ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2026 року

м. Київ

справа № 639/1284/25

провадження № 61-7318св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Ситнік О. М.,

Фаловської І. М.,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду міста Харкова від 03 березня 2025 року у складі судді ОСОБА_3 та постанову Харківського апеляційного суду

від 24 квітня 2025 року у складі суддів ОСОБА_4., ОСОБА_7., ОСОБА_5.

у справі за позовом ОСОБА_1 до Заступника Міністра з питань цифрового розвитку, цифрових трансформацій і цифровізації Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України ОСОБА_2, міністра Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України Грунчук Світлани Василівни, треті особи: Національне агентство України з питань державної служби, Державна казначейська служба України, про відшкодування шкоди, нанесеної корупційними порушеннями державного службовця щодо видачі фіктивних дозвільних документів відповідно до статей 67, 68 Закону України «Про запобігання корупції»,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Заступника Міністра з питань цифрового розвитку, цифрових трансформацій і цифровізації Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України ОСОБА_2., міністра Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України Грунчук С. В. та просила суд:

- визнати незаконним скасувати фіктивний дозвіл № -00389

від 05 березня 2020 року на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, який виданий державним службовцем ОСОБА_2 фіктивній юридичній особі ТОВ «Коксовий завод «Новомет» на адресу приватного домогосподарства;

- зобов`язати Державну казначейську службу України відшкодувати моральну та матеріальну шкоду у сумі 1 000 000 грн із подальшим регресом із доходів майна винної особи ОСОБА_2 ;

- зобов`язати очільника Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України Гринчук С. В. провести перевірку силами структурних підрозділів міністерства наслідків, що настали від корупційних порушень по видачі фіктивного дозволу на викиди небезпечних речовин у атмосферне повітря міста Харкова державним службовцем ОСОБА_2.;

- постановити окрему ухвалу по корупційним порушенням із ознакою кримінальних порушень за статями 364 та 365-2 Кримінального кодексу України,

Короткий зміст рішень суду першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Харкова від 03 березня 2025 року, яка залишена без змін постановою Харківського апеляційного суду

від 24 квітня 2025 року, відмовлено у відкритті апеляційного провадження, на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанціїдійшов висновку, з яким погодився апеляційний суд, про те, що спір має ознаки публічно-правового та не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

28 травня 2025 року ОСОБА_1 через електронну пошту направила до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Жовтневого районного суду міста Харкова від 03 березня 2025 року та постанову Харківського апеляційного суду від 24 квітня 2025 року.

У касаційній скарзі просить суд касаційної інстанції скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 06 серпня 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду міста Харкова від 03 березня 2025 року та постанову Харківського апеляційного суду від 24 квітня 2025 року, витребувано справу із суду першої інстанції.

20 серпня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди дійшли помилкового висновку про те, що справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки підставою звернення до суду є заподіяння шкоди, нанесеної корупційними порушеннями державного службовця видачею фіктивних дозвільних документів відповідно до статей 67, 68 Закону України «Про запобігання корупції», що підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Зазначила, що нею було подано позовну заяву про відшкодування шкоди, заподіяної корупційними порушеннями посадової особи, суб`єкта дії статті 3 Закону України «Про запобігання корупції» ОСОБА_2 під час видачі ним сфальсифікованого Дозволу на викиди небезпечних речовин у атмосферне повітря від імені Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України фіктивній юридичній особі Товариству з обмеженою відповідальністю «Коксовий завод «Новомет» (далі - ТОВ «Коксовий завод «Новомет») на адресу приватного будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_1.

Вважає, що посадовою особою державним службовцем ОСОБА_2 було вчинено корупційні порушення за ознаками злочинів, передбачених статтями 364, 365-2, 366 Кримінального кодексу України (далі - КК України), - зловживання владою або службовим становищем, підроблення дозвільного документу на викиди небезпечних речовин в атмосферне повітря заводу, розташованого на території приватного будику у місті Харкові, яке призвело до порушення конституційного права позивачки на безпечне довкілля та заподіяло останній матеріальну та моральну шкоду.

Позов поданий позивачкою ОСОБА_1 до Жовтневого районного суду м. Харкова відповідно до положень статей 67, 68 ЗУ «Про запобігання корупції» та статей 80, 81 Закону України « Про державну службу» за місцем проживання позивачки відповідно до ЦПК України як позов про захист порушених прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та відшкодування шкоди.

Зазначила, що юрисдикція позовних заяв про відшкодування шкоди, спричиненої корупційними порушеннями посадових осіб при виконанні функцій держави - державних службовців, визначена Загальним класифікатором спеціалізації суддів та категорій справ, затвердженим наказом Державної судової адміністрації України від 21 грудня 2018 року № 622 (Загальний класифікатор), відповідно до якого категорія справ про відшкодування нанесеної шкоди внаслідок корупційних порушень суб`єктами дії Закону України «Про запобігання корупції» зазначена у Загальному класифікаторі під кодом 305010800 «цивільне судочинство».

Незважаючи на встановлену Загальним класифікатором цивільну юрисдикцію поданого позову про відшкодування шкоди, спричиненої суб`єктом, на якого поширюється дія статті 3 Закону України «Про запобігання корупції», посадовою особою ОСОБА_2 , суддя ОСОБА_3. постановила неправомірну ухвалу від 03 березня 2025 року по справі № 639/1284/25 про повернення позовної заяви позивачу, оскільки на її думку вирішення вказаного спору належить до юрисдикції адміністративного суду.

При цьому, суддя Жовтневого районного суду м. Харкова ОСОБА_3. не отримала Кваліфікаційний сертифікат на відповідність професійним стандартам на посаді судді районного суду в категорії «цивільне судочинство» в Жовтневому районному суді міста Харкова, відсутні також висновки Вищої кваліфікаційної комісії суддів про її відповідність єдиним показникам для оцінки доброчесності та професійної етики судді на виконання Рішення Вищої ради правосуддя від 17 грудня 2024 року № 3659/0/15-24. Також відсутня інформація про проходження суддею Жовтневого районного суду м. Харкова ОСОБА_3. спеціальних перевірок відповідно до вимог Закону України «Про очищення влади» та Закону України «Про запобігання корупції», без проходження яких неможливе перебування на посаді судді в Україні.

Позивачка вважає, що вона має право, гарантоване Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Конституцією України на справедливий і неупереджений суд у розумні строки. Натомість суддя Жовтневого районного суду м. Харкова ОСОБА_3. ухвалою від 03 березня 2025 року протиправно повернула позовну заяву позивачці, проігнорувавши вимоги чинного законодавства.

Вважає, що суддя Харківського апеляційного суду ОСОБА_7. не призначався на посаду судді в Харківський апеляційний суд Указом Президента України на виконання вимог статті 128 Конституції України після ліквідації апеляційних судів Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року. Крім того, вказаний суддя зарахований у штат Харківського апеляційного суду колишнім корумпованим головою Верховного Суду ОСОБА_6., який не мав взагалі повноважень призначати суддів. Щодо суддів ОСОБА_4. та ОСОБА_5., то вони також не проходили сертифікацію на відповідність професійним стандартам на посаді «суддя» в категорії справ «цивільне судочинство», не отримали висновки Вищої кваліфікаційної комісії суддів про їх відповідність єдиним показникам для оцінки доброчесності та професійної етики судді на виконання Рішення Вищої ради правосуддя від 17 грудня 2024 року № 3659/0/15-24. Отже, вказані судді Харківського апеляційного суду також незаконно здійснюють правосуддя.

Позивачка вважає, що спір носить приватноправовий характер через наявність майнових інтересів. Оскаржувана постанова апеляційного суду не містить жодних релевантних висновків Верховного Суду на підтвердження своєї позиції.

Позиція інших учасників справи

Інші учасники, які беруть участь у справі, не скористались своїм правом на подання відзиву на касаційну скаргу у строк, встановлений Верховним Судом в ухвалі про відкриття касаційного провадження.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права

чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди.

Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України від 02 червня

2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно із частинами першою та другою статті 4 ЦПК України (тут і далі - у редакції, чинній на час звернення з позовом до суду) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

У частині першій статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, та, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Тобто у порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та (або) інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Водночас приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Одним з критеріїв розмежування справ цивільної й адміністративної юрисдикції є суб`єктний критерій.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У пунктах 2, 7 частини першої статті 4 КАС України надано визначення таких термінів:

- публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи;

- суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Перелік категорій справ, що підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, визначено у статті 19 КАС України.

Так, частинами першою, другою статті 19 КАС України в редакції, чинній на час звернення позивача до суду, передбачалося, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: 1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи: 1) що віднесені до юрисдикції Конституційного Суду України; 2) що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства; 3) про накладення адміністративних стягнень, крім випадків, визначених цим Кодексом; 4) щодо відносин, які відповідно до закону, статуту (положення) громадського об`єднання, саморегулівної організації віднесені до його (її) внутрішньої діяльності або виключної компетенції, крім справ у спорах, визначених пунктами 9, 10 частини першої цієї статті.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди мають враховувати як предмет та зміст, так і суб`єктний склад такого спору, суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлені вимоги, характер спірних правовідносин, зміст та юридичну природу обставин у справі.

Тобто до компетенції адміністративних судів належать, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, іншим суб`єктами при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, а також спори, що виникли у зв`язку із порушенням прав суб`єкта виборчого процесу або процесу референдуму.

Велика Палата Верховного Суду послідовно, як у постанові від 17 квітня

2018 року у справі № 815/6956/15 (провадження № 11-192апп18) так і інших, вказала, що участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Зміст публічних правовідносин передбачає наявність відносин влади і підпорядкування, що відрізняє його від приватних правовідносин, у яких відносини ґрунтуються на юридичній рівності сторін, вільному волевиявленні та майновій самостійності. Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Якщо одна сторона у межах спірних правовідносин не здійснює владних управлінських функцій щодо іншої сторони, яка є учасником спору, такий спір не має встановлених нормами КАС України ознак справи адміністративної юрисдикції.

Отже, КАС України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.

Статтею 46 КАС України визначено, що сторонами в адміністративному процесі є позивач та відповідач.

Позивачем в адміністративній справі можуть бути громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, підприємства, установи, організації (юридичні особи), суб`єкти владних повноважень.

Відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Верховний Суд погоджується з висновком судів про те, що спір у цій справі є публічно-правовим і належить до юрисдикції адміністративних судів, з огляду на таке.

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Заступника Міністра з питань цифрового розвитку, цифрових трансформацій і цифровізації Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України ОСОБА_2., міністра Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України Грунчук С. В., треті особи: Національне агентство України з питань державної служби, Державна казначейська служба України, які є суб`єктами владних повноважень, та фактично оскаржує їх дії та рішення, зокрема, щодо видачі Дозволу № -00389 на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами від 05 березня 2020 року (термін дії дозволу 7 років, з 05 березня 2021 року по 05 березня 2028 року).

Отже, відповідачами у справі є органи державної влади та їх посадові особи суб`єкти владних повноважень, які здійснюють владні управлінські функції на основі законодавства.

Предметом позову є оскарження рішень органів державної влади та їх посадових осіб, визнання протиправними їхніх дій і бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.

Тобто між сторонами виник публічно-правовий спір, пов`язаний зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, тому цей спір належить до юрисдикції адміністративного суду.

Враховуючи те, що вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди заявлені в одному провадженні з вимогами, які мають ознаки публічно-правового спору, Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що цей спір у цілому належить до юрисдикції адміністративного суду.

Відповідно до вимог частини п`ятої статті 21 КАС України, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Доводи заявника про розгляд справи неповноважним складом суду є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування судового рішення з огляду на таке.

Відповідно до принципу інституційної безперервності правосуддя та презумпції легітимності актів державних органів, повноваження судді виникають з моменту його призначення (обрання) на посаду у встановленому законом порядку та припиняються виключно на підставах і в порядку, прямо передбачених законом. До моменту офіційного припинення повноважень судді або визнання відповідного акту недійсним компетентним органом, такий суддя вважається належним носієм судової влади.

Саме по собі посилання заявника на можливі порушення процедури призначення судді, без існування належного юридичного факту, що свідчить про втрату або відсутність у нього статусу судді, не свідчить про неповноважність суду та не утворює процесуальної підстави для перегляду судового рішення.

Крім того, питання правомірності призначення судді не є предметом розгляду у межах цієї справи.

Посилання заявника на відсутність у інших суддів проходження сертифікації, кваліфікаційного оцінювання або отримання висновків Вищої кваліфікаційної комісії суддів України також є безпідставними.

Процесуальне законодавство не ставить чинність судових рішень у залежність від завершення суддею процедури оцінювання чи сертифікації. Такі процедури є елементом кадрового та дисциплінарного регулювання статусу судді і не стосуються безпосередньо здійснення правосуддя у конкретній справі.

Відсутність або наявність висновків органів суддівського самоврядування не змінює конституційного статусу судді та не впливає на дійсність його процесуальних повноважень, якщо суддя не побавлений статусу у встановленому законом порядку.

Суд також враховує, що доводи заявника мають оціночний характер, не містять посилань на належні та допустимі докази припинення повноважень суддів або визнання незаконним їх статусу, а тому не можуть бути підставою для висновку про порушення вимог щодо повноваженого складу суду.

За таких обставин підстави вважати неповноважним суд відсутні.

Доводи скарги про відсутність у судді ОСОБА_3 повноважень для ухвалення оскарженого судового рішення, колегія суддів відхиляє за їх безпідставністю. Такі доводи були предметом розгляду в суді апеляційної інстанції та їм була надана належна оцінка.

За таких обставин суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, зробив обґрунтований висновок про відмову у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України, оскільки заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

При цьому, Верховний Суд звертає увагу, що позивач до адміністративного суду з аналогічним позовом не зверталась, а визначення Верховним Судом юрисдикційності цього спору може бути підставою для поновлення строку на звернення до суду з таким позовом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року у справі № 911/1834/18).

Щодо клопотання ОСОБА_1 про розгляд цієї справи за її участю

ОСОБА_1 звернулась до Верховного Суду із заявами, в яких просила провести розгляд справи за її участю в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Клопотання не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п`яти днів після складання доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

У частині тринадцятій статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Таким чином, питання про виклик учасників справи для надання пояснень у справі вирішується Верховним Судом з урахуванням встановленої необхідності таких пояснень.

Колегія суддів не вбачає необхідності виклику учасників справи для надання пояснень у цій справі, а тому заявлене клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференції за участю позивачки задоволенню не підлягає.

Висновок за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки оскаржене судове рішення підлягає залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про розгляд цієї справи за їїучастю.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду міста Харкова від 03 березня 2025 рокута постанову Харківського апеляційного суду від 24 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. М. Ігнатенко

О. М. Ситнік

І. М. Фаловська