добросовісності. Разом з тим, відповідач назвав повністю необґрунтованими та недоведеними позовні вимоги про стягнення моральної шкоди.

У серпні 2024 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив, подана представником ОСОБА_3 , у якому останні заперечили проти доводів відповідача. Вказали, що при звільненні позивача з посади йому було вручено лише копію відповідного наказу без долучених до нього будь-яких додатків у вигляді розрахунку сум при звільненні. Крім того, вказали на невідповідність проведеного КАТП-273904 розрахунку середньої заробітної плати вимогам Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

На заперечення посилань відповідача про пропуск позивачем строків для звернення до суду за захистом порушеного права позивач вказав, що перебіг такого строку розпочинається саме з дня одержання працівником письмового повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні. У даному випадку інформація про такі нарахування була отримана позивачем лише 12.03.2024.

Також, акцентував увагу на тому, що трудові відносини між сторонами були розірвані 15.02.2022, тобто до введення на території України воєнного стану. Проте, жодних доказів вжиття КАТП-273904 усіх можливих заходів для забезпечення реалізації права позивача на своєчасне отримання заробітної плати після введення воєнного стану та доказів, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили, до відзиву надано не було.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2024 року було задоволено клопотання позивача, подане його представником, про витребування доказів та витребувано у відповідача ряд доказів: заяви ОСОБА_1 про надання щорічних відпусток (основних та додаткових) та відпусток без збереження заробітної плати; лікарняних листків ОСОБА_1 ; розрахунку середньої заробітної плати та остаточного розрахунку при звільненні позивача; розрахунку при звільненні ОСОБА_1 за період з 11.06.2020 по 15.02.2022; табель обліку робочого часу позивача за січень та лютий 2021 року, а також за січень та лютий 2022 року.

03.12.2024 на адресу суду від КАТП-273904 надійшли витребувані судом докази.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 27 лютого 2025 року закрито підготовче засідання, призначено розгляд справи по суті в судовому засіданні.

Позивач та його представник - Рибченко Н.М. за викликом у судове засідання не з`явилися. Представник направила на адресу суду через підсистему «Електронний суд» клопотання про проведення розгляду справи за відсутності сторони позивача, підтримавши вимоги позову в повному обсязі.

Представник відповідача - Шевченко К.В. у судове засідання не з`явилася, подала на адресу суду заяву, у якій не заперечувала проти проведення розгляду справи за відсутності представника на основі наявних у матеріалах справи доказів. Підтримала викладені у відзиві на позовну заяву заперечення та просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Зважаючи на той факт, що сторонами було подану суду відповідні заяви про проведення розгляду справи за відсутності часників справи, а також враховуючи те, що у справі достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважав за можливе розглянути справу на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи.

У зв`язку з неявкою сторін в силу частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, вивчивши подані учасниками справи заяви по суті спору та дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню з огляду на таке.

Положеннями статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому,що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (стаття 13 ЦПК України).

Відповідно до приписів статті 12 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Як убачається з матеріалів справи та установлено судом, 11.06.2020 ОСОБА_1 був прийнятий до КАТП-273904 на посаду дорожнього робітника 3 розряду дорожньої дільниці, що підтверджується копіями наказу №137-к-1724 та трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 (а.с.11-17, 18).

Наказом КАТП-№273904, а саме №39-к-1724 від 15.02.2022 позивач був звільнений із займаної посади за угодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України (а.с.19).

Відповідно до змісту вказаного наказу компенсація невикористаної відпустки ОСОБА_1 складала 16 календарних днів, а копія самого наказу була отримана останнім 15.02.2022.

02.02.2024 та 05.02.2024 представник позивача - адвокат Рибченко Н.М. звернувся до відповідача із адвокатськими запитами за вих.№8 та №9, згідно яких, просив Підприємство надати інформацію щодо наявної заборгованості останнього по заробітній платі перед ОСОБА_1 станом на день надання відповіді із зазначенням заборгованості за кожен місяць окремо за період з 11.06.2020 по 15.02.2022. Також, просив надати інформацію про нараховану та виплачену заробітну плату за цей період, про надані відпустки про суми нарахованих та виплачених компенсацій працівнику за невикористані відпустки та остаточний розрахунок при звільненні ОСОБА_1 (а.с.20, 21).

Листом від 04.03.2024 за вих.№147 КАТП-273904 надало представникові позивача копії запитуваних наказів та довідки про нараховану і виплачену заробітну плату за 2020-2022 роки (а.с.24).

З наданих у матеріали справи копій довідок про нараховану і виплачену заробітну плату позивача за періоди 2020-2022 року вбачається, що позивачем, починаючи з січня 2021 року, щомісячно нараховувалася позивачеві заробітна плата, але здебільшого виплачувала не в повному обсязі. В результаті чого на кінець 2021 року перед позивачем у Підприємства була заборгованості в сумі 15897,75 грн, а на кінець 2022 року - 30053,17 грн, куди також включена нарахована компенсація за невикористану відпустку, що була нарахована при звільненні (а.с.47-49).

Тобто, матеріалами справи підтверджено, що у день звільнення відповідач не провів з позивачем повного розрахунку та за вказаний період у нього наявна заборгованість перед позивачем по заробітній платі в розмірі 30053,17 грн.

Відомості про проведення з позивачем повного розрахунку станом на день ухвалення судового рішення у матеріалах справи відсутні.

Так, стаття 43 Конституції України регламентує, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до положень статті 2 КЗпП України (тут і далі в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно із статтею 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України передбачено, що угода сторін є підставою для припинення трудового договору.

Статтею 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з статтею 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також заохочувальних та компенсаційних виплат.

До останніх належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові й матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Згідно із статтею 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

Відповідно до вимог статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Отже, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Працівник є слабшою ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

З матеріалів справи беззаперечно встановлено, що Підприємством в день звільнення позивача, була нарахована, але не виплачена заробітна плата в розмірі 30053,17 грн.

При цьому, відповідач у поданому до суду відзиві на позовну заяву не заперечував проти наявного у нього розміру заборгованості перед позивачем по невиплаченій заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку, та сам підтвердив її розмір у долучених до відзиву доказах.

Відтак, позивач обґрунтовано вимагає стягнення на свою користь зазначеної заборгованості, що у свою чергу має наслідком задоволення позову у цій частині вимог.

Щодо заявлених ОСОБА_1 позовних вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 119323,96 грн та компенсації втрати частини доходу у зв`язку з його несвоєчасною виплатою у сумі 9346,54 грн, то суд зазначає таке.

Так, як вже було зазначено вище, частиною першою статті 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.

Відповідно до вимог частини першої статті 116 КЗпП України (в редакції чинній станом на час виникнення правовідносин - звільнення позивача з роботи) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України (у редакції чинній на момент звернення позивача до суду із позовом) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Отже, при недотриманні роботодавцем вимог статті 116 КЗпП України для роботодавця настають наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України. Роботодавець не несе відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, у разі відсутності його вини. Відсутність своєї вини повинен довести роботодавець.

При цьому, у редакції статті 117 КЗпП України, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин та звільнення позивача з роботи передбачалося, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Тобто попередньою редакцією статті 117 КЗпП України період виплати працівникові середнього заробітку не обмежувався шестимісячним строком та закінчувався днем фактичного розрахунку.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач у своїй позовній заяві обмежує період проведеного розрахунку середнього заробітку шестимісячним строком з моменту звільнення, а саме з 15.02.2022 по 15.08.2022 (124 робочі дні) та обраховував його розмір у сумі 119323,96 грн.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок № 100).

Згідно з пунктом 1 Порядку №100 цей нормативний акт застосовується, зокрема, інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Порядку №100 зазначено, що середня заробітна плата обраховується, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

У цьому випадку подією, з якою пов`язана виплата за затримку виплати всіх сум, є день звільнення позивача, тому середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи, що передували звільненню.

При цьому відповідно до пункту 4 розділу ІІІ Порядку №100 передбачено, що при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

З матеріалів справи вбачається, що позивач був звільнений з роботи відповідачем 15.02.2022.

