КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2026 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 759/29016/21

номер провадження: 22-ц/824/2969/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Габунії М.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 - адвоката Вихрицького Романа Павловича на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 квітня 2023 року та на додаткове рішення цього ж суду від 07 червня 2023 року, ухвалені у складі судді Петренко Н.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Желань», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Фролова Олена Олександрівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Черниш Марина Олександрівна, Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), ОСОБА_4 , про визнання незаконною державної реєстрації права власності, визнання майнових прав та витребування майна із чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Желань» (далі - ТОВ «Желань»), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Фролова О.О., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Черниш М.О., Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) (далі - Департамент ДАБК міста Києва), ОСОБА_4 , у якому, з урахуванням заяви про зміну предмета позову, остаточно просила:

- визнати незаконною державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на житловий будинок на АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 , проведену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черниш М.О.;

- визнати незаконною державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , проведену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Фроловою О.О.;

- визнати за позивачем майнові права на квартиру АДРЕСА_1 , та витребувати цю квартиру з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що 10 лютого 2016 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Желань» укладено договір купівлі-продажу майнових прав №4, предметом якого є двокімнатна квартира, загальною площею 64,83 кв.м, розташована в об`єкті капітального будівництва за будівельною адресою: АДРЕСА_1 . При цьому у договорі допущено описку - замість квартири АДРЕСА_1 вказано неіснуючу у житловому будинку квартиру АДРЕСА_6 .

Цього ж дня, тобто 10 лютого 2016 року, на виконання умов договору ОСОБА_1 сплатила ТОВ «Желань» 100 % вартості майнових прав на квартиру у розмірі 894 654 грн 00 коп., що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру від 10 лютого 2016 року № 4.1.

У зв`язку із затримкою будівництва 28 березня 2018 року ТОВ «Желань» надало позивачу проєкт додаткової угоди № 1 до договору від 10 лютого 2016 року № 4 купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 , якою визначено плановий термін закінчення будівництва у четвертому кварталі 2019 року, а плановий термін введення будинку в експлуатацію у першому кварталі 2020 року.

Наприкінці 2020 року ОСОБА_1 стало відомо, що протоколом № 2 позачергових Загальних зборів учасників ТОВ «Желань» від 08 жовтня 2020 року ухвалено покласти на учасника цього товариства ОСОБА_2 обов`язок завершити будівництво житлового будинку на АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 до 01 квітня 2021 року.

06 травня 2021 року на підставі технічного паспорта та декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 29 квітня 2021 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Черниш М.О. зареєструвала право власності ОСОБА_2 на житловий будинок на АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 .

У подальшому ОСОБА_2 здійснив поділ вказаного житлового будинку, в результаті чого утворились окремі житлові та нежитлові приміщення, зокрема квартира АДРЕСА_1 .

За договором дарування від 16 червня 2021 року ОСОБА_2 відчужив спірну квартиру на користь своєї дружини ОСОБА_3 .

Вважала, що відповідач ОСОБА_2 незаконно заволодів спірним майном шляхом реєстрації права власності на житловий будинок, незважаючи на те, що майнові права на квартиру належали виключно позивачу.

Оскільки у позивача виникло право на об`єкт інвестування з моменту завершення будівництва, то вона має право на витребування спірної квартири з незаконного володіння ОСОБА_3 .

Рішенням Святошинського районного суду місто Києва від 27 квітня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Додатковим рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 07 червня 2023 року, з урахуванням ухвали Святошинського районного суду міста Києва від 26 червня 2023 року про виправлення описки, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати пов`язані з наданням правової допомоги при розгляді цивільної справи, що становить 150 000 грн 00 коп., та поштові витрати у розмірі 165 грн 00 коп., а всього 150 165 грн 00 коп.

Постановою Київського апеляційного суду від 20 березня 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Вихрицького Р.П. на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 квітня 2023 року залишено без задоволення. Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 квітня 2023 року залишено без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 07 червня 2023 року задоволено частково.

Додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 07 червня 2023 року в частині стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 поштових витрат скасовано.

Додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 07 червня 2023 року в частині стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрат на професійну правничу допомогу змінено та зменшено стягнуту суму із 150 000 грн 00 коп. до 20 000 грн 00 коп.

Постановою Верховного Суду від 03 вересня 2025 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Вихрицького Р.П. задоволено частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 20 березня 2024 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Верховний Суд зазначив, що апеляційний суд не проаналізував належним чином надані сторонами докази на предмет того, що додатковою угодою, проєкт якої складений самим продавцем (забудовником) ТОВ «Желань», останній підтвердив, що фактичним об`єктом інвестування є саме квартира під АДРЕСА_1 , як це було зазначено в основному договорі. Крім того, суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки і не спростував доводів позивача про те, що у договорі купівлі-продажу майнових прав була допущена технічна помилка щодо номера квартири - АДРЕСА_6 , якої не існує взагалі, оскільки в новозбудованому житловому будинку немає такої кількості квартир, а фактична площа двокімнатної квартири АДРЕСА_1 (63,5 кв.м) є наближеною до проєктної площі об`єкта нерухомості, визначеної у пункті 1.2 цього договору (64,83 кв.м). Також, посилаючись на те, що ОСОБА_1 не набула майнових прав на об`єкт нерухомості, адже всупереч умовам договору купівлі-продажу майнових прав акт приймання-передавання майнових прав на об`єкт нерухомості не був оформлений, апеляційний суд залишив поза увагою те, що відповідно до умов договору купівлі-продажу майнових прав від 10 лютого 2016 року № 4, зокрема пунктів 3.3-3.5, акт приймання-передавання майнових прав на об`єкт нерухомості підписується після остаточного розрахунку вартості майнових прав, який здійснюється на підставі фактичної площі квартири, визначеної технічним паспортом об`єкта нерухомості. Умови договору передбачають, що у разі розбіжностей між попередньо визначеною та фактичною площею об`єкта нерухомості сторони до підписання акта приймання-передавання майнових прав зобов`язані здійснити остаточний розрахунок, виходячи з вартості 1,0 кв.м загальної площі, визначеної відповідно до умов договору. Такий розрахунок є неможливим без отримання технічного паспорта об`єкта нерухомості (квартири), який, у свою чергу, оформлюється лише після введення об`єкта капітального будівництва в експлуатацію. Отже, хоча основна частина коштів (100 %) оплачується за попередньо визначеною площею квартири (пункт 3.2 договору), остаточна звірка і передача майнових прав (через акт) відбувається після введення будинку в експлуатацію і виготовлення технічного паспорта на квартиру, бо саме тоді: - відома точна площа квартири, - здійснюється остаточний перерахунок, - і лише потім оформлюється акт приймання-передавання майнових прав. Таким чином, акт приймання-передавання майнових прав не може бути оформлений раніше, ніж після введення об`єкта в експлуатацію, отримання технічного паспорта, визначення точної площі квартири та здійснення остаточного взаєморозрахунку між сторонами. Будь-які вимоги щодо підписання акта до настання вказаних умов суперечать положенням договору та фактично позбавляють сторін договору можливості перевірити обсяг переданих майнових прав і виконати належний розрахунок за договором. Оскільки після виконання умов договору купівлі-продажу майнових прав інвестор набуває майнові права на об`єкт інвестування, які після завершення будівництва об`єкта нерухомості та прийняття його до експлуатації трансформуються у право власності інвестора на проінвестований об`єкт з необхідністю державної реєстрації інвестором такого права за собою, то забудовник позбавлений права відчужувати об`єкт інвестування на користь будь-якої іншої особи. У цій справі, позивачка наполягала на тому, що вона виконала свої грошові зобов`язання за договором купівлі-продажу майнових прав, повністю сплативши вартість об`єкта інвестування, установлену цим договором (вартість 64,83 кв.м незавершеної будівництвом квартири), тобто вчинила дії, спрямовані на виникнення юридичних фактів, необхідних і достатніх для отримання права вимоги переходу права власності на об`єкт будівництва (квартиру), який було введено в експлуатацію.

