Постанова

Іменем України

19 березня 2026 року

м. Київ

справа № 645/621/21

провадження № 61-13791св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач - територіальна громада м. Харкова в особі Харківської міської ради,

розглянув при попередньому розгляді справи у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє представник - адвокат Чепенко Олег Іванович, на рішення Фрунзенського районного судум. Харкова від 26 лютого 2025 року у складі судді Шарка О. П. та постанову Харківського апеляційного суду від 24 вересня 2025 року у складі колегії суддів: Пилипчук Н.П., Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради про визнання права належного користування житловим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_3 , який є вітчимом позивачки ОСОБА_1 , проживав та був зареєстрований як основний наймач у неприватизованій квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , яку він отримав на підставі ордеру, виданого виконавчим комітетом Жовтневої районної ради м. Харкова.

Іншим наймачем квартири була його колишня дружина ОСОБА_4 , з якою вітчим перебував у шлюбі у період з 13 жовтня 1976 року до 25 лютого 1998 року.

Зі слів вітчима, його колишня дружина ОСОБА_4 ще до розірвання з ним шлюбу виїхала з квартири, а ІНФОРМАЦІЯ_1 - померла.

24 жовтня 1998 року ОСОБА_5 , яке є матір`ю позивачки ОСОБА_1 , вийшла заміж за ОСОБА_3 , зареєструвавши з ним шлюб, і з цього часу вони стали разом проживати та вести спільне господарство.

Спочатку вони проживали у квартирі за АДРЕСА_2 .

Однак, у подальшому, за домовленістю, вони зробили неофіційний «родинний обмін» і з 2012 року ОСОБА_1 разом зі своїм сином ОСОБА_2 почали проживати у вказаній вище квартирі, а мати з вітчимом переїхали у квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , співвласниками якої, зокрема, були ОСОБА_1 та ОСОБА_6 .

Позивачі вказували, що, починаючи з січня 2019 року, ОСОБА_7 та ОСОБА_3 почали тяжко хворіти, ОСОБА_1 була вимушена доглядати за ними та допомагати в лікуванні.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 померла.

Після смерті ОСОБА_7 вітчим ОСОБА_3 залишився проживати в квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , а позивачі продовжили мешкати та користуватись квартирою АДРЕСА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 помер, всі витрати по його похованню були понесені ОСОБА_1 .

За життя ОСОБА_3 намагався оформити право власності на квартиру АДРЕСА_2 , оскільки він був її наймачем. Вказане підтверджується довідкою Комунального підприємства «Жилкомсервіс» № 30136/2/0705 від 30 листопада 2020 року.

Для оформлення необхідних документів ОСОБА_3 звертався до відповідних державних органів, а у 2019 році звернувся до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовом до Харківської міської ради про усунення перешкод у праві користуванні квартирою шляхом зняття з реєстраційного обліку в цій квартирі своєї колишньої дружини ОСОБА_4 з метою подальшої приватизації житла. Рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 18 лютого 2020 року у справі № 645/6426/19 позов ОСОБА_3 було задоволено.

Позивачі зазначають, що вони є членами сім`ї наймача ОСОБА_3 , вселилися разом до спірної квартири, користувалися та користуються нею до теперішнього часу, сплачують комунальні послуги.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили суд визнати їх належними користувачами квартири АДРЕСА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Фрунзенського районного судум. Харкова від 26 лютого 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачами ненадано доказівна підтвердження того, що вони вселилися в спірну квартиру як члени сім`ї ОСОБА_3 за наявності на це згоди останнього як наймача квартири, а також доказів спільного постійного проживання з ним однією сім`єютаведення спільного господарства.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 через представника - Чепенка О . І . звернулись до суду з апеляційною скаргою.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Харківського апеляційного судуапеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , подану представником Чепенком О. І. залишено без задоволення, а рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2025 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, а передбачених законом підстав для скасування рішення місцевого суду в цій частині при апеляційному розгляді не встановлено.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

04 листопада 2025 року адвокат Чепенко О. І., діючи в інтересах

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 лютого

2025 року та постанову Харківського апеляційного суду від 24 вересня 2025 року.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати вказані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені судами попередніх інстанцій з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 04 грудня 2025 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

29 грудня 2025 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи

Встановлено, що з 24 жовтня 1998 року ОСОБА_3 та ОСОБА_9 перебували у зареєстрованому шлюбі.

ОСОБА_7 є матір`ю позивачки ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 є матір`ю співпозивача ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 померла.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_3 .

Відповідно до повідомлення КП «Жилкомсервіс» № 30-136/21075 від 30 листопада 2020 року, згідно ордеру, виданого виконавчим комітетом Жовтневої районної ради м. Харкова, наймачем квартири АДРЕСА_2 був ОСОБА_3 та його колишня дружина ОСОБА_4 .

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18 лютого 2020 року у справі № 645/6426/19 усунуто перешкоди ОСОБА_3 у праві користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2 шляхом зняття ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 .

Розглядаючи вказану справу, суд встановив, що у квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 04 жовтня 2019 року.

Відповідно до копії Свідоцтва про право власності на житло від 01 квітня 1994 року квартира за адресою: АДРЕСА_3 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Звертаючись із цим позовом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили суд визнати їх належними користувачами квартири АДРЕСА_2 , посилаючись на те, що вселилися у вказане житлове приміщення як члени сім`ї наймача, після чого тривалий час постійно там проживають.

Зазначене житлове приміщення відноситься до комунальної власності територіальної громади міста Харкова, що сторонами не заперечується. Позивачі не зареєстровані за вказаною вище адресою, наймачем спірної квартири був ОСОБА_3 (вітчим позивачки ОСОБА_1 ), що помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 58 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер (стаття 61 ЖК України).

За змістом статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

При цьому законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання.

Такий правовий висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 31 березня 2020 року у справі № 205/4245/17 та від 23 квітня 2020 року у справі № 686/8440/16-ц.

Згідно зі статтею 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселились до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в цьому житловому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 12 червня 2020 року у справі № 755/16392/17 (провадження № 61-310св19), від 15 квітня 2020 року у справі № 466/5057/17 (провадження № 61-42617св18), від 26 грудня 2024 року у справі № 489/1183/21 (провадження № 61-7939св24).

Разом із тим, аналіз змісту статті 65 ЖК України у системному зв`язку з іншими нормами права дає підстави для висновку, що за особою не може бути визнано право користування житловим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання (право користування) в іншому житловому приміщенні.

Такий висновок викладений, зокрема, в постанові Верховного Суду від 01 вересня 2021 року в справі № 641/7103/19 (провадження № 61-6885св20).

Згідно з частиною першою статті 82 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 89 ЦПК України зазначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, щоб реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).

Повно та всебічно встановивши обставини справи, дослідивши та надавши правову оцінку доводам сторін, наданим доказам, пославшись на наведені норми права та врахувавши правові висновки Верховного Суду, суди першої та апеляційної інстанції дійшли обґрунтованих висновків про те, що позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не довели обґрунтованості своїх позовних вимог, а саме того, що вони вселилися до спірного житлового приміщення у встановленому законом порядку, а тому вимоги про визнання за ними права користування цією квартирою є безпідставними.

При цьому суди правильно зазначили, що позивачами не надано належних та допустимих доказів, які б вказували на наявність згоди наймача спірного житлового приміщення ОСОБА_3 на їх вселення, як членів його сім`ї, їх спільного проживання, ведення спільного господарства, що свідчить на недоведеність набуття позивачами права користування квартирою АДРЕСА_2 .

Водночас суди правильно врахували, що позивачі зареєстровані за іншими адресами, а ОСОБА_1 має право спільної сумісної власності на інше житлове приміщення.

Разом із тим, докази того, що до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 територіальноюгромадою м. Харкова в особі Харківської міської ради, як і будь-якими іншими органами, заявлені вимоги про виселення, в матеріалах справи відсутні.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє представник - адвокат Чепенко Олег Іванович, залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2025 року та постанову Харківського апеляційного суду від 24 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

А. Ю. Зайцев

М. Ю. Тітов