Згідно наданих суду копій наказів відповідача №6-к-1724 від 05.01.2022, №6-к-1724 від 05.01.2022, №6-к-1724 від 05.01.2022 у період з 10.01.2022 по 19.01.2022, з 20.01.2022 по 26.01.2022, з 27.01.2022 по 31.01.2022 ОСОБА_1 перебував у щорічній основній та додатковій відпустках, а згідно наказів №315-К від 30.11.2021, №1-к від 04.01.2022 та №34-к від 31.01.2022 у період з 28.12.2021 по 31.12.2021, з 04.01.2022 по 06.01.2022, а також з 01.02.2022 по 31.03.2022 йому були надані відпустки без збереження заробітної плати (а.с.28-30, 41-42, 43-46).

Таким чином, при здійсненні розрахунку суд відмічає, що хоча останніми двома календарними місяцями які передували події звільнення позивача з роботи були січень та лютий 2022 року, проте з огляду перебування останнього у вказані місяці у відпустці, середня заробітна плата провинна обчислюватися, виходячи з виплат саме за попередні два місяці роботи, тобто листопад і грудень 2021 року, що у свою чергу було правильно враховано позивачем при її обрахунку.

Відповідно до довідки про нараховану і виплачену заробітну плату ОСОБА_1 за 2022 рік вказано, що у січні в графі «відпрацьовано годин» вказана «щорічна відпустка» та нараховано позивачеві 13051,72 грн, а у лютому в графі «відпрацьовано годин» вказана «компенсація відпустки» в сумі 9501,60 грн. Дані про фактично відпрацьований позивачем час за період січень-лютий 2022 року в довідці відсутні, позивач перебував у щорічній відпустці та відпустці без збереження заробітної плати(а.с.49).

Згідно складеної відповідачем довідки про нараховану і виплачену заробітну плату ОСОБА_1 за 2021 рік убачається, що у листопаді йому було нараховано заробітну плату в сумі 21629,87 грн, а у грудні - 19748,76 грн (а.с.48).

У наданій в матеріали справи копії розрахунку при звільненні №КП000000004 від 15.02.2022 вбачається, що позивачем у листопаді 2021 року було відпрацьовано 26 робочих днів, а у грудні 2021 року - 24 робочі дні.

Отже, середньоденна заробітна плата із розрахунку за останні повні відпрацьовані два місяці становить 827,57 грн ((21629,87 грн + 19748,76 грн) / 26 + 24 робочі дні)

Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за шість місяців становить: 827,57 грн (середньоденна заробітна плата) х 129 робочих днів (кількість робочих днів за шестимісячний період з 15.02.2022 по 15.08.2022 року) = 106756,53 грн.

Суд звертає увагу учасників справи на те, що при здійсненні позивачем у своїй позовній заяві обрахунку розміру середньої заробітної плати ним було помилково вирахувано середньоденну заробітну плату за попередні два місяці його роботи, що передували події звільнення (та відпустки), шляхом ділення сукупної нарахованої заробітної плати на 43 робочі дні, в той час коли за наданим відповідачем розрахунком ОСОБА_1 у листопаді-грудні 2021 року було фактично відпрацьовано 50 робочих днів.

На вказану кількість робочих днів також вказував представник позивача у поданій відповіді на відзив, проте жодним чином не ставив під сумнів названу відповідачем кількість фактично відпрацьованих днів позивачем у спірному періоді.

Крім того, при множенні середньоденної заробітної плати на кількість робочих днів у розрахунковому періоді з нарахування середнього заробітку за час розрахунку при звільненні протягом шести місяців, позивачем помилково було помножено середньоденну заробітну плату на 124 дні, коли у період з 15.02.2022 по 15.02.2022 згідно чинного законодавства загальна кількість робочих днів становила 129 робочі дні.

В цілому перерахований судом розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку позивача при звільненні в розмірі 106756,53 грн не перевищує заявлену позивачем його суму - 119323,96 грн. З огляду на взяту судом в основу розрахунку середнього заробітку більшу кількість робочих днів, аніж та, що була помилково використана в розрахунку позивача, при стягненні перерахованої суми середнього заробітку суд фактично не виходить за межі позовних вимог.

Разом з тим, суд відхиляє викладені відповідачем у своєму відзиві доводи про те, що середній заробіток повинен був бути обрахований, виходячи із заробітної плати позивача за січень-лютий 2022 року та частково грудня 2021 року, оскільки це суперечить пункту 2 Порядку №100, так як позивач у січні 2022 року перебував у відпустці, а за 15 днів лютого 2022 року позивачем не надані відомості про фактично відпрацьований ОСОБА_1 час та нараховану у цьому місяці заробітну плату. Адже, як було зазначено вище, у розрахунку при звільненні у лютому 2022 року відповідачем було нараховано позивачу лише компенсацію за невикористану відпустку в сумі 9501,60 грн.

Також, вказуючи на те, що середньоденним розміром заробітної плати позивача є сума 593,26 грн, відповідач жодним чином не обґрунтував підстави її нарахування у такому розмірі та не вказав, чим саме та якими даними керувався при її обрахуванні.

За змістом частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, суд стягує з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по заробітній платі у розмірі 106756,53 грн, та не знаходить підстав, із врахуванням мотивів, викладених в судовому рішенні, для стягнення з відповідача на користь позивача суми у розмірі 119323,96 грн, яка була заявлена позивачем до стягнення в позовній заяві, а також не вбачає доведеними посилання відповідача щодо іншого розміру такого середнього заробітку.

Водночас, в ході розгляду справи суд не знайшли свого підтвердження і доводи відповідача про те, що згідно положень Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» він звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці у зв`язку із запровадженим на території України воєнним станом.

Дійсно, згідно з положеннями статті 117 КЗпП України обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

У відзиві на позовну заяву відповідач посилався на положення статті 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», лист Торгово-промислової палати України про підтвердження форс-мажорних обставин №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022. Також вказував на те, що на даний час Підприємство відноситься до переліку секторальних підприємство критичної інфраструктури, а відтак з моменту введення воєнного стану усі сили та засоби підприємства було спрямовані на виконання функції, покладених на нього. Зазначені обставини, а також той факт, що значна кількість працівників відповідача звільнилась одночасно у зв`язку з збройною агресією рф на територію України, це призвело до погіршення фінансової спроможності підприємства.

Нормами частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України на сторін справи покладено обов`язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, відповідно до статті 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором. Роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. У разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойові дії, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства.

Разом з тим, як вказано, зокрема, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі №359/4305/20 (провадження №61-7835св21) єдиний належний документ, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань - це сертифікат, виданий у порядку та на підставі статті 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні». Разом з цим обставини, які можуть бути кваліфіковані як обставини непереборної сили (форс-мажор), можуть бути підтверджені належними доказами, зокрема висновками експертів, показаннями свідків. Суд також враховує підстави звільнення від доказування - обставини, які визнаються учасниками справи, обставини, визнані судом загальновідомими тощо. Отже, суд визнає наявність форс-мажорних обставин з урахуванням установлених обставин справи та наявних у справі доказів».

Суд звертає увагу, що Торгово-промислова палата України (ТПП) повідомила про засвідчення факту настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) саме з 24 лютого 2022 року.

Так, згідно з листа ТПП від 28.08.2022 № 2024/02.0-7.1 Торгово-промислова палата України (далі - ТПП України) на підставі статетй 14 та 141 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» вiд 02.12.1997 №671/97-BP, Статуту ТПП України, цим засвідчила форс мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні».

Враховуючи це, ТПП України підтвердила, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської дiяльностi та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

При цьому, саме лише посилання на лист ТПП від 28.08.2022 №2024/02.0-7.1 не може бути свідченням наявності у роботодавця об`єктивних обставин, які настали внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили.

З матеріалів справи вбачається, що будь-яких доказів на підтвердження викладених у відзиві обставин щодо неможливості підприємства проводити повноцінну господарську діяльність у зв`язку з введенням військового стану в Україні та у зв`язку з військовою агресією суду надано не було.

Відтак, відповідачем у справі не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту відсутності його вини у непроведенні повного розрахунку з позивачем станом на дату його звільнення, а також не надано будь-яких доказів на підтвердження настання обставини непереборної сили (форс-мажору) у КАТП-273904 після введення на території України воєнного стану. А тому, оскільки відповідачем недоведені підстави для звільнення його від відповідальності за невиконання обов`язку, визначеного статтею 116 КЗпП України, а тому суд не вбачає підстав для звільнення відповідача й від відповідальності, передбаченої статті 117 КЗпП України.

