У х в а л а

10 березня 2026 року

м. Київ

Справа № 754/11402/24

Провадження № 61-15441ск25

Верховний Суд у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду Гудими Д. А. ознайомився із касаційною скаргою ОСОБА_1 (далі - скаржник), інтереси якого представляє адвокат Ткаченко Олександр Іванович (далі - адвокат),

на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 березня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 жовтня 2025 року

у справі за позовом скаржника до Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації, Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва», Комунального концерну «Центр комунального сервісу» (далі - відповідачі) за участю третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії і

в с т а н о в и в :

1. 8 грудня 2025 року адвокат в інтересах скаржника сформував у системі «Електронний суд» касаційну скаргу (вх. № 37087/0/220-25 від 8 грудня 2025 року), у якій просив скасувати зазначену постанову апеляційного суду й ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

2. 28 січня 2026 року Верховний Суд у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою залишив без руху касаційну скаргу та встановив десятиденний строк для усунення її недоліків. Скаржник мав: (1) подати заяву про поновлення строку на касаційне оскарження, у якій обґрунтувати поважну причину пропуску цього строку із документальним підтвердженням, (2) конкретизувати підставу касаційного оскарження, (3) вказати, які дії, визначені у статті 409 ЦПК України, слід вчинити щодо рішення суду першої інстанції, (4) надати докази надсилання копії касаційної скарги та доданих до неї матеріалів іншим учасникам справи, (5) доплатити 7 146,08 грн судового збору. Мотивував ухвалу так:

- 22 жовтня 2025 року апеляційний суд ухвалив оскаржену постанову, повний текст якої склав 4 листопада 2025 року. Скаржник подав касаційну скаргу 8 грудня 2025 року, тобто з пропуском строку на касаційне оскарження. Хибно вважав, що оскільки отримав копію оскарженої постанови 6 листопада 2025 року, то не пропустив строк на касаційне оскарження. Доказу дати отримання копії оскарженої постанови не надав. Про поновлення строку на її оскарження не просив;

- скаржник пояснив, чому вважає, що оскаржену постанову слід скасувати, однак не пов`язав доводи із визначеними у ЦПК України підставами касаційного оскарження;

- скаржник просить скасувати лише постанову апеляційного суду, згідно з якою цей суд залишив без змін рішення суду першої інстанції. Оскільки апеляційний суд не ухвалював нове рішення, скаржник повинен вказати, які дії, визначені у статті 409 ЦПК України, слід вчинити щодо рішення суду першої інстанції;

- скаржник не додав до касаційної скарги докази надсилання її копії з доданими до неї матеріалами іншим учасникам справи;

- скаржник має доплатити 7 146,08 грн судового збору, бо сплатив лише 605,60 грн, а мав - 7 751,68 грн.

3. 12 лютого 2026 року адвокат в інтересах скаржника сформував у системі «Електронний суд» заяву про усунення недоліків касаційної скарги (вх. № 4442/0/220-26 від 13 лютого 2026 року), клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження (вх. 4447/0/220-26 від 13 лютого 2026 року) й уточнену касаційну скаргу (вх. № 4461/0/220-26 від 13 лютого 2026 року), у якій просить також скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 березня 2025 року. До зазначених документів додав, зокрема, докази надсилання копій касаційної скарги з доданими до неї матеріалами та квитанцію про доплату 7 146,08 грн судового збору.

4. Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу слід повернути скаржникові.

4.1. В ухвалі від 28 січня 2026 року Верховний Суд звернув увагу скаржника на необхідність подати клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження, у якому обґрунтувати поважну причину пропуску цього строку із документальним підтвердженням. На виконання зазначеної вимоги скаржник подав клопотання про поновлення такого строку. Мотивував тим, що копію оскарженої постанови отримав 6 листопада 2025 року. Доказів на підтвердження цього не надав.

Крім того, зазначив, що з 28 листопада 2025 року до 1 грудня 2025 року включно його адвокат хворів. Додав знімок екрана з телефону, згідно з яким у месенджер «Viber» 12, 13 і 14 листопада 2025 року та 28 січня 2026 року комусь надходили повідомлення від «ESOZ» про видачу направлень, створення плану лікування та медичного висновку про непрацездатність. Однак із того знімка незрозуміло, про які саме направлення, план і медичний висновок йде мова, та коли і для кого вони були створені. Зрештою, скаржник не пояснив, як те, що адвокат хворів із 28 листопада до 1 грудня 2025 року включно, вплинуло на пропуск строку на касаційне оскарження, останнім днем якого був четвер 4 грудня 2025 року.

Таке виконання вимог ухвали про залишення касаційної скарги не можна вважати належним.

4.2. За змістом пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). Скаржник такі підстави на виконання ухвали Верховного Суду не конкретизував.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

(1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні (абзац другий пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України);

(2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України);

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду (абзац третій пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України).

(3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України);

(4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

За змістом наведених приписів, особа, яка подає касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції після його перегляду апеляційним судом та/або на постанову апеляційного суду, має у касаційній скарзі достатньо чітко вказати одну чи більше підстав касаційного оскарження (із зазначених вище чотирьох), а також обґрунтувати таку підставу (такі підстави).

В уточненій редакції касаційної скарги скаржник згадав постанову Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя». Однак обґрунтування зв`язку цього документа з будь-якою із підстав касаційного оскарження немає. Зазначена постанова Пленуму Верховного Суду України не є постановою Верховного Суду України чи Верховного Суду, прийнятою згідно з ЦПК України у порядку касаційного провадження, а тому не може підтверджувати одну з підстав для перегляду судових рішень, визначену у частині другій статті 389 ЦПК України(див. mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 755/543/16-ц (пункт 45)).

Скаржник також зазначив, що «на час звернення до суду невідомо, чи існує висновок Верховного Суду з предметом справи, подібним до цієї справи». Однак те, що скаржнику невідома вказана інформація, не може бути підставою для касаційного оскарження судових рішень. Для того, щоб подати касаційну скаргу на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України скаржник має обґрунтувати, що немає висновку Верховного Суду про застосування конкретної норми права за подібних спірних правовідносин, і пояснити, як, на думку скаржник, цю норму слід застосовувати.

З огляду на вказане таке виконання вимог ухвали Верховного Суду від 28 січня 2026 року в частині конкретизації підстав касаційного оскарження судових рішень не можна вважати належним. Скаржник не навів передбачені у частині другій статті 389 ЦПК України підстави касаційного оскарження та не обґрунтував їх.

5. За змістом частини другої статті 393 ЦПК України, у разі якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддя постановляє відповідну ухвалу.

6. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві (речення друге частини третьої статті 185 ЦПК України).

7. Оскільки скаржник неповністю усунув недоліки поданої касаційної скарги у строк, встановлений судом, про продовження такого строку не просив, цю скаргу слід визнати неподаною і повернути. Повернення не перешкоджає повторному зверненню з касаційною скаргою до суду, якщо перестануть існувати обставини, які стали підставою для її повернення.

Керуючись статтями 185, 260, 261, 393 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

повернути ОСОБА_1 касаційну скаргу на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 березня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації, Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва», Комунального концерну «Центр комунального сервісу» за участю третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя Д. А. Гудима