ПОСТАНОВА

іменем України

16 березня 2026 року м. Кропивницький

справа № 398/4002/23

провадження № 22-ц/4809/324/26

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах Чельник О.І. (головуючий, суддя-доповідач), Карпенка О.Л., Мурашка С.І.

за участю секретаря судового засідання Антошиної А.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішенняОлександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 12 серпня 2025 року складі судді Дубровської Н.М.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про скасування державної реєстрації земельної ділянки.

В обґрунтування позовної заяви посилався на те, що рішенням Петрівського районного суду Кіровоградської області від 19 грудня 2006 року за ОСОБА_2 визнано право власності на земельну ділянку (пай) серії 1-КР №00520816, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю на території Червонокостянтинівської сільської ради Петрівського району Кіровоградської області за №16 від 21 травня 2002 року на ім`я ОСОБА_3 04 липня 2007 року на підставі вказаного рішення суду Петрівським районним відділом земельних ресурсів на ім`я ОСОБА_2 видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії КР №040425, відповідно до якого ОСОБА_2 у власність передано земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:0018, яка розташована на території Червонокостянтинівської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Акт зареєстровано в книзі записів державних актів на право власності на землю за №18. Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 18.11.2009 вказане рішення скасоване з направленням справи на новий судовий розгляд. Ухвалою Петрівського районного суду Кіровоградської області від 08.11.211 провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивачки від позову.

У подальшому рішенням Олександрійського міськрайонного суду кіровоградської області від 15.03.2016, залишеним без змін рішеннями апеляційного суду та Верховного Суду, державний акт на землю серії КР №040425, виданий відповідачці 04 липня 2007 року, був визнаний судом недійсним. Вказав, що йому, як спадкоємцю першої черги, належить обов`язкова частка у спадковому майні при спадкуванні за заповітом, проте, із повідомлення ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області йому стало відомо, що відповідачка продовжує користуватись земельною ділянкою з кадастровим номером :02:000:0018, яка перебуває в оренді ФГ «Агромет» та в суборенді ТОВ «Укрмінпром» до 19.03.2030, та отримувати від цієї земельної ділянки доходи. Посилаючись на зазначені обставини просив суд скасувати державну реєстрацію права власності за відповідачем.

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 12 серпня 2025 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просить вказане рішення суду та ухвалити нове судове рішення про задоволення його позову.

ОСОБА_2 направила до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просила рішенняОлександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 12 серпня 2025 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення. Вважала, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального права.

Сторони у судове засідання апеляційного суду не з`явилися. Про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Причини неявки суду не повідомили. Колегія суддів постановила ухвалу про розгляд справи у відсутності сторін на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

У зв`язку з розглядом справи за відсутності її учасників відповідно до ч.5 ст.268 та ст.383 ЦПК України постанова не проголошується, а датою її ухвалення є дата складання повного тексту судового рішення.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції зміні мотивувальної частини.

Частиною 4 статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача - ОСОБА_3 .

На підставі державного акта на право приватної власності на землю серії І-КР №005208, виданого 21 травня 2002 року, померлому ОСОБА_3 на підставі розпорядження голови Олександрійської районної державної адміністрації від 07 травня 2002 року №212-р належала земельна ділянка площею 10,16 га в межах згідно з планом для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Червонокостянтинівської сільської ради, ділянка № НОМЕР_1 , кадастровий номер::03:000:0018. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №16

25 березня 2005 року Червонокостянтинівською сільською радою від імені ОСОБА_3 посвідчено та зареєстровано в реєстрі за №21 заповіт, яким він усі його права та обов`язки, які йому належать на момент складання заповіту, а також ті права і обов`язки, які можуть належати йому у майбутньому, та усе своє майно де б воно не було і з чого б не складалося, і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він матиме право, заповів ОСОБА_2

12 квітня 2005 року до Петрівської районної державної нотаріальній контори звернулася ОСОБА_2 із заявою про прийняття спадщини ОСОБА_3 за заповітом. 05 червня 2005 року ОСОБА_1 також подав заяву про прийняття спадщини ОСОБА_3 за заповітом.