Ба більше, суд звертає особливу увагу учасників справи на те, що факт невиконання здійснення відповідачем повного розрахунку при звільненні позивача відбувся до запровадження в Україні воєнного стану. Крім того, з наданих у матеріали справи довідок про нараховану і виплачену заробітну плату прослідковується, що заборгованість відповідача перед позивачем по заробітній платі почала утворюватися ще у 2021 році, у зв`язку із щомісячною виплатою заробітної плати не у повному обсязі.

Отже, відсутність вини підприємства у невиплаті належних позивачеві сум при звільненні будь-якими належними та допустимими доказами не доведена.

Щодо тверджень відповідача про пропуск позивачем строку для звернення до суду із позовом у цій справі, суд зазначає наступне.

Убачається, що відповідач у своєму відзиві посилався на те, що ОСОБА_1 пропустив встановлений статтею 233 КЗпП України строк для звернення до суду для вирішення трудового спору щодо виплати всіх сум, які належать працівникові при звільненні. Вказував, що позивач звернувся до суду майже через 2,5 роки після свого звільнення, отримавши при цьому наказ та розрахунок належних сум, а у поданій до суду позовній заяві не просив суд поновити йому пропущений строк і не наводив поважних причин його пропуску в цілому.

Перевіривши вказані твердження відповідача суд дійшов висновку, що строки звернення позивача до суду за захистом свого порушеного права не пропущено, з огляду на таке.

Так, відповідно до положень статті 233 КЗпП України (у редакції чинній на момент звернення позивача до суду із позовом) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Згідно з вимогами статті 234 КЗпП України (у редакції чинній на дату звернення позивача до суду з позовом) у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.

У статті 234 КЗпП України не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. Поважними причинами пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

В абзаці 1 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

За загальним правилом строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права. Частина друга статті 233 КЗпП України деталізує це правило стосовно випадків невиплати всіх сум, що належать працівникові при звільненні. У такому разі строк обчислюється з дня одержання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Отже, для встановлення початку перебігу строку у справах про невиплату заробітної плати та середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні визначальним є дата одержання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Тобто для такої категорії трудових спорів встановлено спеціальне правило обрахунку початку строку виникнення права на звернення до суду, відмінне від загального правила, за яким виникнення цього права пов`язується з моментом, коли працівник дізнався або за всіма обставинами повинен був дізнатися про порушення свого права.

Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.

Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом «ex officio», незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі.

Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року в справі № 751/1198/18, від 03 жовтня 2022 року в справі № 204/1724/20, від 22 січня 2025 року в справі № 757/5467/21.

Окрім поважності причин пропуску, умовою поновлення строку звернення до суду за вирішенням трудового спору є встановлення тієї обставини, що строк власне пропущений. Такий висновок цілком узгоджується із засадою розумності, адже не можна поновити строк, який ще не сплив.

У матеріалах цієї справи наявна довідка про нараховану і виплачену заробітну плату ОСОБА_1 за 2022 рік, видана КАТП-273904 без зазначення дати її видачі та де вказано, що борг за підприємством станом на 27.02.2024 складає 30053,17 грн.

Вбачається, що вказана довідка була надана відповідачем на запит представника позивача листом підприємства від 04.03.2024 за вих.№147, що отриманий представником 12.03.2024 (а.с.51).

У своєму відзиві відповідач посилався на те, що ОСОБА_1 при його звільнені був доведений до відома розрахунок при звільненні №КП000000004 від 15.02.2022, про що свідчить його підпис на наказі про звільнення.

Проте, згідно наданої в матеріали справи копії наказу відповідача за №39-к-1724 від 15.02.2022 у ньому міститься лише розписка ОСОБА_1 про отримання 15.02.2022 копії такого наказу про звільнення та відсутні будь-які дані про те, що додатком до вказаного наказу слугує названий вище розрахунок.

При цьому, з наданої відповідачем копії розрахунку при звільненні позивача за №КП000000004 від 15.02.2022 взагалі не вбачається, що у ньому зазначені будь-які відомості про розмір заборгованості підприємства по невиплаченій позивачеві заробітній платі, а наявні тільки дані про суми нарахувань заробітної плати за період з лютого 2021 року по січень 2022 року та компенсації за невикористану відпустку.

Доказів одержання ОСОБА_1 будь-якого письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні, в іншу дату відповідач не надав.

До суду із цим позовом ОСОБА_1 звернувся 10.06.2024, тобто в межах тримісячного строку з дня отримання позивачем на адвокатський запит його представника довідки про нараховану і виплачену заробітну плату .

За таких обставин, суд констатує відсутність підстав для поновлення строку звернення до суду, адже вказаний строк позивач не пропустив.

Що стосується вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача компенсації втрати частини доходу у зв`язку з його несвоєчасною виплатою в розмірі 9346,54 грн, то суд зазначає таке.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що обґрунтовуючи позов у цій частині вимог, позивач посилався на положення Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», а також на Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 за №159.

Так, статтями 33, 34 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Індексація заробітної плати у встановленому законодавством порядку передбачена також частиною п`ятою статті 95 КЗпП України.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабміну Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159 (далі - Порядок №159).

Відповідно статей 1, 2, 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Згідно Порядку №159 передбачено, що його дія поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року. Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема: заробітна плата (грошове забезпечення). Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

Основною умовою для виплати громадянину передбаченої статтею 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядком №159 компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів.

Тобто, компенсація за порушення строків виплати виникає тоді, коли грошовий дохід (заробітна плата) особи (працівника) з вини відповідача не нараховувався, своєчасно не виплачувався і через це особа зазнала втрат.

Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер, спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи та пов`язані з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Дія норм Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку №159 поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру.

Виплата компенсації втрати частини доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його (доходу) нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але невиплачені.

Аналогічний підхід до застосування вказаних норм права викладено Верховним Судом у постановах від 03 липня 2018 року у справі №521/940/17, від 18 липня 2023 року у справі №200/10663/21.

Конституційний Суд України у Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 наголосив, що винагорода за виконану працівником роботу є джерелом його існування та має забезпечувати для нього достатній, гідний життєвий рівень. Це визначає обов`язок держави створювати належні умови для реалізації громадянами права на працю, оптимізації балансу інтересів сторін трудових відносин, зокрема, шляхом державного регулювання оплати праці. Держава передбачає заходи, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати, тобто грошової винагороди за виконану роботу як еквівалента вартості споживчих товарів і послуг. Згідно з положеннями частини шостої статті 95 КЗпП України, статей 33, 34 Закону України «Про оплату праці» такими заходами є індексація заробітної плати та компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати. Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Звертаючись до суду з позовом в частині стягнення компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, ОСОБА_1 виклав у своїй позовній заяві розрахунок такої компенсації в сумі 9346,54 грн, який обрахував, виходячи з загального розміру заборгованості по заробітній платі та виходячи з офіційних даних Державної служби статистики України щодо індексів споживчих цін за період з березня 2022 року по квітень 2024 року.

Тому зважаючи на встановлений судом факт непроведення відповідачем повного розрахунку з позивачем при його звільненні та невиплаті заборгованості по заробітній платі, суд, беручи до уваги розрахунок позивача щодо індексу зростання цін на споживчі товари, прийшов до висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині стягнення з відповідача компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати з урахуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) у розмірі 9346,54 грн. Іншого в спростування стороною відповідача не було наведено жодних аргументів та доказів проти вказаних вимог позивача та проведеного ним розрахунку такої компенсації.

При вирішенні заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача компенсації моральної шкоди в розмірі 20000 грн, суд приходить до наступних висновків.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що обґрунтовуючи вимоги позову про стягнення із відповідача компенсації моральної шкоди у заявленому розмірі, позивач посилався на те, що під час нападу рф на Україну він та його родина потребували коштів та забезпечення усім необхідним, позивач пережив триваючі страждання, які почалися з лютого 2022 року й пов`язувалися через неможливість отримати внаслідок своєї трудової діяльності доходів у повному обсязі та використати їх на захист членів своєї сім`ї, змушений був шукати інші фінансові джерела для задоволення базових життєвих потреб. Вказував, що у зв`язку із значною затримкою у виплаті заробітної плати станом на день звернення до суду із позовом він відчуває моральні страждання, втратив нормальні життєві зв`язки, був змушений економити на харчах, одязі, у нього з`явилася заборгованість за комунальні послуги. Тому, заподіяну йому моральну шкоду він оцінив у розмірі 20000 грн, який він вважає таким, що відповідає принципам розумності та справедливості.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року №752/17832/14-ц визначено, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення стосунків з людьми, які його оточують, інших негативних наслідків морального характеру.

