Справа № 473/1068/26
УХВАЛА

"16" березня 2026 р. Суддя Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області Булкат М.С., вирішуючи питання про відкриття провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Служба у справах дітей Бузької сільської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерство оборони України, про встановлення факту, що має юридичне значення,

У С Т А Н О В И В:

Заявник ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій просить встановити факт самостійного виховання та утримання заявником його сина, а саме ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 до досягнення ним повноліття. Зазначивши, що такий факт має важливе юридичне значення для заявника, оскільки метою подання цієї заяви є встановлення в судовому порядку факту самостійного виховання та утримання ним дитини до досягнення ним вісімнадцяти років, для реалізації його прав як особи, що виховує дитину одноосібно, зокрема, для отримання в законному порядку відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації. Заявник звернувся в порядку окремого провадження.

Дослідивши матеріали позовної заяви, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження у справі з наступних підстав.

Відповідно до ст.293 ЦПК України, окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Характерною ознакою категорії справ окремого провадження є відсутність у них спору про право, їх метою є встановлення юридичного факту або стану. При цьому, в порядку окремого провадження може вирішуватися питання про юридичний факт або стан. Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право.

Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд повинен залишити заяву без розгляду і роз`яснити заявнику право подачі позову на загальних підставах.

Відповідно до ч.4 ст.315 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право.

Якщо виявлено, що з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження у справі, а якщо спір про право виявлений під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Так, заявник просить встановити факт самостійного виховання та здійснення догляду за дитиною. Заявлені вимоги пов`язані з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу батька, який виховує та утримує дитину від шлюбу із заінтересованою особою ОСОБА_2 .

Однак, для підтвердження самостійного виховання заявником та здійснення догляду за неповнолітніми дітьми необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав його рідної матері обмежується або припиняється.

Оскільки в Сімейному кодексі України встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім), які позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

Сімейним кодексом України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Встановлення факту самостійного виховання та перебування дітей на утриманні може мати негативні наслідки для матері дітей.

Так, у статті 165 Сімейного кодексу України визначено перелік осіб, які мають право звернутися з позовом до суду про позбавлення батьківських прав. За частиною першою цієї статті право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають не лише один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває, а й орган опіки та піклування або прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

З огляду на зазначене, вбачається, що у справі наявний спір про право зокрема, спір щодо участі одного з батьків у вихованні дітей та/або ухилення від участі в їх вихованні, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження з обов`язковим залученням органу опіки та піклування (частини четверта, п`ята статті 19 Сімейного кодексу України).

Доведення факту виховання дітей та перебування на утриманні заявника пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких їх рідна мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дітей, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самих дітей, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Такий факт виховання, догляду та утримання дитини не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дітей.

Факт, про встановлення якого просить заявник, не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки з поданої заяви вбачається спір про право, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника.

Такі висновки відповідають позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній в постанові від 11 вересня 2024 року в справі № 201/5972/22, де зазначено, що оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 Сімейного кодексу України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

За вказаних обставин, подана заява про встановлення факту, що має юридичне значення, не підлягає судовому розгляду в окремому провадженні. З урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків, неможливості відмови від них, у тому числі від обов`язків виховання дітей, питання, заявлене заявником у цій справі, не може з`ясовуватись безвідносно до дій другого з батьків та може вирішуватись у межах спору про право між батьками дітей за загальним правилом у позовному провадженні.

Крім цього, з заяви про встановлення факту вбачається, що ОСОБА_1 має на меті отримання відстрочки від мобілізації. У цьому контексті суд не бере до уваги посилання заявника на зміну правової позиції Верховного Суду щодо розгляду цієї категорії справ (викладену вище), із посиланням на висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 02 квітня 2025 року в справі № 127/3622/24 (провадження № 61-12634св24).

Як убачається зі змісту вказаної постанови, предметом розгляду Верховного Суду була справа щодо встановлення юридичного факту самостійного виховання та утримання дитини жінкою, яка є діючим військовослужбовцем, з метою реалізації права на звільнення з військової служби. Жінка є одинокою матір`ю.

Верховний Суд зазначив, що відповідно до положень Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-ХІІ, зокрема статті 26 цього Закону, підстави звільнення з військової служби стосуються осіб, які вже проходять військову службу. Законодавець уточнив поняття «військовозобов`язані жінки та чоловіки (військовослужбовці), які мають дитину (дітей) віком до 18 років», тобто розширив перелік осіб, які мають право звільнення з військової служби за наведених підстав.

Під час розгляду цієї справи, колегія суддів Касаційного цивільного суду зверталась до Великої Палати щодо правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 11 вересня 2024 року в справі № 201/5972/22.Так, 12 лютого 2025 року колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду своєю ухвалою передала на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 127/3622/24 для уточнення висновку, який викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року в справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23), за яким факт самостійного виховання дитини матір`ю (батьком) взагалі не може бути встановлений за правилами окремого провадження, у зв`язку із чим такі заяви слід залишати без розгляду.

19 березня 2025 року Велика Палата Верховного Суду своєю ухвалою (провадження № 14-25цс25) повернула справу № 127/3622/24 на розгляд колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду.

Ухвала Великої Палати Верховного Суду мотивована тим, що Висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2024 року в справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23) ґрунтувались на загальних нормах, які врегульовували питання встановлення юридичного факту. Положення Закону № 3633-IX, який набрав чинності 18 травня 2024 року та яким статтю 26 Закону «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-ХІІ викладено в новій редакції вступили в дію пізніше.

У п. 32 Ухвали Великої Палати Верховного Суду зазначено, що «таке унормування (статті 26 Закону № 2232-ХІІ) дає підстави для висновку про те, що за відсутності спору між батьками дитини … встановлення юридичного факту як підстави для звільнення з військової служби здійснюється судом в порядку окремого провадження».

За висновками Великої Палати Верховного Суду, обґрунтування колегією суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду необхідності уточнення висновку щодо застосування норм права, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року в справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23), не знайшло свого підтвердження, оскільки висновки, від яких пропонується відступити шляхом їх уточнення, Велика Палата Верховного Суду сформулювала у справі за інших правовідносин, які виникли і були вирішені судом по суті до набрання чинності Законом № 3633-IX, а отже, правовідносини в справі № 201/5972/22 не є подібними до правовідносин у цій справі.

Отже, правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 02 квітня 2025 року у справі № 127/3622/24, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин у цій справі.

Заявник не є військовослужбовцем, в даному випадку правовідносини щодо одинокої матері-військовослужбовиці, які були предметом розгляду з огляду на норму статті 26 Закону № 2232-ХІІ, як підставу звільнення з військової служби, у постанові Верховного Суду від 02 квітня 2025 року в справі № 127/3622/24 (провадження № 61-12634св24) не відповідають обставинам справи.

Встановлення юридичного факту самостійного виховання та утримання дитини з метою можливого подальшого використання такого рішення у майбутньому для звільнення від призову на військову службу підпадає під усталену правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 11 вересня 2024 року в справі № 201/5972/22, може вирішуватись у межах спору про право між батьками дітей за загальним правилом у позовному провадженні.

За вказаних обставин, оскільки зі змісту заяви вбачається спір про право, суд дійшов висновку про неможливість розгляду заяви в порядку окремого провадження, у зв`язку з чим у відкритті провадження у справі слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись 258-261, 263, 268, 294, 315, 353 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У відкритті провадження в справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Служба у справах дітей Бузької сільської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерство оборони України, про встановлення факту, що має юридичне значення відмовити.

Роз`яснити заявнику право на звернення до суду з позовною заявою в загальному порядку.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя М. С. Булкат