Справа № 740/1403/16-ц
Провадження № 4-с/740/1/26
УХВАЛА

12 березня 2026 року місто Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді Роздайбіда О.В.,

при секретарі Дьоміній Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність посадової особи органу державної виконавчої служби щодо незняття арешту та зобов`язання вчинити дії, стягувач: Акціонерне товариство «Сенс-Банк», боржник ОСОБА_1 ,

встановив:

18.08.2025 ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, в якій просив:

- визнати неправомірною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо незняття арешту з усього нерухомого майна боржника ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ), накладеного постановою №53733589 від 10.04.2017 (реєстраційний номер обтяження: 19902161).

- зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції винести постанову про зняття арешту накладеного постановою № 53733589 від 10.04.2017 (реєстраційний номер обтяження: 19902161) з усього нерухомого майна боржника ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) та вчинити дії для його виключення з спеціального розділу про державну реєстрацію обтяжень з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Вимоги скарги мотивовано тим, що постановою Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області від 10.04.2017 за №53733589/5 в рамках виконавчого провадження № 53733589 накладено арешт на все моє нерухоме майно (реєстраційний номер обтяження: 19902161), відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майн від 14.08.2025.

Постановами про повернення виконавчого документу Відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області від 24.09.2018 за виконавчими провадженнями № 53733589 та № 53733670, виконавчі документи були повернуті стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з відсутністю майна, на яке може бути звернено стягнення. Строк для повторного пред`явлення виконавчих документів до виконання, згідно зі статтею 12 Закону України «Про виконавче провадження», становив три роки. Цей строк сплив 24.09.2021 року згідно вказаних постанов. Стягувач цим правом не скористався.

Незважаючи на те, що строк для примусового виконання рішення сплинув, арешт з мого майна досі не знято, що підтверджується актуальним витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14.08.2025. Скаржник звернувся до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі ВПВР УЗПВР) із заявою про скасування арешту, але отримав відмову від 13.06.2025 за №5825. Вважає бездіяльність ВПВР УЗПВР протиправною, оскільки знищення матеріалів не звільняє від обов`язку зняти арешт, оскільки в Автоматизованій системі виконавчих проваджень та Державному реєстрі речових прав зберігаються записи про арешт, і технічно він може бути знятий без наявності паперових справ. На думку скаржника, у разі знищення справи, виконавець зобов`язаний відновити провадження за допомогою АСВП та інших доступних джерел, відсутність матеріалів не може бути підставою для відмовити у знятті арешту. Зазначив, що повторне пред`явлення виконавчого документа не було здійснене. Строк пред`явлення сплив ще у 2021 році, збереження арешту після втрати можливості примусового виконання є неправомірним. Таке збереження, за відсутності відкритого виконавчого провадження та можливості його продовження, є невиправданим втручанням у його право на мирне володіння майном, що порушує гарантії, передбачені Конституцією України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та чинними нормативно-правовими актами України.

Від представника АТ «Сенс Банк» Михніцького Г.Ю. надійшла заява, в якій він проти скарги ОСОБА_1 заперечив, оскільки ОСОБА_1 пропустив строк для оскарження дій державного виконавця і поважних причини для його поновлення немає, а отже скарга має бути залишена без розгляду. Посилався на те, що жодних доказів про виконання виконавчого листа скаржник не надав. На підтвердження того, що заборгованість по кредитному договору, яка стягнута рішенням суду у даній справі, не погашена. Просив не задовольняти скаргу скаржника. Додав розрахунок заборгованості боргу на ім`я ОСОБА_2 станом на 19.08.2025.

ОСОБА_1 у заяві просив розгляд скарги проводити за його відсутності, заявлені вимоги підтримав, а заперечення АТ «Сенс Банк» вважав безпідставними та такими, що не заслуговують на увагу, оскільки е підтверджені жодними доказами. Подав клопотання про поновлення строку для розгляду скарги та просив розглянути скаргу без його участі.

Від представника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Данілевського О.М. надійшли письмові пояснення, відповідно до яких ВП №53733589 та № 53733670 завершені 24.09.2018 на підставі п.2 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». За наслідками завершення виконавчих проваджень не передбачено винесення постанов про зняття арешту з майна (коштів) боржника. Просив врахувати, що державні виконавці є працівниками відділу примусового виконання Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, який в свою чергу є структурним підрозділом та підпорядковується Східному міжрегіональному управлінню Міністерства юстиції. Справу просив розглянути без участі суб`єкта оскарження та вирішити справу у відповідності до п. 16 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень.

Згідно ч. 2 ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

У зв`язку з неявкою до судового засідання всіх учасників справи, суд розглядає справу відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши скаргу та додані до неї матеріали, суд дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 27.10.2016 у справі № 740/1403/16-ц задоволено вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На виконання рішення суду представнику ПАТ «Укрсоцбанк» Воронцовій М.В. видано виконавчі листи (а.с. 114), які в подальшому пред`явлені до виконання та на підставі яких відкрито виконавчі провадження.

Головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Данілевським О.М. від 24.09.2018 видано постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підстав п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», де вказано, що виконавчий документ може бути повторно пред`явлений для виконання в строк до 24.09.2021 року (а.с. 135, 136).

Згідно актуальної інформації про державну реєстрацію обтяжень: 10.04.2017 державним реєстратором Данілевським О.М. внесено відомості до Єдиного реєстру речових прав, номер запису про обтяження: 19902161 (спеціальний розділ) про арешт на все нерухоме майно Царенка С.А., обтяжувач: ВПВР УДВС ГТУЮ в Чернігівській області, , країна реєстрації: Україна, підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 34708386 від 10.04.2017, Данілевський Олег Миколайович, відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області; документи подані для державної реєстрації: постанова серія та номер: 53733589/5, виданий 10.04.20187, видавник ВПВР УДВС ГТУЮ в Чернігівській області (а.с. 134).

Згідно з листом начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області Рокача А. № 5825 про неможливість зняття арешту з нерухомого майна від 13.06.2025 згідно результатів пошуку виконавчих проваджень в АСВП, виконавчі провадження № 53733589, 53733670 завершено на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». Зняття арешту з майна по завершеним виконавчим провадженням, матеріали яких були знищені у зв`язку з закінченням терміну зберігання, Законом України «Про виконавче провадження» та Інструкцією з організації примусового виконання рішень не передбачено (а.с. 137-138).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 449 ЦПК скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи. Пропущений для подання скарги строк може бути поновлено судом за наявності поважних причин його пропуску на підставі клопотання особи, яка подає скаргу, що має бути заявлено одночасно зі скаргою.

Скарга на бездіяльність державного виконавця була подана заявником до суду 18.08.2025 з дня отримання листа начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області Рокача А. № 5825 про неможливість зняття арешту з нерухомого майна від 13.06.2025. Наведені в скарзі причини пропуску строку є поважними, оскільки сам лист скаржник отримав тільки 10.08.2025, а відтак строк для подання скарги слід поновити.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 447-1 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Виконання судових рішень у справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду й ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції.

Саме такий принцип застосовує ЄСПЛ у своїй сталій практиці, зазначаючи, що виконання судових рішень є невід`ємною частиною судового процесу, оскільки без цієї стадії судового процесу сам факт прийняття будь-якого рішення суду втрачає сенс. Саме на цій стадії судового процесу завершується відновлення порушених прав особи.

ЄСПЛ неодноразово наголошував у своїх рішеннях, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень (рішення у справах «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року, «Ясіун`єне проти Литви» від 06 березня 2003 року, «Руйану проти Румунії» від 17 червня 2003 року, «Півень проти України» від 29 червня 2004 року).

Існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов`язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для «законного сподівання» на виплату такої заборгованості і становить «майно» цієї особи у розумінні статті 1 Першого протоколу (рішення ЄСПЛ у справі «Агрокомплекс проти України» від 25 липня 2013 року).

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції.

Згідно з частиною п`ятою статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Частиною першою статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно з ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:

1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;

2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;

3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;

4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;

5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;

6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;

7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;

8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову;

9) підстави, передбачені пунктом 1-2 та підпунктом 2 пункту 10-4 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону;

10) отримання виконавцем від Державного концерну «Укроборонпром», акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну «Укроборонпром», державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну «Укроборонпром» або на момент припинення Державного концерну «Укроборонпром» було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності», звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності».

Відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Отже, виходячи з наведених норм, в уповноваженої особи ДВС був відсутній обов`язок зняти арешт з нерухомого майна боржника на підставі Закону України «Про виконавче провадження».

Втім, згідно зі ст. 1 Протоколу 1 Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Верховний Суд у постанові від 12.10.2022 по справі №203/3435/21 зазначив, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

У постанові від 30.04.2025 по справі № 753/12589/23 Верховний Суд зазначив, що збереження упродовж понад 10 років після повернення виконавчого листа арешту, накладеного державним виконавцем з метою виконання судового рішення, за відсутності відкритих виконавчих проваджень та можливості продовження примусового виконання судового рішення щодо боржника, є невиправданим втручанням у його право на мирне володіння своїм майном.

Водночас, застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), що підтверджує неодмінність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин право реалізаційної та правозастосовної діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

Правовою метою накладення арешту на майно боржника є забезпечення реального виконання судового рішення. Тобто, кредитор, на користь якого у боржника виникло зобов`язання за судовим рішенням, яке підлягає примусовому виконанню, має обґрунтовані очікування, що внаслідок накладення арешту на майно боржника та його подальшої реалізації остаточне рішення суду буде виконане. Тож накладення та існування арешту на майно боржника до закінчення примусового виконання судового рішення має важливе значення для забезпечення виконання остаточного судового рішення та реального поновлення прав фізичних та юридичних осіб.

Ураховуючи обставини даної справи, суд вважає, що в ситуації, коли бракує будь-якої можливості відновити виконавче провадження, відпадає і сама правова мета збереження арешту - забезпечення виконання судового рішення в примусовому порядку.

Збереження арешту, накладеного на майно боржника за таких умов свідчить, що особа позбавляється можливості вільно розпоряджатися своїм майном (у тому числі майном, набутим після винесення державним виконавцем постанови про арешт майна) без існування для цього правової мети, оскільки сам факт існування арешту не призведе до реального поновлення прав кредитора. За таких обставин особа змушена нести надмірний індивідуальний тягар.

Отже, наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови, коли немає виконавчого провадження та майнових претензій з боку кредитора, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Подібного підходу притримується Верховний Суд у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 07 липня 2021 року у справі № 2-356/12 (провадження № 61-5972св19), від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц (провадження № 61-18160св19), від 26 січня 2022 року у справі № 127/1541/14-ц (провадження № 61-2829св21), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 січня 2023 року у справі № 127/1547/14-ц (провадження № 61-12997св21), Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 січня 2023 року у справі № 2-3600/09 (провадження № 61-12406св21).

Врахувавши усталену практику ЄСПЛ, яка є обов`язковою для застосування національними судами, суд вважає, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, коли немає актуального виконавчого провадження та можливості продовження виконання судового рішення у примусовому порядку, призводить до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Таким чином, ураховуючи обставини справи, а саме: відсутність відкритих виконавчих проваджень, відсутність претензій кредитора або будь-яких дій направлених на виконання рішення понад 13 років, визнання боржника банкрутом та звільнення його від боргів, суд вважає, що наявність протягом тривалого часу арешту, накладеного державним виконавцем на усе нерухоме майно скаржника, без об`єктивної та передбачуваної можливості поновлення виконавчого провадження за виконавчим листом, який повернутий, є невиправданим втручанням у його право на мирне володіння майном.

У зв`язку з цим, з метою ефективного захисту прав скаржника, арешт, накладений на його майно, підлягає зняттю.

Згідно ч. 2 ст. 451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Про таке ж указав і Верховний Суд у постанові від 13 липня 2022 року у справі №2/0301/806/11.

Відповідно до ст. 12, ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що виконавче провадження в межах якого було накладено арешт на майно скаржника має статус «завершене», ідентифікувати його не має можливості, стягувач не має чинного виконавчого документа, ухвалою суду відмовлено у видачі дубліката та поновленні строків пред`явлення до виконання, будь-яких нових претензій майнового характеру саме до спірного майна з боку стягувача не заявлено. Разом тим, з моменту накладення арешту на спірне майно минуло більше 9 років, будь-які виконавчі провадження, боржником в яких є скаржник, відсутні.

Доводи представника АТ «Сенс Банк» викладені на скаргу, суд не приймає до уваги, оскільки вони ґрунтуються переважно на припущеннях, які не підтверджені належними та допустимими доказами, на вибірковому тлумачення норм матеріального та процесуального права без урахування реальних фактичних обставин даної справи. Доказів наявності нових вимог майнового характеру до скаржника з боку стягувача не надано.

Водночас, слушними є доводи щодо правильного зазначення суб`єкта процесуальної дієздатності Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, у підпорядкуванні якого є структурний підрозділ відділ примусового виконання Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції

Відповідно до частин 2, 3 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Оскільки органом ДВС не було надано суду доказів, що спростовували б твердження скаржника, проаналізувавши усі обставини, на які він посилається, суд вважає обґрунтованими вимоги скаржника в частині зобов`язання посадової особи органу державної виконавчої служби зняти арешт із нерухомого майна ОСОБА_1 , яке накладено в рамках виконавчих проваджень № 53733589, №53733670.

На підставі вищевикладеного, суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимог скарги.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 89, 95, 260, 261, 263, 354, 447-452 ЦПК України, суд, -

постановив:

Поновити ОСОБА_1 строк для подання скарги на бездіяльність посадової особи органу державної виконавчої служби щодо незняття арешту та зобов`язання вчинити дії.

Скаргу на бездіяльність посадової особи органу державної виконавчої служби щодо незняття арешту та зобов`язання вчинити дії, стягувач: Акціонерне товариство «Сенс-Банк», боржник ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Зобов`язати уповноважену особу Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції зняти арешт із нерухомого майна ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ), яке накладено в рамках виконавчих проваджень №53733589, № 53733670.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Ухвалу може бути оскаржено до Чернігівської апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення, а у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини ухвали, протягом того ж строку з дня складення повного тексту ухвали.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст ухвали складено 13.03.2026.

Суддя О. В. Роздайбіда