Компенсація моральної шкоди повинна відбуватися в будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм законодавства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі №216/3521/16-ц). Така позиція відповідає практиці ЄСПЛ (рішення від 22 лютого 2005 року у справі «Новоселецький проти України» (Novoseletskiy v. Ukraine, заява №47148/99).

Так, відповідно до статті 237-1 КЗпП України, відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Згідно з частиною третьою статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У цій справі позивачем доведено порушення його трудових прав КАТП-273904, та як наслідок спричинення моральної шкоди, внаслідок невиплати позивачеві, як працівнику, всіх сум при його звільненні протягом тривалого часу, охоплюючи період початку повномасштабного вторгнення країни агресора та запровадження на території України воєнного стану.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини «STANKOV v. BULGARIA», №68490/01, від 12 липня 2007 року).

Ураховуючи характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, що призвело до моральних страждань позивача, оскільки наслідком невиплати при звільненні всіх сум, що належали позивачу від підприємства, стала втрата позивачем нормальних життєвих зв`язків, погіршення його життєвих умов та матеріального становища, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя та пошуку джерел доходу для забезпечення власного утримання та утримання родини, а також зважаючи на тривалість такого порушення, з урахуванням принципу пропорційності, розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 компенсації моральної шкоди в сумі 10000 грн, задовольняючи позов в цій частині частково.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більше аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи, а заявлений до стягнення позивачем розмір є очевидно завищеним.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18липня 2006 року). У зв`язку з чим судом надане обґрунтування рішення саме по конкретним обставинам справі, які мають правове значення для вирішення спору.

Отже, підсумовуючи все викладене вище, виходячи з встановлених обставин справи та вимог чинного законодавства, якими регламентовано спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що з вищевикладених підстав позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню. А саме, наявні правові підстави для задоволення пред`явлених позивачем позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі в розмірі 30053,17 грн, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 106756,53 грн, компенсації втрати частини доходу у зв`язку з його несвоєчасною виплатою в розмірі 9346,54 грн, а також компенсації моральної шкоди в розмірі 10000 грн, що разом складає 156156,24 грн.

Згідно вимог статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, ураховуючи, що позивач був звільнений від сплати судового збору за подання цього позову в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, за пред`явлення позову в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні сплатив судовий збір у сумі 1211,20 грн, а за стягнення компенсації моральної шкоди - 3028 грн, то відповідно суд уважає необхідним стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати на сплату судового збору пропорційно до загального розміру задоволених позовних вимог у цій частині. А саме, стягнути понесені витрати при сплаті судового збору за пред`явлені вимоги про стягнення середнього заробітку в розмірі 1083,66 грн (89,47%), за вимоги про компенсацію моральної шкоди - 1514 грн (50%), а разом стягнути 2597,66 грн.

Разом з тим, оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору при пред`явленні позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1211,20 грн .

На підставі статті 430 ЦПК України необхідно допустити негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати за один місяць.

Керуючись статтями 2, 4, 7, 10, 12, 13, 76-83, 89, 133, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352-355, 430 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Комунального автотранспортного підприємства №273904 КАТП-273904 про стягнення суми заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку за шість місяців, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини доходу у зв`язку з несвоєчасною виплатою, моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Комунального автотранспортного підприємства №273904 КАТП-273904 на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі та компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 30053,17 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 106756,53 грн, компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з його несвоєчасною виплатою в розмірі 9346,54 грн, моральної шкоди в розмірі 10000 грн, а всього стягнути 156156,24 грн.

Стягнути з Комунального автотранспортного підприємства №273904 КАТП-273904 на користь ОСОБА_1 понесені по справі судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2597,66 грн.

Стягнути з Комунального автотранспортного підприємства №273904 КАТП-273904 на користь держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

У задоволенні інших вимог позову відмовити.

Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати за один місяць.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

1. Позивач - ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_2 ;

2. Відповідач - Комунальне автотранспортне підприємство №273904 КАТП-273904, адреса місцезнаходження: 03066, місто Київ, вулиця Охтирська, будинок №8, Код ЄДРПОУ - 05433011.

Повне рішення складено 13.03.2026.

Суддя А.О. Митрофанова