26 червня 2006 року нотаріусом винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій, якою відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину (крім обов`язкової частки). У постанові вказано, що 26 червня 2006 року до нотаріальної контори звернувся ОСОБА_1 з проханням видати свідоцтва про право на спадщину за заповітом (на все майно), посвідченим Каліушко О.Є., приватним нотаріусом Петрівського районного нотаріального округу Кіровоградської області 18 листопада 2003 року по реєстру за №2274, на земельну ділянку, яка розташована на території Петрівського району Кіровоградської області та житловий будинок АДРЕСА_1 після батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вивченням спадкової справи померлого за №109 від 12 квітня 2005 року встановлено, що після смерті ОСОБА_3 протягом 6-ти місячного строку в Петрівську державну нотаріальну контору надійшло 2 заяви про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом (на все майно), посвідченим Червонокостянтинівською сільською радою Петрівського району Кіровоградської області 25 березня 2005 року по реєстру за №21 від його дочки - ОСОБА_2 та за заповітом (на все майно), посвідченим Каліушко О.Є., приватним нотаріусом Петрівського районного нотаріального округу Кіровоградської області 18 листопада 2003 року по реєстру за №2274 від його сина ОСОБА_1 . Згідно зі ст.1251 ЦК України, якщо в населеному пункті немає нотаріуса, заповіт може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Згідно зі ст.1254 ЦК України заповідач має право в будь який час скасувати заповіт. Заповідач має право в будь який час скласти новий заповіт. Заповіт, який був складений пізніше, скасовує попередній заповіт. Тому, свідоцтво про право на спадщину за заповітом може бути видані на ім`я ОСОБА_2 . ОСОБА_1 , 1937 року народження, є пенсіонером і має право згідно зі ст.1241 ЦК України на обов`язкову частку.

15 листопада 2006 року ОСОБА_2 звернулася до Петрівського районного суду з позовною заявою про визнання права власності на спадкове майно, відповідачем зазначила Червонокостянтинівську сільську раду. Підставу для подання позовної заяви обґрунтувала тим, що державний акта на право власності на земельний пай втрачено.

Рішенням Петрівського районного суду Кіровоградської області від 19 грудня 2006 року за ОСОБА_2 було визнано право власності на земельну частку (пай), посвідчену державним актом на право приватної власності на земельну ділянку серії 1-КР №00520816, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю на території Червонокостянтинівської сільської ради Петрівського району Кіровоградської області за №16 від 21 травня 2002 року на ім`я ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . На підставі вказаного рішення ОСОБА_2 було видано Державний акт серії КР №040425 на право власності на земельну ділянку площею 10.16 га, яка розташована на території Червонокостянтинівської сільської ради Петрівського району Кіровоградської області.

На підставі вказаного рішення суду Петрівським районним відділом земельних ресурсів на ім`я ОСОБА_2 04 липня 2007 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії КР №046425, відповідно до якого останній у власність передано земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:0018, яка розташована на території Чеовонокостянтинівської сільської ради, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Акт зареєстровано в книзі записів державних актів на право власності на землю за №18.

У подальшому ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 18 листопада 2009 року рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 19 грудня 2006 року було скасовано та направлено справу на новий розгляд до цього ж суду. Вказаним рішенням встановлено, що батьком ОСОБА_1 є померлий ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 та ОСОБА_1 як і ОСОБА_4 є спадкоємцем першої черги, проте не був притягнутий до участі у справі.

Ухвалою Петрівського районного суду Кіровоградської області від 08 листопада 2011 року провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Червонокостянтинівської сільської ради Петрівського району Кіровоградської області, Петрівської райдержадміністрації, ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову.

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду від 15 березня 2016 року у справі №400/382/15-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 07 червня 2016 року та постановою Верховного Суду від 21 лютого 2018 року, позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсним Державний акт серії КР №040425 на право власності на земельну ділянку площею 10,16 га, яка розташована на території Червонокостянтинівської сільської ради Петрівського району Кіровоградської області, який 04 липня 2007 року був виданий ОСОБА_2 . У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Ухвалюючи зазначене рішення суд виходив з того, що рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 19 грудня 2006 року, яке стало правовою підставою для видачі ОСОБА_2 . Державного акту серії КР №040425 на право власності на земельну ділянку площею 10,16 га, яка розташована на території Червонокостянтинівської сільської ради Петрівського району Кіровоградської області, скасоване, тому вказаний державний акт підлягає безумовному визнанню недійсним. Вказав, що підстав для зобов`язання державних органів скасувати державну реєстрацію недійсного Державного акту суд не вбачає, оскільки ця вимога є похідною від першої. Крім того, у разі відмови здійснити скасування державної реєстрації позивач не позбавлений можливості звернутись до суду з підстав оскарження вказаних дій.

Рішенням Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 01 листопада 2022 року у задоволенні позовуОСОБА_1 про встановлення факту неправомірного набуття і зберігання у себе ОСОБА_2 частки спадкового майна за його рахунок, від спадщини померлого батька ОСОБА_3 , без достатньої правової підстави; відшкодування доходу від безпідставно набутої частки, його вартістю на момент розгляду судом справи, та збільшення частки майна, яка належить йому від цієї спадщини, через недобросовісну поведінку відповідача, відмовлено. Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, щопозивач, будучи спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_3 та маючи право на обов`язкову частку в його спадщині, у передбачений законом строк подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини та заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину, зокрема, на частку земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0018, яка розташована на території Червонокостянтинівської сільської ради, ділянка № НОМЕР_1 , та належала спадкодавцю на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії І-КР №005208, але нотаріусом свідоцтво про право на спадщину не видано, з тих підстав, що спадкоємцем не надано правовстановлюючих документів на вказане нерухоме майно, про що йдеться в листі нотаріуса,направленого на адресу позивача від 03 вересня 2013 року. Постановою Кропивницького апеляційного суду від 31 травня 2023 року викладено мотивувальну частину вказаного рішення у редакції цієї постанови. Апеляційний суд визначив, що помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не набув право власності на спадкове майно, оскільки спадщина належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Тож, судом встановлено, що сторони у цій справі є спадкоємцями першої черги після смерті батька - ОСОБА_3 , відповідачка є спадкоємицею за заповітом, а позивач, як особа пенсійного віку, має право на обов`язкову частку у спадковому майні.

Як убачається з повідомлення Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області від 26 липня 2023 року №127/0/6/23 на території Червонокостянтинівської сільської ради виявлено дублювання кадастрового номеру :02:000:0018 та 10.02.2020 вказаній земельній ділянці присвоєно кадастровий номер :02:000:1018. Земельна ділянка з кадастровим номером :02:000:1018 перебуває в оренді Фермерського господарства «Агромет» та в суборенді у ТОВ «Укрмінпром» із строком дії права оренди до 19 березня 2030 року (а.с.34, 43).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що підставою для внесення державним реєстратором відповідних змін до Державного реєстру речових прав є судове рішення, яке набрало законної сили, при цьому суд не може перебирати на себе повноваження державного реєстратора. Право власності на земельну ділянку за відповідачем зареєстровано на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії КР №040425, який судом визнано недійсним. Отже скасування державної реєстрації не призведе до поновлення прав позивача, оскільки такий спосіб захисту права є неналежним.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з такого.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

У наведеній нормі права визначений загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів. Ці способи захисту є універсальними для всіх правовідносин та можуть бути застосовані особою для врегулювання й спірних правовідносин також. Застосовувані способи захисту цивільних прав мають відповідати характеру спірних правовідносин та природі спору, що існує між сторонами.

Аналіз структури та змісту ЦК України дає підстави для висновку, що застосування спеціальних способів захисту, які визначені законодавцем для захисту окремих категорій цивільних прав, не виключає можливості також застосовувати загальні способи захисту цивільних прав та інтересів.

Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

З урахуванням цих правил правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Право на захист є складовою будь-якого суб`єктивного права. Визнавши за особою певне цивільне право, законодавець тим самим визнає за особою право вимагати надання захисту, у тому числі й у судовому порядку.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що є дієвим - застосування якого приводить до надання дійсного захисту порушеному праву, інтересу чи свободі, а також правомірним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) та у постановах Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 372/721/19 (провадження № 61-10560св22), від 05 квітня 2023 року у справі № 202/841/18 (провадження № 61-6434св21).

Відтак, застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача та бути правомірним. Обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й передусім відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами.

За загальними правилами, речово-правові способи захисту прав особи підлягають застосуванню у тих правових відносинах, коли їх сторони не пов`язані зобов`язально-правовими відносинами, що визначають їх зміст та правову природу. Чинне в Україні право виключає можливість у такому випадку конкуренції позовів та не визнає за позивачем право довільного вибору способу захисту його прав на власний розсуд.

Визначаючи зміст статті 5 ЦПК України потрібно виходити з того, що передусім способи захисту, які застосовуються судом, мають відповідати правовій природі цивільних відносин, що існують між сторонами, й лише у другу чергу, серед зазначених способів захисту, що відповідають правовій природі таких відносин, суд вправі обрати той з них, що забезпечує ефективність такого захисту.

Таке розуміння положень цивільного права випливає з його системного аналізу, структуру якого визначають окремі інститути права, які складають певні норми права, що регулюють однорідні правові відносини.

Отже, у разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

Метою дії норми права (певного правила поведінки) є приведення цивільних відносин (на врегулювання яких розраховане таке правило поведінки) у певний стан урегульованості таких суспільних відносин. Між нормою цивільного права та станом урегульованості цивільних суспільних відносин (як результатом дії механізму правового регулювання, який, проте, знаходиться за межами його структури) послідовно знаходяться такі елементи цього механізму: юридичні факти, що передбачені нормами цивільного права; суб`єктивні юридичні права та обов`язки, які також передбачені нормами цивільного права і які отримують суб`єкти правовідносин, що виникли на підставі згаданих юридичних фактів; здійснення суб`єктивних юридичних прав та виконання суб`єктивних юридичних обов`язків; захист порушених цивільних прав та інтересів.

Захист порушених цивільних прав та інтересів є елементом механізму правового регулювання цивільних відносин, саме у яких й відбулося порушення зазначених прав або інтересів особи. Такий захист цивільних прав та інтересів їх учасників є необов`язковим (факультативним) у структурі такого механізму, оскільки він з`являється лише за необхідності вирівнювання викривленого розвитку правового регулювання цивільних відносин з метою приведення їх у певний стан - відповідно до умов договору або положень законодавства.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 753/8376/17 (провадження №61-9018св19), від 21 квітня 2021 року у справі №643/3518/17 (провадження №61-9173св19), від 06 липня 2022 року у справі №521/20396/18 (провадження №61-12224св21).

Звернувшись до суду з цим позовом ОСОБА_1 просив скасувати державну реєстрацію права власності земельної ділянки з кадастровим номером :02:000:0018, яка розташована на території Червонокостянтинівської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

При цьому, як убачається з відповіді з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10.03.2026 №2441439 зазначена позивачем земельна ділянка з кадастровим номером :02:000:0018 площею 6,308 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за адресою: Кіровоградська область Петрівський район Червонокостянтинівська сільська рада, зареєстрована на праві власності за ОСОБА_5 відповідно до державного акта, серії ІV-КР №019016, виданого 22 січня 2001 року, видавник Червонокостянтинівська сільська рада.

Апеляційним судом встановлено, що спірна земельна ділянка площею 10,16 га в межах згідно з планом, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Червонокостянтинівської сільської ради, ділянка № НОМЕР_1 , має кадастровий номер :02:000:1018, належна ОСОБА_2 відповідно до державного акту, серії КР №040425, виданого 04.07.2007 року, видавник Петрівська районна державна адміністрація.

Зазначене підтверджується витягами з Депржавного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10.03.2026 №№2441397, 2441439 (а.с.189-192).

Колегія суддів вважає, що заявлена позивачем вимога про скасування державної реєстрації на земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:0018, яка на час звернення до суду мала інший кадастровий номер - :02:000:1018, не відновить його порушеного права.

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті (частина перша статті 1223 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням (частина перша та друга статті 1268 ЦК України).

Заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини (частина третя статті 1235 ЦК України).

Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини (частина четверта статті 1236 ЦК України).

Малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 1241 ЦК України).

У постанові Верховного Суду в складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2019 року в справі № 510/350/16-ц (провадження № 61-19810св18) вказано, що право на обов`язкову частку це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги (стаття 1261 ЦК України) отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту. Хоча норми про право на обов`язкову частку розміщені у главі, присвяченій спадкуванню за заповітом, за своєю сутністю право на обов`язкову частку належить до спадкування за законом. Тобто право на обов`язкову частку існує лише за наявності заповіту. Коло осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, визначене статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає. При з`ясуванні, чи відноситься певний суб`єкт до кола осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині слід враховувати, що непрацездатність особи повинна підтверджуватися відповідними документами. При цьому відповідна особа для віднесення її до кола суб`єктів, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, має бути непрацездатною саме на момент відкриття спадщини. Аналіз абзацу другого частини першої статті 1241 ЦК України дозволяє стверджувати, що зменшення розміру обов`язкової частки у спадщині можливе з урахуванням (а) характеру відносин між спадкоємцями і спадкодавцем; (б) наявності інших обставин, що мають істотне значення (зокрема, ними може вважатись тривала відсутність спілкування між спадкодавцем і спадкоємцем, неприязні відносини, зумовлені аморальною поведінкою спадкоємця, тощо). Позбавлення особи права на обов`язкову частку судом ЦК України не передбачено».

Встановлено, що ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 лютого 2012 року рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 31 серпня 2011 року про визнання недійсним заповіту ОСОБА_3 від 25 березня 2005 року скасовано та залишено в силі рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 28 вересня 2010 року, яким у визнанні недійсним заповіту від 25 березня 2005 року на ім`я ОСОБА_2 відмовлено.

Тобто, заповіт від 25 березня 2005 року від імені ОСОБА_3 є чинним. При цьому позивач є спадкоємцем першої черги за законом після смерті спадкодавця ОСОБА_3 , має право на обов`язкову частку у спадщині, в передбачений законом строк подав нотаріусу заяву про прийняття його спадщини, звертався до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, зокрема на частину земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0018.

Однак, ОСОБА_1 нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на обов`язкову частку у спадщині ОСОБА_3 у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів, питання про розмір обов`язкової частки позивача у спадщині та визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку не вирішувалось.

Відповідно до ч.2 ст.90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Як передбачено ст.153 Земельного кодексу України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Згідно з ч.1 ст.155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно до частин другої, п`ятої статті 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб.

У абзаці 2 пункту 7 постанови Пленуму ВСУ від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно із ч.3 ст.152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (ст. 16 ЦК України).

Судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками.

Оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

07 листопада 2018 Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі №488/5027/14-ц, в якій зазначила, що рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є самостійною підставою для внесення до державного реєстру запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на майно, яке попередньо було зареєстроване за відповідачем. На думку суду, для внесення такого запису на підставі зазначеного рішення суду окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем не потрібно. Позиція суду обґрунтована тим, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності. Якщо ж таке право зареєстроване за іншою особою, то «…належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна», оскільки метою такого позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. Відтак, якщо право власності на спірне майно зареєстроване за іншою особою, ніж законний власник, судове рішення про віндикацію саме по собі є достатньою підставою для внесення до реєстру запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на таке майно. Разом з тим, суд звертає увагу на те, що питання про захист прав та інтересів може бути порушено власником майна.

Статтею 152 Земельного кодексу України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав, визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування тощо.

Отже, належним способом захисту у цих правовідносинах є витребування нерухомого майна з незаконного володіння (віндикаційний позов), і рішення суду про витребування майна з чужого незаконного володіння стане підставою для скасування запису про державну реєстрацію цього майна.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються.

Отже, оцінивши в сукупності зібрані докази, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації, виходячи з того, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, який не призведе до відновлення порушеного права.

У цій частині рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим та підлягає залишенню без змін.

Разом з тим, у мотивувальній частині рішення суд першої інстанції зазначив, що позов пред`явлено за неналежного суб`єктного складу сторін, оскільки позивач не залучив до участі у справі державний орган, уповноважений здійснювати державну реєстрацію речових прав.

Водночас з матеріалів справи вбачається, що позов заявлено до особи, за якою зареєстровано спірне право власності на земельну ділянку, а тому участь державного реєстратора чи іншого державного органу як відповідача не є необхідною умовою розгляду спору. Тому, посилання місцевого суду, як на підставу відмови у задоволенні позову на те, що при поданні позовної заяви позивач не вказує у якості відповідача державний орган - Відділ у відповідному районі Головного управління Держгеокадастру, є помилковим.

Отже, прийшовши до висновку про неналежний спосіб захисту, суд першої інстанції повинен був відмовити в задоволенні позову саме з цих підстав, не зазначаючи про неналежний суб`єктний склад.

Відтак, висновок суду першої інстанції щодо неналежного суб`єктного складу сторін не впливає на правильність вирішення спору по суті та підлягає виключенню з мотивувальної частини рішення.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до пунктів 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом виключення з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції висновку щодо неналежного суб`єктного складу сторін, із залишенням рішення суду в іншій частині без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 376, 382 - 384 ЦПК України

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

РішенняОлександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 12 серпня 2025 року змінити, виключивши з мотивувальної частини посилання на неналежний суб`єктний склад.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя О.І. Чельник

Судді О.Л. Карпенко

С.І. Мурашко