Провадження №22-ц/812/466/26
П О С Т А Н О В А

Іменем України

13 березня 2026 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Лівінського І.В. та Яворської Ж.М.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників цивільну справу №522/17126/25-Е за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення, яке ухвалив Південноукраїнський міський суд Миколаївської області під головуванням судді Волощук Олени Олександрівни у приміщенні цього суду 04 грудня 2025 року, дата складання повного судового рішення не зазначена, за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Новий Колектор» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

у с т а н о в и в :

У липні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Новий Колектор» (далі ТОВ «Новий Колектор») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором

Позов мотивовано тим, що 30 квітня 2021 року між ТОВ «Укр Кредит Фінанс» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №0688-0456, який підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора (електронного підпису). Згідно вказаного договору відповідачу було надано кредит в розмірі 10000 грн строком на 99 днів за умови сплати стандартної процентної ставки у розмірі 2,5% на день за користування кредитом (знижена - 2% та пільгова - 0,01%). Відповідач зобов`язався його повернути та сплатити відсотки. Однак, взятих на себе зобов`язань за цим договором не виконав, що призвело до виникнення заборгованості, яка станом на 22 липня 2025 року утворилась у розмірі 30000 грн, що складається із заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 10000 грн та нарахованими відсотками на кредит у розмірі 20000 грн. Крім того, згідно Договору факторингу №УКФ-261224-2 від 26 грудня 2024 року ТОВ «Укр Кредит Фінанс» відступлено право вимоги вищевказаної заборгованості ТОВ «Новий Колектор», де згідно акту прийому-передачі Реєстру боржників за цим договором до позивача перейшло право вимоги до відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором №0688-0456 від 30 квітня 2021 р. Відповідач добровільно вказану заборгованість за кредитом не сплачує.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь вищевказану заборгованість та понесені судові витрати у розмірі 2422 грн 40 коп.

Рішенням Південноукраїнського міськрайонного суду Миколаївської області від 04 грудня 2025 р. позовні вимоги задоволені.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Новий Колектор» заборгованість за кредитним договором №0688-0456 від 30 квітня 2021 р. в розмірі 30000 грн та 2422 грн 40 коп. в рахунок відшкодування сплаченого судового збору.

Рішення суд мотивував тим, що укладення договору та отримання відповідачем кредитних коштів у розмірі 10000,00 грн. на його картку (маска картки НОМЕР_1 ) підтверджується матеріалами справи та довідкою ТОВ «Укр Кредит Фінанс» про перерахування суми кредиту №0688-0456 від 30.04.2021.

Доказів, які б спростовували зазначені обставини, факт отримання грошових коштів, належності картки відповідачу, на яку здійснено перерахування коштів, та розмір заборгованості, відповідач суду не надав.

За вказаних обставин, враховуючи умови укладеного договору, строк кредитування, вказаний у ньому, а також те, що відповідач в односторонньому порядку відмовився від виконання договірних зобов`язань, не повернув отримані грошові кошти та не сплатив проценти за користування ними, суд дійшов висновку про задоволення позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що рішення суду є незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить його скасувати, ухвалити нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 не було отримано виклик до суду та ухвала про відкриття провадження по справі, а також пакет документів від позивача, у зв`язку з чим він був позбавлений можливості належним чином надати відзив та докази. Проте, суд першої інстанції на зазначені обставини і вимоги закону уваги не звернув, розглянувши справу за його відсутності та за відсутності доказів його належного повідомлення про розгляд справи. Крім того, ОСОБА_1 зауважує, що у графі кредитного договору «Реквізити сторін» зазначено, що договір підписано позичальником одноразовим ідентифікатором (одноразовим паролем) A177, однак доказів проведення ідентифікації відповідача при вході в особистий кабінет в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію», до позовної заяви надано не було. Зазначення у тексті договору особистих даних відповідача не підтверджує підписання ним кредитного договору в електронній формі. Належними та допустимими доказами міг бути моніторинг дій користувача в інформаційно-телекомунікаційній системі, яким зафіксовано чітку послідовність (хронологію) всіх дій фінансової установи та споживача щодо укладення електронного договору в інформаційно-телекомунікаційній системі, яку фінансова установа використовує для укладення електронних договорів, а на підтвердження ідентифікації ОСОБА_1 , в тому числі через систему BankID - фото з паспортом ОСОБА_1 , на підтвердження того, що саме він оформлював кредитні відносини з ТОВ «Укр Кредит Фінанс». Разом із тим, такі докази не подавалися до суду першої інстанції, оскільки документ під назвою «Моніторинг дій користувача в інформаційно-телекомунікаційній системі», складений від імені директора ТОВ «Укр Кредит Фінанс», не підписаний ним і не завірений печаткою юридичної особи та не може вважатися допустимим доказом. На підтвердження факту видачі кредиту позивач надав довідку, складену за підписом директора та завірену печаткою ТОВ «Укр Кредит Фінанс» про перерахування суми кредиту №0688-0456 від 30 квітня 2021 року ОСОБА_1 на картку, маска якої № НОМЕР_1 , через платіжну систему LIQPАУ, платіж на суму 10000 грн. Разом із тим відомостей або доказів, що зазначений картковий рахунок належить саме відповідачу, матеріали справи не містять. Також в матеріалах справи відсутні докази верифікації банківської картки, на яку, начебто, здійснювалося перерахування коштів за договором. До того ж, позивачем не було надано жодного первинного документу, який би засвідчив, що ОСОБА_1 були перераховані грошові кошти у розмірах, які зазначені позивачем по справі, і що наявні в матеріалах справи документи, а саме розрахунок заборгованості та витяг з реєстру боржників, у якому зазначено суму заборгованості за відступленою вимогою, лише констатують наявність заборгованості у фіксованій сумі, але не підтверджують її наявність, походження і розмір. З урахуванням того, що надані позивачем розрахунки суми боргу за кредитним договором та витяг з реєстру боржників не є зведеними документами, які не були погоджені з відповідачем і не підтверджені первинними обліковими бухгалтерськими документами, ОСОБА_1 вважає, що позивач не довів наявності у нього заборгованості за вказаним договором кредиту у розмірі, зазначеному у розрахунку. Щодо нарахування відсотків відповідач зауважує, що з 12 грудня 2020 року він був призваний на військову службу у військову частину, а з 13 квітня 2023 року був прийнятий на військову службу за контрактом до Національної гвардії України, тобто в період дії кредитного договору та на даний час бере безпосередню участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації. Отже, на думку відповідача, суд повинен був застосувати норми пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а нарахування процентів в сумі 20000 грн. є безпідставним.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги за безпідставністю її доводів.

Справа з урахуванням ціни позову та положень частини 1 статті 369 ЦПК України розглянута апеляційним судом без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним положенням закону не повною мірою.

Суд першої інстанції встановив і таке вбачається з матеріалів справи, що 30 квітня 2021 року Товариство з обмеженою віповідальністю «Укр кредит Фінанс» (далі - ТОВ «Укр кредит Фінанс») (кредитодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) уклали договір про відкриття кредитної лінії №0688-0456 (далі Договір), згідно з умовами якого кредитодавець зобов`язався відкрити кредитну лінію для позичальника шляхом надання позичальнику грошових коштів (кредит) на умовах строковості, зворотності, платності для задоволення особистих потреб, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити нараховані кредитодавцем проценти за користування кредитом.

Вказаний договір було укладено в електронній формі шляхом його підписання відповідачем за допомогою надісланого йому кредитодавцем одноразового ідентифікатора А177, що підтверджується копією договору (а.с. 27-43).

Згідно з пунктами 2.1, 2.3, 2.5., 3.6. Договору розмір кредитного ліміту, тобто загальний розмір кредиту 10000,00 грн.; тип процентної ставки за користуванням кредитом фіксована; заявлений строк користування кредитом (обраний позичальником в момент укладання Договору строк користування кредитом, протягом якого може бути використано право користування кредитом за пільговою та/або зниженою процентною ставкою) складає 14 календарних днів з дня надання кредиту; нараховані проценти за користування кредитом у заявлений строк 2800,00 грн.

У пункті 3.1 Договору сторони домовились, що позичальник зобов`язується повернути кредитодавцю кредит, проценти за користування кредитом та нараховану неустойку не пізніше ніж в останній календарний день строку кредитування, вказаного у пункті 6.4 цього договору шляхом здійснення безготівкового переказу на банківський рахунок кредитоавця.

Відповідно до пункту 6.5. кредитного договору строк кредитування, тобто, строк на який надається кредит позичальнику: 99 календарних днів з моменту перерахування кредиту позичальнику (строк кредитування). Строк договору є рівним строку кредитування. В частині виконання зобов`язань Договір діє до повного та належного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором.

Нарахування процентів за користування кредитом здійснюється щоденно, починаючи з першого дня видачі кредиту та до дати фактичного повернення всієї суми кредиту в наступних розмірах: стандартна процентна ставка - 2,5% за кожен день користування кредитом (вказана процентна ставка застосовується протягом всього строку дії цього договору, за виключення строку використання права користування кредитом за зниженою та/або пільговою ставкою), знижена процентна ставка - 2% (п.2.4. кредитного договору), а пільгова процентна ставка - 0,01% (п.4 паспорту споживчого кредиту).

У пункті 3.1. Договору зазначено, що позичальник зобов`язався повернути кредитодавцю отриманий кредит, проценти за користування кредитом та нараховану кредитодавцем неустойку (якщо неустойка буде нарахована кредитодавцем) не пізніше ніж в останній календарний день строку кредитування, вказаного у пункті 6.4. цього договору, шляхом здійснення безготівкового переказу на банківський рахунок кредитодавця у порядку, визначеному в Правилах відкриття кредитної лінії (надання споживчих кредитів), що затверджені кредитодавцем та діють на дату цього договору.

Судом встановлено, що 30 квітня 2021 року відповідач також ознайомився з умовами кредитування шляхом підписання за допомогою одноразового ідентифікатора А177 паспорту споживчого кредиту (а.с. 44-46).

Згідно з копією довідки ТОВ «Укр Кредит Фінанс» про перерахування суми кредиту №0688-0456 від 30 квітня 2021 року ОСОБА_1 на картку, маска якої № НОМЕР_1 , через платіжну систему LIQPAY здійснено платіж на суму 10000,00 грн. (а.с. 26).

26 грудня 2024 року між ТОВ «Новий Колектор» (новий кредитор) та ТОВ «Укр кредит Фінанс» (первісний кредитор) було укладено договір факторингу №УКФ-261224-2, за яким первісний кредитор передав (відступив) новому кредитору свої права вимоги до боржників, а новий кредитор набув права вимоги первісного кредитора за кредитними договорами та передав первісному кредитору під відступлення права вимоги грошові кошти за плату в порядку та строки, встановлені цим договором (а.с 47-54).

З копії реєстру боржників №1 від 26 грудня 2024 року вбачається, що ТОВ «Укр кредит Фінанс» (первісний кредитор) передало ТОВ «Новий Колектор» (новий кредитор) права грошової вимоги до боржників, зокрема, до відповідача за договором №0688-0456 від 30 квітня 2021 року (а.с. 64-67).

ОСОБА_1 свої зобов`язання жодному з кредиторів не виконував, у зв`язку з чим виникла заборгованість.

Відповідно до розрахунку заборгованості за договором №0688-0456 від 30 квітня 2021 року загальна сума заборгованості відповідача складає: основний борг - 10000,00 грн., заборгованість за відсотками - 20000,00 грн. (а.с. 68-96).

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів Цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

При цьому згідно статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (частина 1 статті 205 ЦК України).

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (частина 1 статті 207 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно вимог частини 1 статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

В силу частину 1 статті 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

З матеріалів справи вбачається, що договір про відкриття кредитної лінії №0688-0456 від 30 квітня 2021 року був підписаний відповідачем в електронній формі.

Тому на нього поширюються вимоги Закону України «Про електронну комерцію», який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

Згідно пункту 5 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Статтею 11 цього ж закону передбачено, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарськими кодексами України, а також іншими актами законодавства.

У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Покупець (замовник, споживач) повинен отримати підтвердження вчинення електронного правочину у формі електронного документа, квитанції, товарного чи касового чека, квитка, талона або іншого документа у момент вчинення правочину або у момент виконання продавцем обов`язку передати покупцеві товар.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів (стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію»).

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункти 6, 12 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Як встановив суд першої інстанції, договір про відкриття кредитної лінії №0688-0456 був укладений ОСОБА_1 30 квітня 2021 року дистанційно, в електронній формі з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем шляхом надсилання кредитором Договору (оферти) та прийняття (акцептування) пропозиції (підписання Договору) позичальником накладенням електронного підпису, відтвореного шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора, який був надісланий на його номер мобільний телефону.

Відповідач заперечує факт укладання вказаного договору та отримання на його виконання коштів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З урахуванням викладених вище встановлених судами обставин справи, положень закону, а саме, що ОСОБА_1 підписав 30 квітня 2021 року договір про відкриття кредитної лінії №0688-0456 в електронному вигляді за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора після верифікації особи позичальника кредитором, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», а зазначені у ньому умови не порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», та за відсутності належних доказів про те, що договір укладено іншою особою, а грошові кошти перераховані на банківський рахунок (картку), який відповідачу не належить, змісту довідки директора ТОВ «Укр Кредит Фінанс» про перерахування суми кредиту, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність факту укладання Договору та отримання відповідачем у розпорядження зазначених у договорі кредитних коштів.

Такі висновки ґрунтуються на правових позиціях, викладених Верховним Судом у постановах: від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20 (провадження № 61-16059св21), від 20 червня 2022 року у справі № 757/40396/20 (провадження № 61-850св22) та спростовують аргумент апеляційної скарги.

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів відхиляє посилання відповідача в апеляційній скарзі на відсутність у справі належних доказів укладання Договору ОСОБА_1 та отримання останнім кредитних коштів також з огляду на те, що у Договорі викладені відомості про особу позичальника, його РНОКПП, відомості паспорту, долучені його фотокопії, фото позичальника, а також відсутність будь-яких доказів того, що цими відомостями заволоділа інша особа, а також того, що у зазначені у Договорі дату відповідач не отримував переказу коштів, а також, що вказана у Договорі кредитна картка відповідачу не належить.

Наявні у справі докази колегія суддів вважає належними та достатніми для висновку про укладання відповідачем Договору та отримання на його виконання кредитних коштів, а доводи апеляційної скарги про їх недопустимість та недостовірність відхиляє.

Апеляційний суд не приймає доводи апеляційної скарги про те, що відповідач ставить під сумнів подані копії електронних документів, вважає їх неналежними доказами.

Так, відповідно до частини 1-3 статті 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).

Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, на яку накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.

Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.

Дотримавшись наведених положень процесуального закону позивач до позовної заяви долучив паперову копію укладеного ОСОБА_1 . Договору, який посвідчені накладанням електронного підпису представника позивача.

Відповідно до частини 5 статті 100 ЦПК України якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

В суді першої інстанції та в апеляційній скарзі відповідач не заявив клопотання про витребування оригіналів зазначених електронних доказів, тому суди виходять із наявних у справі доказів.

За умовами вказаних договорів відповідач отримав грошові кошти шляхом їх перерахування на банківські карткові рахунки, зазначені у вказаних договорах.

Щодо переходу до позивача права вимоги до ОСОБА_1 за Договором.

Статтею 512 ЦК України визначені підстави заміни кредитора у зобов`язанні. За однією з таких підстав кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передавання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі й на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено Договором або законом. Крім того, ст. 516 ЦК України встановлено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено відповідним Договором або законом.

Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.

Згідно статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події.

Апеляційний суд приходить до висновку, що надавши укладений із первісним кредитором ОСОБА_1 договір факторингу, акт прийому-передачі реєстру боржників та витяг з реєстру боржників із зазначенням прізвища боржника, укладеного ним договору та розміру заборгованості, позивач довів, що набув право вимоги до відповідача, яке було відчужено первісним кредитором, за договором про відкриття кредитної лінії №0688-0456 від 30 квітня 2021 року, оскільки таке підтверджено належними доказами, які є достатніми для такого висновку.

Відповідно до статей 611, 612, 623-625, 1049, 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

В разі несвоєчасного повернення позики або її чергової частини (прострочення боржника) він не звільняється від обов`язку виконання зобов`язання, зокрема повинен достроково повернути суму позики разом з процентами та іншими нарахуваннями, відшкодувати позикодавцю збитки та сплатити неустойку.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

Згідно із частиною 1 статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Позивач, пред`являючи вимоги до відповідача, просив, крім тіла позики (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість за процентами .

За змістом частини 2 статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вважав доведеним, що відповідач, отримавши за Договором кредитні кошти, їх не повернув та передбачені проценти за користування коштами не сплатив, а тому стягнув заборгованість станом на 22 липня 2025 року у розмірі 30000 грн, що складається із заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 10000 грн та нарахованими відсотками на кредит у розмірі 20000 грн.

Суд першої інстанції на підставі наданих сторонами та оцінених у відповідності із вимогами статті 89 ЦПК України в їх сукупності та взаємозв`язку доказів правильно встановив фактичні обставини справи, характер правовідносин сторін, надав їм належну правову оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про те, що належними та допустимими доказами у справі підтверджені факти укладання ОСОБА_1 договору про відкриття кредитної лінії №0688-0456 у передбаченій законом формі, виконання кредитором умов договору щодо надання позичальнику кредитних коштів та невиконання останнім зобов`язань з повернення цих коштів разом із нарахованими відповідно до умов договору процентами за користування кредитними коштами, що є підставою для стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором на користь позивача, до якого за договорами відступлення права вимоги перейшли права кредиторів.

Тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача 10000 грн. заборгованості за кредитом та відхиляє як безпідставні заперечення апеляційної скарги щодо стягнення заборгованості в цій частині.

Щодо доводів відповідача про неповідомлення його судом першої інстанції про розгляд справи.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Пунктом 3 частини 3 статті 376 ЦПК України передбачено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення серед іншого, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

У справі, яка переглядається, судові повідомлення та судові повістки надсилалися судом першої інстанції засобами поштового зв`язку за встановленим зареєстрованим місцем проживання відповідача: АДРЕСА_1 (а.с. 8). Зокрема, судова повістка на судове засідання на 04 грудня 2025 року повернулася до суду без вручення адресату із відміткою відділення поштового зв`язку про причини неявки «адресат відсутній» (а.с. 102, 104). Також суд дав оголошення про розгляд справи (а.с. 103).

Тобто суд у відповідності до положень статей 128 та 130 ЦПК України повідомив відповідача про розгляд справи 04 грудня 2025 року, а відмітка працівника поштового відділення щодо причин неявки через «відсутність адресата» підтверджує належне повідомлення про розгляд справи.

За такого відсутні передбачені пунктом 3 частини 3 статті 376 ЦПК України підстави для обов`язкового скасування оскаржуваного рішення суду.

Щодо стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі посилається на те, що є військовослужбовцем Збройних Сил України з 12 грудня 2020 року, а тому нараховані проценти за користування кредитом мають бути скасовані.

На підтвердження таких обставин до апеляційної скарги відповідач долучив фотокопію військового квитка серії НОМЕР_2 та довідку № 683 від 23 грудня 2025 року, видану начальником відділення кадрової роботи військової частини НОМЕР_3 .

Згідно із пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (у редакції закону, яка була чинною на день виникнення спірних правовідносин укладання Договору 30 квітня 2021 року) військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову, а військовослужбовцям під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.

Відповідно до частин другої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів виходить з того, що застосуванню норм матеріального права передує встановлення обставин у справі та підтвердження їх відповідними доказами. Суд апеляційної інстанції має право досліджувати нові докази, якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції зумовлене поважними причинами (поважність причин повинен довести заявник, який подає такі докази). Вказане положення закріплене законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази, і недопущення зловживання стороною своїми правами.

Таким чином, тлумачення положень частини четвертої статті 365, 367 ЦПК України дає Верховному Суду можливість виснувати, що суд апеляційної інстанції, здійснюючи апеляційний розгляд справи, може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа, з доведених нею поважних причин, не мала можливості подати до суду першої інстанції. Разом з тим, вирішуючи питання стосовно прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, суд апеляційної інстанції зобов`язаний мотивувати свій висновок у відповідній ухвалі або в ухваленому судовому рішенні. Крім того, у разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів, зокрема, у відзиві на апеляційну скаргу.

Як убачається зі змісту відзиву на апеляційну скаргу, позивач не заперечує проти прийняття та дослідження апеляційним судом поданого відповідачем нового доказу фотокопії військового квитка та встановлення на підставі цього нових обставин.

Згідно відміток про проходження військової служби у військовому квітку ОСОБА_1 14 листопада 2020 року був зарахований до списків військової частини НОМЕР_4 , де проходив службу до 04 березня 2021 року, а 04 березня 2021 року був зарахований до складу військової частини НОМЕР_5 та був виключений зі списків цієї військової частини 06 вересня 2023 року. З 05 січня 2024 року та на день подання апеляційної скарги у цій справі ОСОБА_1 є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_3 , що також підтверджено змістом довідки № 683 від 23 грудня 2025 року, виданої начальником відділення кадрової роботи військової частини НОМЕР_3 (а.с 128-130).

З урахуванням викладеного, а також того, що на день розгляду справи судом першої інстанції та подання апеляційної скарги ОСОБА_1 є військовослужбовцем, тому з урахуванням характеру його служби колегія суддів вважає, що неподання доказів до суду першої інстанції відбулося з поважних причин, а з огляду на положення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» факт проходження позичальником за кредитним договором військової служби має суттєве значення для правильного вирішення спору, є підстави для прийняття та оцінки фотокопії військового квитка відповідача і довідки військової частини апеляційним судом.

Враховуючи, що станом на 30 квітня 2021 року - день укладання Договору ОСОБА_1 був військовослужбовцем, що підтверджено належними, достатніми та допустимими доказами, він має право на пільги, передбачені 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (у редакції закону, яка була чинною на день виникнення спірних правовідносин укладання Договору 30 квітня 2021 року), тому відсутні підстави для стягнення з нього на користь позивача 20000 грн. процентів за користування кредитними коштами.

Колегія суддів не приймає доводи відзиву на апеляційну скаргу про те, що відповідач є військовослужбовцем лише з 13 квітня 2023 року, оскільки це суперечить наведеним вище відміткам у військовому квитку ОСОБА_1 . Інші доводи відзиву апеляційний суд приймає.

За такого рішення суду в силу положень пункту 1 частини 1 статті 376 ЦПК України слід змінити, задовольнити позовні вимоги частково, стягнувши з ОСОБА_1 на користь позивача 10000 грн. заборгованості за отриманим кредитом за Договором.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції апеляційним судом змінено, позовні вимоги задоволені частково (на 33% від заявлених вимог), є підстави для розподілу судових витрат пропорційно задоволених вимог.

Так, за подання позовної заяви позивач сплатив 2422 грн. судового збору (а.с. 7), тому відповідач має компенсувати 799 грн. 26 коп. (2422х33%) судового збору.

Відповідач при поданні апеляційної скарги сплатив 4542 грн. судового збору (а.с. 118, 138), тому він має прав на компенсацію позивачем 3043 грн. 14 коп. судового збору пропорційно до зменшення суми стягнутої заборгованості (4542х67%).

Тому з урахуванням положень частини 10 статті 141 ЦПК України остаточно в порядку розподілу судових витрат з позивача на користь відповідача слід стягнути 2243 грн. 88 коп. (3043 грн. 14 коп.- 799 грн. 26 коп.).

Керуючись статтями 367-369, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Південноукраїнського міського суду Миколаївської області від 04 грудня 2025 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_6 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Новий Колектор», , місцезнаходження: 001133, м. Київ, Печерський район, вул. Генерала Алмазова, буд.13, оф.601, 10000 заборгованості за отриманим кредитом за договором про відкриття кредитної лінії №0688-0456 від 30 квітня 2021 року.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Новий Колектор», , місцезнаходження: 001133, м. Київ, Печерський район, вул. Генерала Алмазова, буд.13, оф.601, на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 , 2243 грн. 88 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: І.В. Лівінський

Ж.М. Яворська

______________________________________________

Повна постанова складена 13 березня 2026 року