Водночас Верховний Суд зауважив, що суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що підтвердження сплати вартості спірного нерухомого майна є прерогативою суду під час з`ясування обставин набуття у власність майнових прав на об`єкт нерухомості (а.с. 106-119, т.4).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Вихрицький Р.П. просить рішення Святошинського районного суду місто Києва від 27 квітня 2023 року скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції надав неправильну оцінку умовам укладеного ОСОБА_1 в 2016 році договору, у зв`язку з чим дійшов неправильного висновку про те, що ОСОБА_1 не набула майнових прав за договором, оскільки не був оформлений акт приймання-передачі майнових прав, що за умовами договору є обов`язком саме продавця.

Вказує, що суд в оскаржуваному рішенні неповно дослідив додаткову угоду, укладену ОСОБА_1 в 2018 році, в якій сторони підтвердили, що об`єктом інвестування є квартира саме АДРЕСА_1 як помилково зазначено в основному договорі. Зазначених обставин не заперечував відповідач, надаючи у 2018 році відповідь на запит позивача.

Наголошує, що інвестор наділений правами, тотожними правам власника нерухомого майна, пов`язаними зі створенням об`єкта нерухомого майна, а тому в разі порушення його речових прав він має право на звернення до суду за захистом шляхом пред`явлення позову про визнання за ним його майнових прав та витребування своєї власності з незаконного володіння іншої особи. Позивач, належним чином виконавши договірні зобов`язання та здійснивши повну оплату вартості майнових прав на об`єкт нерухомості, в повній мірі набув всіх прав на отримання у власність квартири АДРЕСА_1 після завершення будівництва (будівництво завершено 12 квітня 2021 року) та прийняття житлового будинку в експлуатацію.

Також представник ОСОБА_1 - адвокат Вихрицький Р.П. подав апеляційну скаргу на додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 07 червня 2023 року, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні клопотання представника відповідача Климова О.Ю. про стягнення витрат на правову допомогу відмовити.

Апеляційна скарга на додаткове рішення суду мотивована тим, що відповідач не підтвердив надання послуг на суму 150 000 грн 00 коп. та їх обґрунтованість і співмірність розміру витрат зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та значенням справи для сторони. Позивач вважає, що заявлена сума судових витрат є відверто завищеною та не відповідає обсягу вчинення юридичних дій адвокатом відповідача по даній справі. Окрім того, деякі види правової допомоги безпідставно включено до переліку послуг для визначення вартості судових витрат, зокрема: клопотання про призначення судової експертизи, яке не було задоволено судом; письмові пояснення до судових дебатів, адже цей документ не є заявою по суті спору, перелік яких визначено ст.174 ЦПК України. Зазначена в акті виконаних робіт сума гонорару та порядок її розрахунку не встановлена договором про надання правової допомоги від 27 травня 2022 року. Наданий відповідачем акт виконаних робіт є неналежним та недопустимим доказом, оскільки складений в рамках іншого договору, іншої справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - адвокат Климов О.Ю., посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи, просить апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення та додаткове рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Під час нового апеляційного розгляду 08 грудня 2025 року представник ОСОБА_3 - адвокат Климов О.Ю. подав письмові пояснення, в яких зазначає, що Верховний Суд, скасувавши постанову Київського апеляційного суду від 20 березня 2024 року та направивши справу на новий розгляд, звернув увагу на необхідність належного дослідження доказів і перевірки трьох обставин: чи підтверджує додаткова угода №1 від 28 березня 2018 року зміну предмета договору (замість квартири АДРЕСА_1 ); чи є розбіжність у номері квартири «технічною помилкою» з огляду на відсутність квартири АДРЕСА_6 у збудованому будинку; чи підтверджується факт повної оплати вартості майнових прав належними платіжними документами.

Щодо ідентичності об`єкта та відсутності «технічної помилки» адвокат Климов О.Ю. зазначає, що квартира АДРЕСА_6 у збудованому будинку фактично відсутня, що свідчить не про помилку в номері, а про відсутність самого об`єкта інвестування. Вказує, що відповідно до декларації № КВ 39 від 29 жовтня 2015 року та договору купівлі-продажу майнових прав № 4 від 10 лютого 2016 року, передбачалося будівництво багатоквартирного будинку на 4 поверхи з технічним поверхом (квартира позивача мала бути на 5-му поверсі). Натомість фактично збудований ОСОБА_2 будинок, відповідно до декларації про готовність об`єкта до експлуатації № КВ 06 від 29 квітня 2021 року, є будинком садибного типу, що має лише три поверхи та мансарду. У такому будинку відсутній 5-й поверх, а квартира АДРЕСА_1 , на яку претендує позивач, розташована на мансарді. На думку представника відповідача, це свідчить про різні об`єкти нерухомості з іншими техніко-економічними характеристиками, а тому заміна квартири АДРЕСА_6 на квартиру АДРЕСА_1 змінює не лише номер, а й істотні характеристики об`єкта. Щодо додаткової угоди № 1 від 28 березня 2018 року адвокат Климов О.Ю. зазначає, що її зміст не підтверджує зміну предмета договору. Угода стосується лише строків завершення будівництва (пункти 1.6 та 1.7 договору) і не містить положень про зміну пункту 1.2 договору щодо характеристики об`єкта або виправлення номера квартири. Крім того, копія цієї угоди не містить підпису позивача, що відповідно до ст.207 ЦК України свідчить про відсутність його волевиявлення на укладення правочину, а тому така угода не створює юридичних наслідків і не підтверджує погодження заміни квартири АДРЕСА_1 .

Також представник відповідача зазначає, що позивач не довів факту повної оплати вартості майнових прав. Надана квитанція до прибуткового касового ордера № 4.1 від 10 лютого 2016 року має ознаки штучно створеного документа і не підтверджує реального руху коштів. З банківських виписок АТ «УкрСиббанк» за рахунками ТОВ «Желань» НОМЕР_1 та НОМЕР_2 встановлено, що станом на 10 лютого 2016 року та в подальшому кошти у сумі 894 654 грн 00 коп. від позивача на рахунки товариства не надходили. Крім того, підприємство здійснювало діяльність у безготівковій формі та не вело касову книгу, а сплата такої суми готівкою суперечила ліміту 50 000 грн 00 коп., встановленому постановою Національного банку України № 210. Також вказує, що позивач не надала довідку про повну оплату об`єкта інвестування відповідно до пункту 2.2.4 договору. Крім того адвокат Климов О.Ю. зазначає, що право на майнові права за договором № 4 від 10 лютого 2016 року переходить до покупця лише після підписання акта приймання-передачі (п. 1.5 договору). Оскільки остаточний перерахунок вартості за фактичною площею сторонами не проводився і акт приймання-передачі не підписувався, майнові права до позивача не перейшли.

Вказує, що квартира АДРЕСА_1 була набута ОСОБА_3 добросовісно на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від законного власника, а на момент набуття права власності у Державному реєстрі речових прав не було записів про права позивача чи будь-які обтяження. З огляду на викладене представник відповідача дійшов висновку, що додаткова угода не підтверджує зміну об`єкта інвестування, квартира АДРЕСА_6 у новозбудованому будинку відсутня, факт повної оплати вартості майнових прав позивачем не доведений, майнові права на квартиру АДРЕСА_1 у позивача не виникли, а позов фактично спрямований на витребування майна у добросовісного набувача.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення учасників справи, які зявилися в судове засідання, враховуючи доводи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, та вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, які відповідно до ч.1 ст.417 ЦПК України є обов`язковими для суду апеляційної інстанції під час нового розгляду справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не в повному обсязі.

У справі судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 10 лютого 2016 року між ТОВ «Желань» в особі директора Гарасюти В.О. (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) укладено договір купівлі-продажу майнових прав №4, за умовами якого продавець продає, а покупець купує майнові права на об`єкт нерухомості у порядку та на умовах, передбачених цим договором (а.с. 49-53, т.1).

Згідно з пунктами 1.2, 1.3 договору купівлі-продажу майнових прав сторони домовилися, що об`єктом нерухомості, майнові права на який передаються за цим договором, є об`єкт нерухомості, розташований в об`єкті капітального будівництва за будівельною адресою: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 , з такими характеристиками: об`єкт нерухомості - квартира АДРЕСА_6 ; кількість кімнат - 2; загальна площа - 64,83 кв.м; поверх - 5; секція - 2. Загальна площа об`єкта нерухомості, вказана у пункті 1.2 цього договору, є проєктною та підлягає уточненню за даними технічного паспорта, оформленого бюро технічної інвентаризації (далі - БТІ).

У пунктах 1.5-1.7 договору купівлі-продажу майнових прав передбачено, що продавець зобов`язаний передати покупцю майнові права на об`єкт нерухомості в повному обсязі після повної сплати їх вартості, а покупець прийняти їх. Передавання та приймання майнових прав здійснюється сторонами за актом приймання-передавання майнових прав на об`єкт нерухомості. Покупець набуває право власності на майнові права після оформлення акта приймання-передавання майнових прав на об`єкт нерухомості. Плановий термін закінчення будівництва ІІІ квартал 2016 року. Плановий термін введення в експлуатацію ІІІ квартал 2016 року.

Згідно з пунктами 1.8, 1.9 договору купівлі-продажу майнових прав покупець, після набуття права власності на майнові права на об`єкт нерухомості та введення об`єкта капітального будівництва в експлуатацію, має право володіти та користуватися ним без обмежень та самостійно оформити правовстановлювальні документи на об`єкт нерухомості. Для оформлення покупцем права власності на об`єкт нерухомості продавець зобов`язаний надати йому такі документи: 1) акт приймання-передавання майнових прав на об`єкт нерухомості; 2) довідку про оплату в повному обсязі вартості майнових прав на об`єкт нерухомості; 3) завірену печаткою копію акта введення капітального будівництва в експлуатацію.

У підпунктах 2.2.3, 2.2.4 пункту 2.2 договору купівлі-продажу майнових прав передбачено, що продавець зобов`язаний: передати майнові права після повної сплати їх вартості за актом приймання-передавання майнових прав на об`єкт нерухомості; надавати покупцю довідку про внесення покупцем оплати вартості майнових прав.

Згідно з пунктами 3.1, 3.2 договору купівлі-продажу майнових прав у день укладення цього договору вартість майнових прав 1,0 кв.м об`єкта нерухомості становить 13 800 грн 00 коп., що еквівалентно 500,00 дол. США, в тому числі ПДВ 20 % - 2 300 грн 00 коп. Орієнтована загальна вартість майнових прав на об`єкт нерухомості у день укладення цього договору становить 894 654 грн 00 коп., що еквівалентно 32 415 грн 00 дол. США, в тому числі ПДВ 20 % - 149 109 грн 00 коп.

У підпунктах 3.3-3.5 договору купівлі-продажу майнових прав передбачено, що покупець протягом трьох банківських днів з дня підписання договору зобов`язаний сплатити 100 % вартості майнових прав на об`єкт нерухомості, зазначеної у пункті 3.2 цього договору. Обов`язок покупця щодо здійснення розрахунків за цим договором вважається виконаним у день зарахування суми, визначеної у пункті 3.2 договору, в касу (приймання грошових коштів у касу продавця оформлюється касовим ордером, завіреним печаткою продавця) або на розрахунковий рахунок продавця. Якщо фактична площа квартири буде відрізнятися більше ніж на 0,5 кв.м у меншу або більшу сторону від передбаченої договором, сторони до підписання акта приймання-передавання майнових прав на об`єкт нерухомості здійснюють остаточний розрахунок на підставі технічного паспорта об`єкта нерухомості, виданого Київським міським БТІ, або іншим суб`єктом з проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, виходячи з вартості 1,0 кв.м загальної площі, визначеної відповідно до умов цього договору.

Згідно з пунктом 6.3 договору купівлі-продажу майнових прав покупець зобов`язується як власник майнових прав на об`єкт нерухомості протягом 20 календарних днів після отримання від продавця офіційного повідомлення про дату передання житлового будинку під заселення оглянути об`єкт нерухомості і підписати з продавцем акт приймання-передавання майнових прав на об`єкт нерухомості за якістю або, за наявності поважних причин, письмово попередити продавця про подовження цього терміну або про наявність недоліків об`єкта нерухомості, які не дають змоги прийняти об`єкт нерухомості за якістю.

Квитанцією до прибуткового касового ордера від 10 лютого 2016 року №4.1 підтверджується, що ТОВ «Желань» прийняло від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 894 654 грн 00 коп. на підставі договору купівлі-продажу майнових прав від 10 лютого 2016 року № 4 (а.с.54, т.1).

Листом від 24 січня 2018 року № 30 ТОВ «Желань» повідомило позивача про те, що з вересня 2017 року зупинено подальше виконання робіт за договором від 02 листопада 2015 року № 02/11-1 про виконання підготовчих робіт та робіт із будівництва багатоквартирного житлового будинку на вулиці Трублаїні, 18, АДРЕСА_1 , укладеним між ТОВ «Желань» та ТОВ «Компас Груп», який є генеральним підрядником. Фінансування будівництва буде поновлено одразу після отримання нового дозволу на тимчасове порушення благоустрою, внесення змін до декларації про початок будівельних робіт, заміни генеральної підрядної організації. Запропоновано укласти додаткову угоду (а.с.57, т.1).

28 березня 2018 року між ТОВ «Желань» в особі директора Гарасюти В.О. та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1 до договору купівлі-продажу майнових прав від 10 лютого 2016 року № 4, згідно з якою сторони вирішили подовжити строк дії договору від 10 лютого 2016 року № 4 купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань за договорами (а.с.55, т.1).

Також додатковою угодою від 28 березня 2018 року № 1 сторони внесли зміни до договору купівлі-продажу майнових прав від 10 лютого 2016 року № 4, а саме пункти 1.6 і 1.7 основного договору виклали в новій редакції: «1.6. Плановий термін закінчення будівництва - IV квартал 2019 року»; «1.7. Плановий термін введення експлуатацію - І квартал 2020 року» (пункти 2, 3 додаткової угоди).

В усьому іншому сторони керуються умовами договору від 10 лютого 2016 року № 4 купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 (пункт 4 додаткової угоди).

Рішенням позачергових Загальних зборів учасників ТОВ «Желань» від 08 жовтня 2020 року, оформленим протоколом № 2, ухвалено покласти на учасника цього товариства ОСОБА_2 обов`язок завершити будівництво житлового будинку на АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 до 01 квітня 2021 року (а.с.68-69, т.1).

На підставі заяви замовника ТОВ «Желань» від 12 жовтня 2020 року Департамент ДАБК міста Києва наказом від 16 жовтня 2020 року № 167 скасував реєстрацію декларації про початок виконання будівельних робіт (крім об`єктів інженерно-транспортної інфраструктури) «Будівництво житлового будинку на вулиці Трублаїні, 18, АДРЕСА_1 » від 29 жовтня 2015 року № КВ 9. Замовник ТОВ «Желань» (а.с.115-116, т.1).

Департамент ДАБК міста Києва наказом від 10 березня 2021 року № 334 припинив право на початок виконання будівельних робіт, набуте на підставі поданого повідомлення про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів з незначними наслідками (СС1) «Будівництво житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 » від 13 листопада 2020 року № КВ 00 (а.с. 117, 118, т.1).

У подальшому Департамент ДАБК міста Києва зареєстрував замовникові будівництва, фізичній особі повідомлення про початок виконання будівельних робіт від 09 квітня 2021 року № КВ 52 та декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, що класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів з незначними наслідками (СС1) від 29 квітня 2021 року № КВ 06, на об`єкт «Будівництво житлового будинку на АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 ». Замовник ОСОБА_2 . Розробник проєктної документації ТОВ «ГК-Проект». Загальна площа об`єкта 1 857,4 кв.м, житлова площа - 853,0 кв.м. Кількість поверхів - 3 поверхи + мансарда. Дата початку будівництва - 10 квітня 2021 року. Дата закінчення будівництва - 12 квітня 2021 року (а.с.84-86, 156-163, т.1).

06 травня 2021 року на підставі технічного паспорта від 12 квітня 2021 року та декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 29 квітня 2021 року №КВ 06 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Черниш М.О. зареєструвала право власності ОСОБА_2 на житловий будинок на АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 (а.с.106-107, т.1).

На підставі висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна, серія та номер 1177, виданого 13 травня 2021 року ТОВ «Бюро технічної інвентаризації міжрегіональне», здійснено поділ житлового будинку на АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 на окремі житлові та нежитлові приміщення.

31 травня 2021 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Фролова О.О. зареєструвала право власності ОСОБА_2 на нежитлові приміщення та об`єкти житлової нерухомості (квартири), які утворилися у результаті поділу житлового будинку на АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 , в тому числі на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 63,5 кв.м, житловою площею 31,4 кв.м (номер запису про право власності /довірчої власності 42288332) (а.с. 87-103, 233-234, т.1).

16 червня 2021 року між ОСОБА_2 (дарувальник) та ОСОБА_3 (обдаровувана) укладено нотаріально посвідчений договір дарування квартири, яка складається із 2 (двох) кімнат, загальною площею 63,5 кв.м, у тому числі житловою площею 31,4 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000 (а.с. 221-223, т.1).

Згідно з технічним паспортом квартира АДРЕСА_1 (а.с. 224-229, т.1).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що за умовами договору купівлі-продажу майнових прав від 10 лютого 2016 року № 4 покупець набуває право власності на майнові права після оформлення акта приймання-передавання майнових прав на об`єкт нерухомості. Однак у матеріалах справи відсутні докази, що такий акт було оформлено, що свідчить про те, що позивач не набула майнових прав на об`єкт нерухомості. Крім того, ОСОБА_2 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 63,5 кв.м, розташовану на 4 поверсі житлового будинку, яка відрізняється за своїми характеристиками від об`єкта нерухомості, що був предметом договору купівлі-продажу майнових прав, укладеного між ОСОБА_1 і ТОВ «Желань» (квартира АДРЕСА_6 ). Як під час здійснення державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , так і під час посвідчення договору дарування цієї квартири приватними нотаріусами дотримано вимог Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV), зокрема, належним чином встановлено відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства. Позивач не надала будь-яких конкретних доказів того, що дії приватних нотаріусів є незаконними та такими, що не відповідають нормам законодавства у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, а суд таких доказів не здобув. Також відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про витребування з чужого незаконного володіння спірної квартири, оскільки така вимога є похідною від вимог про визнання незаконною державної реєстрації та визнання майнових прав.

Проте повністю з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з таких підстав.

За змістом ст.ст.15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22)).

У відповідності до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права / інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Згідно з ч.2 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У цій справі предметом позову ОСОБА_1 є, зокрема, вимоги про визнання майнових прав та витребування майна із чужого незаконного володіння.

Підставою позову зазначено неправомірне, на думку позивача, набуття відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у приватну власність квартири, яка водночас є предметом укладеного нею з ТОВ «Желань» (первісним забудовником) договору купівлі-продажу майнових прав від 10 лютого 2016 року № 4.

У ч.3 ст.4 Закону України від 18 вересня 1991 року № 1560-XII «Про інвестиційну діяльність» (тут і далі - Закон № 1560-XII у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) закріплено порядок інвестування та фінансування об`єктів житлового будівництва, зокрема, з використанням недержавних коштів, залучених від фізичних та юридичних осіб, у тому числі в управління, може здійснюватися виключно через фонди фінансування будівництва, фонди операцій з нерухомістю, інститути спільного інвестування, а також шляхом емісії цільових облігацій підприємств, виконання зобов`язань за якими здійснюється шляхом передачі об`єкта (частини об`єкта) житлового будівництва.

Відповідно до ч.5 ст.7 та ст.4 Закону № 1560-XII інвестор має право володіти, користуватися, розпоряджатися об`єктом і результатом інвестицій (об`єктами інвестиційної діяльності може бути будь-яке майно, а також майнові права).

Згідно з ч.6 ст.7 Закону № 1560-XII інвестор має право на придбання необхідного йому майна у громадян і юридичних осіб безпосередньо або через посередників за цінами і на умовах, що визначаються за домовленістю сторін, якщо це не суперечить законодавству України, без обмеження за обсягом і номенклатурою.

У ст.2 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» вказано, що об`єкт інвестування - це квартира або приміщення соціально-побутового призначення в об`єкті будівництва, яке після закінчення будівництва стає окремим майном.

Згідно зі ст.177 ЦК України до об`єктів цивільних прав належать речі, майнові права та інше.

Майном як особливим об`єктом вважаються окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (ч.1 ст.190 ЦК України).

За правилами ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування). Майнове право є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право є обмеженим речовим правом, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

За змістом положень ст.16 ЦК України одним зі способів захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, є визнання права.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За положеннями ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникає, зокрема, з договорів та інших правочинів, має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилом ст.527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У разі невиконання забудовником належним чином взятих на себе зобов`язань, а також відсутності факту введення будинку в експлуатацію, з урахуванням повної та вчасної сплати пайових внесків, ефективним способом захисту порушених прав є визнання майнових прав на об`єкт інвестування.

За загальним правилом судове рішення не породжує право власності, а лише підтверджує наявне право власності, набуте раніше на законних підставах, у випадках, коли це право не визнається, заперечується та оспорюється.

За змістом ст.ст.655, 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.

Відповідно до ст.177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

У ч.1 ст.179 ЦК України надано визначення речі як предмета матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Зазначено про їх поділ на нерухомі та рухомі (стаття 181 ЦК України) і що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Також у ст.182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Стаття 190 ЦК України визначає майно особливим об`єктом, яким вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Окремо вказано, що майнові права є неспоживчою річчю та визнаються речовими правами.

З аналізу вказаних норм права можна зробити висновок, що у ЦК України визначення майнового права відсутнє, оскільки у ст.190 ЦК України міститься вказівка лише про те, що майнові права є неспоживчою річчю і визнаються речовими правами. При цьому не викликає сумніву, що майнові права є об`єктом цивільних правовідносин.

Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги (абз. 3 ч.2 ст.3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність»).

У теорії цивілістики під майновими правами розуміється: 1) у широкому значенні речового права суб`єктивне цивільне право як таке, що стосується майнових цінностей і має грошову оцінку, наприклад, право власності на похідні права, зобов`язальні права (права з договорів, що укладаються з приводу передання майна у власність або користування), майнові права інтелектуальної власності, корпоративні права тощо; 2) у вузькому значенні - як суб`єктивне право, яке здатне бути самостійним об`єктом обороту; тобто у разі передання майнового права набувач отримує його як можливість претендування на майно або вчинення власних дій щодо майна.

Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений деякими, але не всіма правами власника майна, і яке свідчить про правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно або інше речове право на певне майно в майбутньому.

Вказане свідчить про те, що громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, а також у тому, що набуте ними на законних підставах право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (ч.2 ст.331 ЦК України).

У ст.2 Закону № 1952-IV визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно (п.9 ч.1 ст.27 цього Закону).

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 та від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 зробила висновок про те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права.

Згідно з пунктом 3 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461 (у редакції, чинній на час здійснення реєстрації декларації про готовність житлового будинку до експлуатації), прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

У пункті 78 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), передбачено, що для державної реєстрації права власності на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо), розміщене в об`єкті нерухомого майна, будівництво якого здійснювалося із залученням коштів фізичних та юридичних осіб, власником такого майна подаються: 1) документ, що підтверджує набуття у власність особою закріпленого за особою об`єкта інвестування, передбачений законодавством (інвестиційний договір, договір про пайову участь, договір купівлі-продажу майнових прав тощо); 2) технічний паспорт на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо). У разі коли державна реєстрація права власності здійснюється на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо), розміщене в об`єкті нерухомого майна, будівництво якого завершено та який прийнято в експлуатацію після 01 січня 2013 року, також обов`язково зазначаються у відповідній заяві відомості про реєстраційний номер документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, та подаються завірені особою, що залучала кошти фізичних та юридичних осіб, копії: документа, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси (крім випадків державної реєстрації права власності на реконструйований об`єкт нерухомого майна, а також випадків, коли адреса отримана під час реалізації експериментального проекту з присвоєння адрес об`єктам будівництва та об`єктам нерухомого майна та зазначена в документі, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта); документа, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна до його реконструкції, - у разі державної реєстрації права власності на реконструйований об`єкт нерухомого майна (крім випадків, коли право власності на такий об`єкт вже зареєстровано в Державному реєстрі прав або коли законодавством не передбачено оформлення та видачу документа на такий об`єкт нерухомого майна). У такому разі державний реєстратор відповідно до наданих заявником у відповідній заяві відомостей про реєстраційний номер документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, обов`язково перевіряє наявність реєстрації такого документа в Єдиному реєстрі документів, відсутність суперечностей між заявленими правами та відомостями, що містяться в цьому Реєстрі. Відомості про реєстраційний номер документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, не зазначаються, а завірені особою, що залучала кошти фізичних та юридичних осіб, копії документів, передбачені цим пунктом, не подаються у разі, коли такою особою відповідно до пункту 77 цього Порядку подано зазначені відомості та документи для долучення їх до Державного реєстру прав.

Зазначеними нормами встановлено первинний спосіб набуття права власності на річ, на яку раніше не було і не могло бути встановлене право власності інших осіб.

Таким чином, саме інвестор як особа, за кошти якої і на підставі договору з яким був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування.

Державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийнято в експлуатацію у встановленому порядку. В іншому випадку інвестор не зможе визнати право власності на квартиру до введення будинку в експлуатацію.

Згідно з ч. 4 ст.334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Отже, інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою.

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього (ч.1 ст.330 ЦК України).

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ч.1 ст.387 ЦК України).

У підпункті 3 ч.1 ст.388 ЦК України міститься перелік підстав, за яких власник майна має право витребувати своє майно, зокрема якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Якщо майно було набуте безпідставно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (ч.3 ст.388 ЦК України).

Оскільки після виконання умов інвестиційного договору інвестор набуває майнові права на об`єкт інвестування, які після завершення будівництва об`єкта нерухомості та прийняття його до експлуатації трансформуються у право власності інвестора на проінвестований об`єкт з необхідністю державної реєстрації інвестором такого права за собою, то забудовник позбавлений права відчужувати об`єкт інвестування на користь будь-якої іншої особи.

Таким чином, інвестор наділений правом вимагати повернення належного йому об`єкта інвестування від будь-якої іншої особи.

Аналогічні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № 14-8цс21).

Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові також зробила правовий висновок про те, що інвестор наділений правами, тотожними правам власника нерухомого майна, пов`язаними зі створенням об`єкта нерухомого майна, а тому в разі порушення його речових прав він має право на звернення до суду за їх захистом шляхом пред`явлення позову про визнання за ним його майнових прав та витребування своєї власності з незаконного володіння іншої особи (ст.ст.392, 388 ЦК України). При цьому не вимагається визнання недійсними нікчемних правочинів, які спрямовані на незаконне заволодіння майном інвестора іншими особами (ст.228 ЦК України).

Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У справі встановлено, що на підтвердження обставин набуття права на об`єкт інвестування ОСОБА_1 надала такі докази:

- договір купівлі-продажу майнових прав від 10 лютого 2016 року № 4, укладений між ТОВ «Желань» та ОСОБА_1 , предметом якого є об`єкт нерухомості, розташований в об`єкті капітального будівництва за будівельною адресою: АДРЕСА_1 , з такими характеристиками: об`єкт нерухомості - квартира АДРЕСА_6 ; кількість кімнат - 2; проєктна загальна площа -64,83 кв.м; поверх - 5;

- квитанцію до прибуткового касового ордера від 10 лютого 2016 року № 4.1, згідно з якою ТОВ «Желань» прийняло від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 894 654 грн 00 коп. на підставі договору купівлі-продажу майнових прав від 10 лютого 2016 року № 4, що відповідало вартості 64,83 кв.м незавершеного будівництвом об`єкта інвестування;

- лист від 24 січня 2018 року № 30, у якому ТОВ «Желань» запропонувало позивачу укласти додаткову угоду до договору купівлі-продажу майнових прав;

- додаткову угоду від 28 березня 2018 року № 1 до договору купівлі-продажу майнових прав від 10 лютого 2016 року № 4, укладену між ТОВ «Желань» та ОСОБА_1 , згідно з якою сторони вирішили подовжити строк дії договору від 10 лютого 2016 року № 4 купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань за договорами.

Разом з тим, суд першої інстанції належним чином не проаналізував надані сторонами докази на предмет того, що додатковою угодою, проєкт якої складений самим продавцем (забудовником) ТОВ «Желань», останній підтвердив, що фактичним об`єктом інвестування є саме квартира під АДРЕСА_1 не АДРЕСА_6 , як це було зазначено в основному договорі.

Крім того, суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що у договорі купівлі-продажу майнових прав була допущена технічна помилка щодо номера квартири - АДРЕСА_6 , якої не існує взагалі, оскільки в новозбудованому житловому будинку немає такої кількості квартир, а фактична площа двокімнатної квартири АДРЕСА_1 (63,5 кв.м) є наближеною до проєктної площі об`єкта нерухомості, визначеної у пункті 1.2 цього договору (64,83 кв.м).

Також, дійшовши висновку про те, що ОСОБА_1 не набула майнових прав на об`єкт нерухомості, адже всупереч умовам договору купівлі-продажу майнових прав акт приймання-передавання майнових прав на об`єкт нерухомості не був оформлений, суд першої інстанції залишив поза увагою те, що відповідно до умов договору купівлі-продажу майнових прав від 10 лютого 2016 року № 4, зокрема, пунктів 3.3-3.5, акт приймання-передавання майнових прав на об`єкт нерухомості підписується після остаточного розрахунку вартості майнових прав, який здійснюється на підставі фактичної площі квартири, визначеної технічним паспортом об`єкта нерухомості.

При цьому колегія судді враховує, що умови договору передбачають, що у разі розбіжностей між попередньо визначеною та фактичною площею об`єкта нерухомості сторони до підписання акта приймання-передавання майнових прав зобов`язані здійснити остаточний розрахунок, виходячи з вартості 1,0 кв.м загальної площі, визначеної відповідно до умов договору.

Такий розрахунок є неможливим без отримання технічного паспорта об`єкта нерухомості (квартири), який, у свою чергу, оформлюється лише після введення об`єкта капітального будівництва в експлуатацію.

Отже, хоча основна частина коштів (100 %) оплачується за попередньо визначеною площею квартири (пункт 3.2 договору), остаточна звірка і передача майнових прав (через акт) відбувається після введення будинку в експлуатацію і виготовлення технічного паспорта на квартиру, оскільки саме тоді відома точна площа квартири, здійснюється остаточний перерахунок та лише потім оформлюється акт приймання-передавання майнових прав.

Таким чином, акт приймання-передавання майнових прав не може бути оформлений раніше, ніж після введення об`єкта в експлуатацію, отримання технічного паспорта, визначення точної площі квартири та здійснення остаточного взаєморозрахунку між сторонами. Будь-які вимоги щодо підписання акта до настання вказаних умов суперечать положенням договору та фактично позбавляють сторін договору можливості перевірити обсяг переданих майнових прав і виконати належний розрахунок за договором.

Оскільки після виконання умов договору купівлі-продажу майнових прав інвестор набуває майнові права на об`єкт інвестування, які після завершення будівництва об`єкта нерухомості та прийняття його до експлуатації трансформуються у право власності інвестора на проінвестований об`єкт з необхідністю державної реєстрації інвестором такого права за собою, то забудовник позбавлений права відчужувати об`єкт інвестування на користь будь-якої іншої особи.

Отже, за встановлених вище обставин справи та наведеного правового регулювання, враховуючи правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 03 вересня 2025 року у цій справі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно мотивував підстави для відмови в позові ОСОБА_1 відсутністю в неї акта приймання-передавання майнових прав. Суд першої інстанції не врахував зміст умов договору купівлі-продажу майнових прав від 10 лютого 2016 року № 4, відповідно до яких підписання такого акта поставлено у залежність від завершення будівництва об`єкта, введення його в експлуатацію, виготовлення технічного паспорта та визначення фактичної площі квартири. Отже, відсутність зазначеного акта за таких умов не може сам по собі свідчити про відсутність у інвестора майнових прав на об`єкт інвестування.

Крім того, колегія суддів не погоджується і з висновком суду першої інстанції про те, що квартира АДРЕСА_1 є іншим об`єктом нерухомості, ніж той, що був предметом договору купівлі-продажу майнових прав, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Желань». Як убачається з матеріалів справи, додатковою угодою від 28 березня 2018 року, підготовленою самим забудовником, сторони погодили продовження строку дії договору купівлі-продажу майнових прав щодо квартири АДРЕСА_1 . При цьому встановлено, що у збудованому будинку відсутня квартира АДРЕСА_6 , зазначена у пункті 1.2 основного договору, тоді як квартира АДРЕСА_1 відповідає погодженим сторонами характеристикам об`єкта інвестування - є двокімнатною та має площу, наближену до проєктної площі, визначеної у договорі.

У той же час, колегія суддів відповідно до ч.1 ст. 417 ЦПК України на виконання імперативних вказівок, викладених у постанові Верховного Суду від 03 вересня 2025 року, з`ясувала обставини виконання позивачем грошових зобов`язань за договором купівлі-продажу майнових прав від 10 лютого 2016 року № 4 щодо повноти сплати вартості майнових прав, необхідності проведення остаточного розрахунку після визначення фактичної площі квартири та значення цих обставин для виникнення у позивача майнових прав на об`єкт інвестування. За результатами дослідження зазначених обставин колегія суддів встановила таке.

Згідно з п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України).

Відповідно до чч.1-2 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як зазначалося вище, упункті 1.5 договору купівлі-продажу майнових прав передбачено, що продавець зобов`язаний передати покупцю майнові права на об`єкт нерухомості в повному обсязі після повної сплати їх вартості, а покупець прийняти їх. Передавання та приймання майнових прав здійснюється сторонами за актом приймання-передавання майнових прав на об`єкт нерухомості. Покупець набуває право власності на майнові права після оформлення акта приймання-передавання майнових прав на об`єкт нерухомості.

Покупець зобов`язаний сплатити повністю вартість майнових прав на об`єкт нерухомості в порядку, строки і на умовах, визначених цим договором (підпункт 2.4.1 пункту 2.4 договору купівлі-продажу майнових прав).

У підпунктах 2.2.3, 2.2.4 пункту 2.2 договору купівлі-продажу майнових прав передбачено, що продавець зобов`язаний: передати майнові права після повної сплати їх вартості за актом приймання-передавання майнових прав на об`єкт нерухомості; надавати покупцю довідку про внесення покупцем оплати вартості майнових прав.

Згідно зі ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ч.1 ст.76 ЦПК Українипередбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до приписів ст.77 ЦПК Україниналежними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно з ч.2 ст.78 ЦПК Україниобставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже за змістом пункту 1.5, пункту 1.9, підпунктів 2.2.3, 2.2.4, підпункту 2.4.1, пунктів 3.3-3.5 договору купівлі-продажу майнових прав від 10 лютого 2016 року № 4 у взаємозв`язку зі статтями 11, 509, 526, 629, 655, 656 ЦК України, ОСОБА_1 набуває майнові права на об`єкт інвестування - двокімнатну квартиру у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , фактично ідентифіковану сторонами як квартиру АДРЕСА_1 , лише після повної оплати вартості майнових прав.

При цьому колегія суддів враховує, що саме довідка продавця про внесення покупцем оплати вартості майнових прав, прямо передбачена пунктом 1.9 та підпунктом 2.2.4 договору, є погодженим сторонами належним і допустимим доказом підтвердження повного виконання покупцем свого зобов`язання.

Під час нового розгляду справи у суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - адвокат Вихрицький Р.П. щодо надання довідки продавця про внесення покупцем оплати вартості майнових прав пояснив, що позивач ОСОБА_1 такої довідки від продавця не отримувала, а тому він не має можливості подати зазначений документ суду. Вказані пояснення представника позивача зафіксовані у протоколах судових засідань від 16 грудня 2025 року та від 03 лютого 2026 року (а.с.185-187, 200-201, т.4).

За відсутності довідки продавця про внесення покупцем оплати вартості майнових прав, передбаченої пунктом 1.9 та підпунктом 2.2.4 договору, факт повної оплати у погоджений сторонами спосіб не може вважатися належно підтвердженим. За таких обставин надана позивачем квитанція до прибуткового касового ордера від 10 лютого 2016 року № 4.1 про прийняття ТОВ «Желань» від ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 894 654 грн 00 коп. сама по собі не є належним та достатнім доказом набуття нею майнових прав на об`єкт інвестування - двокімнатну квартиру у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 , а також виникнення у ТОВ «Желань» обов`язку вчинити подальші передбачені договором дії щодо оформлення та передачі ОСОБА_1 майнових прав на цей об`єкт.

Колегія суддів вважає, що всупереч доводам представника ОСОБА_1 - адвоката Вихрицького Р.П., тлумачення наданої ОСОБА_1 квитанції до прибуткового касового ордера від 10 лютого 2016 року № 4.1, згідно з якою ТОВ «Желань» прийняло від неї 894 654 грн 00 коп. за договором купівлі-продажу майнових прав від 10 лютого 2016 року № 4, як належного підтвердження повної оплати та доказу набуття нею майнових прав на спірну двокімнатну квартиру у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , є безпідставним, оскільки умовами договору передбачено інший спосіб підтвердження виконання фінансових зобов`язань - видати довідку про повну оплату майнових прав, а підміна такого документа квитанцією про сплату фактично означала б довільне тлумачення умов договору, що законом не допускається.

При цьому апеляційний суд звертає увагу, що зібрані у справі докази не виключають факту передання ОСОБА_1 на користь ТОВ «Желань» грошових коштів у сумі 894 654 грн 00 коп. на виконання договору купівлі-продажу майнових прав від 10 лютого 2016 року № 4 та дають підстави для обґрунтованого припущення про їх фактичне прийняття товариством. Разом з тим, оскільки погоджений сторонами спосіб підтвердження належного виконання грошового зобов`язання у вигляді довідки продавця про повну оплату майнових прав відсутній, а передбачені договором умови оформлення та передачі майнових прав не були реалізовані, то такі обставини не свідчать про виникнення у позивача майнових прав на спірний об`єкт інвестування. За умови доведення факту отримання ТОВ «Желань» зазначених коштів без належного набуття позивачем зустрічного майнового права, або у разі відпадіння правової підстави їх утримання, ОСОБА_1 не позбавлена права на захист своїх інтересів шляхом застосування правового механізму, передбаченого ст.1212 ЦК України.

Отже, установивши, що надані ОСОБА_1 докази не підтверджують у погоджений сторонами договору спосіб факту повної оплати вартості майнових прав за договором купівлі-продажу майнових прав від 10 лютого 2016 року № 4, а відтак не доводять виникнення у неї майнових прав на об`єкт інвестування - квартиру АДРЕСА_1 , колегія суддів приходить до висновку, що її позовні вимоги про визнання майнових прав, визнання незаконною державної реєстрації права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння задоволенню не підлягають.

Суд першої інстанції, дійшовши правильного по суті висновку про відмову в позові, у порушення вимог ст.ст. 263, 264 ЦПК України, не врахував належним чином зміст умов договору купівлі-продажу майнових прав від 10 лютого 2016 року № 4 щодо порядку підтвердження повної оплати вартості майнових прав та моменту їх виникнення, значення додаткової угоди від 28 березня 2018 року для ідентифікації об`єкта інвестування, а також не надав належної оцінки поданим сторонами доказам щодо виконання позивачем грошових зобов`язань за договором у їх сукупності.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для зміни оскаржуваного рішення шляхом викладення його мотивувальної частини у редакції цієї постанови.

Ухвалюючи додаткове рішення від 07 червня 2023 року, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 26 червня 2023 року, про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 150 000 грн 00 коп. та поштові витрати у сумі 165 грн 00 грн, а всього - 150 165 грн 00 коп., суд першої інстанції виходив із того, що у задоволенні позову відмовлено, а ОСОБА_3 надала належні докази на підтвердження понесених витрат. Визначений стороною відповідача розмір витрат на правничу допомогу в сумі 150 000 грн 00 коп. відповідає обсягу наданих послуг і критеріям реальності, розумності та співмірності.

Однак повністю з такими висновками повністю погодитись не можна, виходячи з такого.

З матеріалів справи вбачається, що 02 травні 2023 року представник ОСОБА_3 - адвокат Климов О.Ю. подав клопотання, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 витрати, пов`язані з наданням правової допомоги при розгляді цивільної справи № 759/29016/21, що становить 150 000 грн 00 коп. та поштові витрати у розмірі 165 грн 00 коп.

Клопотання мотивоване тим, що 27 травня 2022 року між ОСОБА_3 та адвокатом Климовим О.Ю. було укладено договір про надання правової допомоги з терміном дії три роки. Вартість наданої правової допомоги, пов`язаної з підготовкою процесуальних документів та розглядом судової справи, визначена відповідно до прейскуранту цін та погоджена, відповідно до додатку до договору, оплачена у повному обсязі. Вказував, що понесення ОСОБА_3 витрат на професійну правничу допомогу підтверджується документально.

Також адвокат Климов О.Ю. вказував, що у даній справі його довірителькою ОСОБА_3 понесені поштові витрати на відправлення процесуальних документів до суду та учасникам процесу у розмірі 165 грн 00 коп., і ці витрати входять до структури судових витрат (а.с.221, т.2).

Так, відповідно до ч.ч.3-4 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

Згідно з ч.1 ст.15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

У відповідності до положень ч.1, п.п.1, 4 ч.3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави, як закріплено у ч.1 ст.137 ЦПК України.

У відповідності до п.п.1, 2 ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

Згідно з ч.3 ст.137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому у відповідності до ч.2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з ч.3. ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У відповідності до ч.4. ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

З матеріалів справи вбачається, що 27 травня 2022 року між адвокатом Климовим О.Ю. та ОСОБА_3 укладено договір про надання правової допомоги, за умовами якого адвокат Климов О.Ю. на умовах платності зобов`язався надавати ОСОБА_3 професійну правничу допомогу у цій справі (а.с.222-223, т.2).

Відповідно до акту виконаних робіт по договору про надання правової допомоги від 02 травня 2023 року адвокатом Климовим О.Ю. було надано наступні послуги згідно договору про надання правової допомоги від 27 травня 2022 року: відзив на позовну заяву 21 вересня 2022 року - 15 000 грн 00 коп.; клопотання про залучення третьої особи 21 вересня 2022 року - 3 000 грн 00 коп.; адвокатський запит директору ТОВ «Желань» 08 вересня 2022 року - 2 000 грн 00 коп.; клопотання про витребування доказів 21 вересня 2022 року - 5 000 грн 00 коп.; клопотання про призначення комплексної судової експертизи - 5 000 грн 00 коп.; судові засідання 21 вересня 2022 року, 21 листопада 2022 року, 14 лютого 2023 року, 21 березня 2023 року, 27 квітня 2023 року - по 5 000 грн 00 коп.; письмові пояснення до судових дебатів 27 квітня 2023 року на 12 арк. - 7 535 грн 00 коп.; клопотання про стягнення судових витрат 02 травня 2023 року - 3 000 грн 00 коп.; поштові витрати у розмірі 165 грн 00 коп., гонорар - 89 465 грн 00 коп. (а.с.234, т.2).

Відповідно до квитанцій до прибуткового касового ордера:

№ 1 від 21 вересня 2022 року прийнято від ОСОБА_3 на підставі договору про надання правової допомоги від 27 травня 2022 року у справі № 759/29016/21 - 5 000 грн 00 коп.;

№ 2 від 21 листопада 2022 року прийнято від ОСОБА_3 на підставі договору про надання правової допомоги від 27 травня 2022 року у справі № 759/29016/21 - 10 000 грн 00 коп.;

№ 1 від 21 березня 2023 року прийнято від ОСОБА_3 на підставі договору про надання правової допомоги від 27 травня 2022 року у справі № 759/29016/21 - 5 000 грн 00 коп.;

№ 2 від 27 квітня 2023 року прийнято від ОСОБА_3 на підставі договору про надання правової допомоги від27 травня 2022 року у справі № 759/29016/21 - 12 535 грн 00 коп.;

№ 1 від 02 травня 2023 року прийнято від ОСОБА_3 на підставі договору про надання правової допомоги від 27 травня 2022 року у справі № 759/29016/21 - 92 465 грн 00 коп. (а.с.231 232, т.3).

Всього відповідачем ОСОБА_5 в рахунок надання правової допомоги адвокатом Климовим О.Ю. сплачено 125 000 грн 00 коп.

За змістом ст.30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

При зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту.

Зазначене відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19 (провадження № К/9901/27657/20).

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.

Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), від 31 липня 2020 року у справі №301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19), від 30 вересня 2020 року у справі №201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19), від 23 травня 2022 року у справі №724/318/21 (провадження № 61-19599св21).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22).

Процесуальний закон визначає критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Щодо співмірності витрат на правову допомогу слід також ураховувати позицію Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 640/6209/19, відповідно до якої розмір відшкодування судових витрат повинен бути співрозмірним із ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також суд має враховувати критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Як убачається з матеріалів справи інтереси ОСОБА_3 в суді першої інстанції представляв адвокат Климов О.Ю, з яким 27 травня 2022 року був укладений договір. Договором передбачено, що клієнт зобов`язаний сплатити гонорар адвокату в розмірі та в строк згідно умов цього договору; відшкодувати адвокату витрати, пов`язані з підготовкою та веденням справи, згідно прейскуранта цін на адвокатські послуги, які не включені до складу гонорару. Гонорар адвоката визначається сторонами за домовленістю, визначеною в додатку до цього договору та який є конфіденційним.

У прейскуранті цін на адвокатські послуги, який є додатком № 1 до договору від 27 травня 2022 року, зазначена вартість послуг, в тому числі передбачено, що у разі отримання позитивного рішення суду на користь клієнта, адвокату сплачується гонорар успіху в сумі 10% від суми, яка буде задоволена судом (а.с.225, т.2).

На виконання робіт по договору про надання правової допомоги, в тому числі: складання відзиву на позовну заяву, клопотання на залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, адвокатський запит директору ТОВ «Желань», клопотання про витребування доказів, клопотання про призначення комплексної судової експертизи, п`ять судових засідань, письмові пояснення до судових дебатів, клопотання про стягнення судових витрат, поштові витрати, гонорар, складений акт виконаних робіт по договору про надання правової допомоги (а.с.224, т.2).

Матеріалами справи підтверджується факт отримання ОСОБА_3 послуг адвоката Климова О.Ю. щодо надання правової допомоги.

За наслідками здійсненої оцінки розміру судових витрат, понесених відповідачем ОСОБА_3 на правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції, через призму критеріїв, встановлених ч. 3 ст. 141 ЦПК України, та враховуючи обсяг виконаних адвокатом робіт, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для зменшення заявленого до стягнення розміру витрат на професійну правничу допомогу, надану в суді першої інстанції.

Зокрема, при розгляді клопотання в частині стягнення додаткової оплати («гонорар успіху адвоката») апеляційний суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, з посиланням на рішення ЄСПЛ (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96), де вирішувалося питання обов`язковості для суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ зазначив, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Водночас угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (пункт 55).

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що з урахуванням практики Європейського суду з прав людини не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

У цій справі адвокат Климов О.Ю. заявив до стягнення з ОСОБА_1 89 465 грн 00 коп., визначивши цю суму як гонорар успіху.

Однак умовами договору від 27 травня 2022 року, укладеним між ОСОБА_5 та адвокатом Климовим О.Ю., сплата «гонорару успіху» не передбачена.

Суд першої інстанції зазначеного не врахував і безпідставно зобов`язав ОСОБА_1 сплатити ОСОБА_3 суму у розмірі 89 465 грн 00 коп.

Крім того, як зазначалось вище, аналіз ч.4. ст.137 ЦПК України вказує на те, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, а також у постановах Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19, від 12 січня 2022 року у справі № 750/10242/20.

Як вбачається з матеріалів справи, 06 червня 2023 року представник позивача - адвокат Захарчук І.А.подав до суду першої інстанції заяву про зменшення розміру судових витрат відповідача ОСОБА_3 , посилаючись, зокрема, на те, що визначені в акті виконаних робіт від 02 травня 2023 року суми надання правової допомоги адвокатом Климовим О.Ю., є безпідставно завищеними, адже дані послуги не потребували вчинення великої кількості юридичних та процесуальних дій та витраченого часу, дані суми не узгоджуються з ринковою вартістю юридичних послуг та не є такими, що відповідають критеріям реальності адвокатських витрат та розумності їхнього розміру (а.с.240-244, т.2).

Тому, враховуючи складність справи та виконаної адвокатом Климовим О.Ю. роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин даної справи, яка є типовою та не вимагає специфічних процесуальних стратегій чи екстраординарних дій адвоката, а також з урахуванням доводів представника позивача щодо неспівмірності розміру заявлених до стягнення витрат на правничу допомогу наданим послугам, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність зменшення їх розміру та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати пов`язані з наданням правової допомоги у справі в розмірі 20 000 грн 00 коп.

Крім того, відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Як зазначалось вище, за правилом п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, у разі відмови в позові інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

У справі встановлено, що в ході розгляду справи у суді першої інстанції відповідачем ОСОБА_3 понесено поштові витрати на направлення поштової кореспонденції із процесуальними документами у справі в загальному розмірі 165 грн 00 коп.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить висновку, що додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 07 червня 2023 року в частині визначення розміру судових витрат слід змінити та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000 грн 00 коп. та поштові витрати у розмірі 165 грн 00 коп., а всього - 20 165 грн 00 коп.

Тому апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Вихрицького Р.П. на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 квітня 2023 року та на додаткове рішення цього ж суду від 07 червня 2023 року підлягають задоволенню частково.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Вихрицького Романа Павловича на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 квітня 2023 року та на додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 07 червня 2023 року - задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 квітня 2023 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 квітня 2023 року залишити без змін.

Додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 07 червня 2023 року в частині визначення розміру судових витрат, пов`язаних з розглядом справи - змінити та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати пов`язані з наданням правової допомоги у справі в розмірі 20 000 грн 00 коп. та поштові витрати у розмірі 165 грн 00 коп., а всього - 20 165 грн 00 коп. (двадцять тисяч сто шістдесят п`ять) грн 00 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 березня 2026 року.

Головуючий

Судді: