провадження № 22-ц/824/2260/2026 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Березовенко Р.В.,

суддів Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , який є правонаступником позивача ОСОБА_2 , поданою представницею - адвокаткою Мітріцан Наталією Іванівною на рішення Києво- Святошинського районного суду Київської області від 27 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: АТ «Державний ощадний банк України», ОСОБА_4 про поділ майна,

В С Т А Н О В И В:

у липні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до Києво-Святошинського районного суду із позовною заявою до ОСОБА_3 , треті особи: АТ «Державний ощадний банк України», ОСОБА_4 про поділ майна, у якому просив суд:

визнати незавершений будівництвом житловий будинок разом з господарськими будівлями та спорудами та земельну ділянку площею 0,16 га кадастровий номер :02:002:5070, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , спільною частковою власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;

визнати за ОСОБА_3 право власності на 87% незавершеного будівництвом житлового будинку зі ступенем готовності 97% разом з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , та на 87% земельної ділянки, площею 0,16 га кадастровий номер :02:002:5070, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

визнати за ОСОБА_2 право власності на 10% незавершеного будівництвом житлового будинку зі ступенем готовності 97% разом з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , та на 13% земельної ділянки, площею 0,16 га кадастровий номер :02:002:5070, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивував тим, що з 2000 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Від спільного проживання мають неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

21 червня 2002 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу незавершеного будівництвом житлового будинку та земельної ділянки. У зв`язку з відсутністю коштів для придбання вказаного майна, 19 червня 2002 року між ОСОБА_2 та АТ «Державний ощадний банк України», було укладено договір про відкриття та обслуговування карткового рахунку за кредитною схемою (далі - кредитний договір). Вказаний кредит оплачувався за рахунок спільних коштів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до січня 2007 року. З січня 2007 року у відповідача почались проблеми з фінансами і кредит сплачувала ОСОБА_3 самостійно.

Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 21 квітня 2009 року ОСОБА_2 було засуджено до 5 років позбавлення волі. У зв`язку із цим з січня 2007 року, як зазначає позивач, ОСОБА_3 виконувала зобов`язання ОСОБА_2 за кредитним договором за власний рахунок.

За таких обставин, на думку позивача, спірне нерухоме майно є спільною частковою власністю ОСОБА_3 (частка у розмірі 87 %) та ОСОБА_2 (частка у розмірі 10 %).

24 січня 2025 року на адресу суду від представника третьої особи АТ «Державний ощадний банк України» - адвоката Батюка А.Г. надійшли письмові пояснення третьої особи, відповідно до яких всі зобов`язання позичальника по кредитному договору №366/2 від 13 червня 2002 року виконані у повному обсязі. Враховуючи зміст заявлених позовних вимог у справі, відсутність невиконаних зобов`язань за кредитним договором, результати розгляду справи не впливають на права та інтереси АТ «Ощадбанк», у зв`язку із чим представник просив винести рішення з урахуванням даних пояснень та норм чинного законодавства.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 січня 2025 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Не погодившись із таким рішенням суду, правонаступник позивача ОСОБА_1 через представницю - адвокатку Мітріцан Наталію Іванівну 25 серпня 2025 року через систему «Електронний суд» подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неправильне встановлення обставин справи, які мають значення, просив скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 січня 2025 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказав, що місцевий суд неправомірно відмовив у позові адже до позовної заяви були долучені копії договору купівлі-продажу незавершеного будівництвом житлового будинку та земельної ділянки, договору про відкриття та обслуговування карткового рахунку.

Пізніше позивач виявив, що не долучив до позовної заяви деякі документи і до відкриття провадження у справі направив до суду клопотання про їх долучення як доказів. Проте, ухвалою від 08 жовтня 2024 року суд закрив підготовче провадження у справі, призначив її до розгляду, а також повернув позивачу клопотання про долучення доказів незважаючи на те, що це не були докази, подані в порядку ст. ст. 49, 260 ЦПК України, а це були додатки до позовної заяви. Позивач про судове засідання призначене на 08 жовтня 2024 року повідомлений не був.

У судовому засіданні 27 січня 2025 року суддя пояснила позивачу, що подані ним докази було повернуто ухвалою від 08 жовтня 2024 року, однак не роз`яснила, що все це означає. ОСОБА_2 пояснював, що не розуміється у цих процесуальних моментах, а представник відповідача клопотав про повернення на стадію підготовчого судового засідання, однак суд проігнорував вказані клопотання.

Таким чином, суд фактично повернув ОСОБА_2 половину доданих до позовної заяви документів, належним чином не роз`яснив йому, що означає підготовче судове засідання, які наслідки має закриття підготовчого судового засідання і фактично маючи усі докази відмовив у задоволенні позову. Суд проігнорував відсутність у ОСОБА_2 адвоката, його похилий вік та інвалідність, скрутне матеріальне становище.

Крім того, відмовляючи у задоволенні позову місцевий суд фактично вийшов за межі позовних вимог і застосував до правовідносин, які виникли у спорі положення ст. 74 СК України, хоча ці норми набули чинності вже після виникнення права спільної власності позивача та відповідача. І позивач жодного разу не послався на норми СК у своїй позовній заяві.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 25 вересня 2025 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представницею - адвокаткою Мітріцан Наталією Іванівною на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: АТ «Державний ощадний банк України», ОСОБА_4 про поділ майна, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 14 жовтня 2025 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

06 листопада 2025 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 подали заяву про укладення мирової угоди.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 лютого 2026 року заяву ОСОБА_1 , подану представницею - адвокаткою Мітріцан Н.І., про залучення правонаступника позивача - задоволено. Залучено до участі у справі ОСОБА_1 як правонаступника позивача ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 лютого 2026 року відмовлено у задоволенні спільної заяви ОСОБА_1 , який є правонаступником позивача ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 про укладення мирової угоди. Продовжено розгляд апеляційної скарги.

У судовому засіданні 03 лютого 2026 року адвокатка Мітріцан Н.І. заявила клопотання про поновлення пропущеного строку на подання доказів, долучених до апеляційної скарги. За клопотанням представниці апелянта оголошено перерву до 10 березня 2026 року для надання підтверджень поважності пропуску строку подання доказів, які долучені до апеляційної скарги у зв`язку з тим, що апелянт є правонаступником позивача та не брав участі у розгляді справи судом першої інстанції.

Проте, у судове засідання 10 березня 2026 року учасники справи не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції.

09 березня 2026 року адвокат Свистович Р.С., діючи в інтересах відповідачки ОСОБА_3 , подав клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Дане клопотання було передано колегії суддів 10 березня 2026 року, тому його розгляд проводиться у судовому засіданні безпосередньо під час розгляду справи.

Вирішуючи подане клопотання колегія суддів враховує, що відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 212 ЦПК України, учасники справи мають право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за умови наявності у суді відповідної технічної можливості, про яку суд зазначає в ухвалі про відкриття провадження у справі, крім випадків, коли явка цього учасника справи в судове засідання визнана судом обов`язковою. Учасник справи подає заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання. Копія заяви в той самий строк надсилається іншим учасникам справи.

Встановлено, що клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції подано представником- адвокатом (особою, що є фахівцем у галузі права) менш ніж за п`ять днів до судового засідання, а саме за 1 день, а також не долучено доказів його направлення іншим учасникам справи. Таким чином, внаслідок невідповідності клопотання вимогам ч. 2 ст. 212 ЦПК України, відповідно до ст. 126 ЦПК України воно залишається без розгляду.

09 березня 2026 року адвокатка Мітріцан Н.І., діючи в інтересах ОСОБА_1 , подала клопотання про відкладення судового засідання у зв`язку з перебування на лікарняному. Доказів на підтвердження наведеного не надала.

Відповідно до ч. 1 ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Верховним Судом неодноразово зазначалось, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників учасників справи, а неможливість вирішення спору (питання) у відповідному судовому засіданні без участі особи, яка не з`явилась (статті 240 ЦПК України).

Також ЄСПЛ виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді (рішення у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

У рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» ЄСПЛ вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення від 2 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України», заява № 16652/04).

Колегія суддів враховує, що розумні строки судового розгляду є невід`ємним елементом права на справедливий суд, а невиправдано тривалий розгляд справи, без достатніх на те підстав, призводить до перебування сторін у стан правової невизначеності, враховуючи, що явка до апеляційного суду учасників справи не є обов`язковою, а позиція апелянта у справі є чіткою і зрозумілою.

Виходячи з наведеного, колегія суддів у межах своїх повноважень дійшла висновку про визнання неповажними причин неявки ОСОБА_1 та його представниці в судове засідання такою, що не доведена належними та допустимими доказами, а отже є неповажною. Зокрема, адвокаткою не обґрунтовано неможливість приймати участь у судовому засіданні у цій справі в режимі відеоконференції. Таким чином, з огляду на належне повідомлення про судове засідання учасників справи, з урахуванням категорії справи, та строку її розгляду, колегія суддів ухвалила проводити розгляд справи по суті на підставі наявних у справі доказів.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

З позовної заяви та долучених до неї документів судом першої інстанції встановлено, що відповідно до копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого у травні 2016 року Святошинським РВ ГУДМС України в місті Києві ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 у місті Коростишів Житомирської області.

Згідно копії пенсійного посвідчення № НОМЕР_2 серії НОМЕР_3 , виданого 11 січня 2018 року Пенсійним фондом України довічно, ОСОБА_2 перебував на пенсії по інвалідності (2 грп. Загальне захворювання).

Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , виданого 24 травня 2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що 24 травня 2007 року зроблено відповідний актовий запис № 1295. Батьками особи вказані: батько - ОСОБА_2 , мати - ОСОБА_3 .

Вирішуючи спір місцевий суд виходив з того, що до позову не додано жодного доказу, з якого суд мав би можливість перевірити обставини, на які посилається позивач у позовній заяві. Матеріали справи не містять договору купівлі-продажу незавершеного будівництвом житлового будинку та земельної ділянки, договору про відкриття та обслуговування карткового рахунку за кредитною схемою та інших доказів, на які посилається позивач у позовній заяві.

Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення в межах доводів апеляційної скарги, не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.

Щодо клопотання апелянта про долучення доказів

Згідно ч.ч. 4-7 ст. 81 ЦПК України, у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 84 ЦПК України, учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 83 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Частиною 3 ст. 367 ЦПК України передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Таким чином, заявляючи клопотання про долучення нових доказів на стадії апеляційного перегляду, апелянт пропустив визначений частиною другою статті 83 ЦПК України строк, доказів поважності пропуску такого строку не надав за час оголошеної судом перерви у судовому засіданні з 03 лютого 2026 року. На підставі встановленого, клопотання ОСОБА_2 про долучення доказів апеляційний суд залишає без розгляду.

Щодо доводів апеляційної скарги по суті оскаржуваного рішення.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанови Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі №753/8671/21, від 18 вересня 2023 року у справа №582/18/21).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 05 вересня 2019 року в справі №638/2304/17).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 08 листопада 2023 року в справі №761/42030/21, від 11 грудня 2023 року в справі №607/20787/19).

Вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі, належним позивачем.

Відсутність права на позов у матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб.

Тобто лише встановивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, або порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту.

Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Згідно ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

За обставинами цієї справи, ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_1 , 21 червня 2002 року набув у власність незавершений будівництвом житловий будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 право власності на зазначену нерухомість не набувала.

Стаття 86 ЦК України 1960 року визначала, що право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Держава забезпечує стабільність правовідносин власності. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Усі форми власності є рівноправними. Відносини власності регулюються Законом України «Про власність», цим Кодексом, іншими законодавчими актами.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про власність» власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Він може використовувати майно для здійснення господарської та іншої, не забороненої законом, діяльності, зокрема, передавати його безоплатно або за плату у володіння і користування іншим особам. Всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава безпосередньо не втручається в господарську діяльність суб`єктів права власності. Власник, здійснюючи свої права, зобов`язаний не завдавати шкоди навколишньому середовищу, не порушувати права та охоронювані законом інтереси громадян, юридичних осіб і держави. При здійсненні своїх прав і виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержувати моральних засад суспільства. У випадках і в порядку, встановлених законодавчими актами України, діяльність власника може бути обмежено чи припинено, або власника може бути зобов`язано допустити обмежене користування його майном іншими особами.

Враховуючи наведене, майнові права ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_1 , як одноосібного власника незавершеного будівництвом житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , не порушені тим, що ОСОБА_3 здійснила замість нього оплату кредиту.

За встановлених обставин та доводів позивача його право одноосібної власності на спірне майно не є порушеним, а тому є неправильними висновки місцевого суду щодо недоведеності належними та допустимими доказами позовних вимог.

На підставі наведеного колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи та, у зв`язку з цим неправильне застосування норм матеріального права, частково знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі вищенаведених мотивів, колегія апеляційного суду у межах доводів апеляційної скарги вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає фактичним обставинам справи, не ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права і не може бути залишене без змін, а підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволені позову з інших підстав.

Керуючись ст. ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який є правонаступником позивача ОСОБА_2 , подану представницею - адвокаткою Мітріцан Наталією Іванівною - задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 січня 2025 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_1 , до ОСОБА_3 , треті особи: АТ «Державний ощадний банк України», ОСОБА_4 про поділ майна.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 16 березня 2026 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова