ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2026 року

м. Черкаси

Справа № 700/1002/25
Провадження № 22-ц/821/440/26
категорія: 310020000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Василенко Л. І.,

суддів: Сіренка Ю. В., Фетісової Т. Л.,

секретаря Кукушкіної А. О.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Газізової Юлії Леонідівни на рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 26 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу аліментів,

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

16.10.2025 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 05.11.2020 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб від якого сторони мають спільну дитину, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач є військовослужбовцем, який проходить службу в умовах воєнного стану, виконує конституційний обовязок із захисту держави, несе підвищене службове навантаження та має нестабільний дохід, розмір якого коливається залежно від бойових завдань, надбавок та премій. Позивач вже тривалий час проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується довідкою про перебування на військовій службі № 1511 від 08.10.2025.

30.09.2025 позивачу стало відомо, що 23.09.2025 Лисянським районним судом Черкаської області у справі № 700/906/25 видано судовий наказ про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі однієї четверної з усіх видів заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів доходів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 18.09.2025 і до досягнення дитиною повноліття.

Позивач не заперечує свого обовязку брати участь у матеріальному забезпеченні дитини. Навпаки, ще до звернення відповідачки до суду він регулярно та добровільно надавав кошти на утримання сина, перераховуючи грошові суми на банківські картки як самої відповідачки (реквізити якої додаються), так і її бабусі, у якої вона проживає разом з дитиною. Ці платежі здійснювались систематично та за власною ініціативою позивача, що підтверджує його сумлінне виконання батьківського обовязку щодо утримання дитини. Той факт, що у призначенні платежу не було зазначено слово «аліменти», не змінює суті цих платежів, оскільки їх регулярний характер, суми та одержувачі, свідчать про добровільне виконання батьком обовязку щодо матеріального забезпечення дитини. Позивач завжди брав участь у фінансовому забезпеченні дитини, допомагав у вирішенні побутових питань, забезпеченні одягом, засобами навчання та іншими потребами, відповідно до свого матеріального становища. Таким чином, твердження про самоусунення позивача від виховання та утримання дитини не відповідають дійсності.

Стягнення аліментів із усіх видів доходу у відсотковому співвідношенні фактично призводить до необґрунтованого збільшення фінансового навантаження на позивача, особливо коли нараховуються додаткові військові виплати, що спотворює мету аліментних зобов`язань і ставить під сумнів принцип справедливості у їх визначенні.

Відповідачка не працює, не має постійного доходу, не довела, що робить рівнозначний внесок у матеріальне забезпечення дитини, переклавши весь тягар утримання дитини на позивача.

Зазначає, що визначення аліментів у твердій грошовій сумі, навпаки, дозволить забезпечити сталість, передбачуваність і плановість виплат, що відповідає найкращим інтересам дитини, принципам справедливості та рівності батьків у виконанні своїх обов`язків щодо її утримання. Забезпечить стабільний рівень матеріальної підтримки дитини незалежно від коливань доходів позивача.

Просив суд змінити спосіб стягнення аліментів, визначений судовим наказом Лисянського районного суду Черкаської області від 23 вересня 2025 року у справі № 700/906/25, яким передбачено стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі однієї четвертої частини з усіх видів заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку - на спосіб стягнення аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 5000 грн щомісячно, починаючи з дати подання позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 26 листопада 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що проаналізувавши надані позивачем докази в їх сукупності, врахувавши те, що позивач є особою працездатного віку, не є інвалідом, належних та допустимих доказів того, що з моменту постановлення судового рішення суттєво погіршився його матеріальний стан або стан здоровя, а також того, що його матеріальне становище складне, через що він не має змоги виплачувати аліменти у визначеному судом розмірі, не надав, суд дійшов висновку про недоведеність підстав для задоволення позову, передбачених ст. 192 СК України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

26.12.2025 представник ОСОБА_1 адвокат Газізова Ю. Л. подала апеляційну скаргу через підсистему «Електронний суд», в якій просить суд скасувати рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 26.11.2025 та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, таким що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та з істотним порушенням норм процесуального права.

Вказує, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції формально послався на положення статей 182 та 192 СК України, однак фактично не застосував зазначені норми у їх системному взаємозвязку, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір, обмежився аналізом виключно матеріального становища позивача, не надавши оцінки обставинам, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, зокрема, фактичному розподілу обовязків з утримання дитини між батьками та дотриманню принципу рівності їх участі у забезпеченні потреб дитини.

При цьому, судом не було встановлено, за рахунок яких джерел здійснюється утримання дитини з боку матері, чи здійснює вона самостійно матеріальний внесок у забезпечення потреб дитини, а також чи відповідає фактичний розподіл фінансового навантаження між батьками.

Судом також не було враховано, що предметом даного спору є саме зміна способу виконання зобовязань зі сплати аліментів, яка зумовлена необхідністю забезпечення стабільності та передбачуваності аліментних платежів з огляду на змінний характер доходів позивача. Однак обставини не отримали належної правової оцінки в контексті застосування норм матеріального права.

Предметом розгляду у даній справі є вимога про зміну способу стягнення аліментів, що за своєю правовою природою потребує встановлення не лише формальних даних щодо матеріального стану платника аліментів, а й оцінка всієї сукупності фактичних обставин, які впливають на справедливість та доцільність обраного способу виконання аліментного обовязку. Однак, суд першої інстанції обмежився дослідженням окремих обставин, не надавши належної оцінки іншим істотним аспектам спірних правовідносин.

Також судом залишено поза увагою обставини добровільної участі позивача у матеріальному забезпеченні дитини до звернення відповідачки до суду із заявою про видачу судового наказу. Надані платіжні документи та пояснення щодо регулярного перерахування коштів не були належним чином проаналізовані з точки зору їх значення для оцінки сумлінності виконання позивачем батьківського обовязку та фактичного рівня його участі в утриманні дитини.

Суд першої інстанції також не зясував, чи забезпечує визначений судовим наказом спосіб стягнення аліментів реальну стабільність та передбачуваність матеріального забезпечення дитини, що є одним із ключових критеріїв оцінки аліментних правовідносин з огляду на найкращі інтереси дитини. Визначення цього питання є особливо важливим у ситуації, коли доходи платника мають нерегулярний характер, однак зазначені обставини не стали предметом належного дослідження судом.

У сукупності, наведене свідчить про те, що суд першої інстанції не зясував усі фактичні обставини справи, які мають істотне значення для правильного вирішення спору, що призвело до ухвалення рішення без належного аналізу змісту та природи спірних правовідносин.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

05.11.2020 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 .

Від шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають спільну дитину сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_1 є військовослужбовцем, проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується Довідкою про перебування на військовій службі № 1511 від 08.10.2025.

Судовим наказом Лисянського районного суду Черкаської області у справі № 700/906/25 від 23.09.2025 стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі однієї четвертої з усіх видів заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів доходів дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 18.09.2025 і до досягнення дитиною повноліття.

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представникаОСОБА_2 адвоката Хоріщенка А. В., переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає приведеним вимогам закону.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч. ч. 1 2 ст. 27 вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку саме в інтересах дитини.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства»).

Статтею 160 ЦПК України, яка регламентує стягнення на підставі судового наказу, визначено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

Згідно п. п. 4), 5) ч. 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо , зокрема заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб;

заявлено вимогу про стягнення аліментів на дитину у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст. 180 СК України).

У відповідності до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Статтею 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Згідно зі ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Аналогічне також роз`яснено судам у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів».

Ураховуючи зміст ст. ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не є незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

При розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

Указане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 05 лютого 2014 року № 6-143цс13, і неодноразово підтриманою Верховним Судом у постановах: від 30 червня 2020 року, у справі № 343/945/19, провадження № 61-2057св20, від 12 січня 2022 року у справі № 545/3115/19, провадження № 61-18145св20, від 23 травня 2022 року у справі № 752/26176/18, провадження № 61-16697св21, та інших.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони в справі є батьками ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно судового наказу Лисянського районного суду Черкаської обласної районного суду від 23.09.2025 стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі однієї четвертої з усіх видів заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів доходів дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 18.09.2025 і до досягнення дитиною повноліття.

З матеріалів справи вбачається, що спільна дитина сторін проживає разом із матір`ю, відтак саме на неї лягає основний тягар по утриманню та вихованню їх сина.

Звертаючись 16.10.2025 до суду з позовом про зміну способу стягнення аліментів визначених судовим наказом від 23.09.2025, позивач посилався на те, що його доходи мають змінний характер спричинений тривалим проходженням військової служби у Збройних Силах України. Дохід є нестабільним і його розмір коливається залежно від бойових завдань, надбавок та премій. Часто такі кошти носять компенсаційний або разовий характер і не можуть розглядатися як стабільний дохід, з якого варто визначати відсоток аліментів. Значна частина військових виплат використовується самим позивачем для забезпечення власних життєвих потреб у зоні проходження служби, зокрема для придбання необхідного спорядження, медикаментів, пального, засобів зв`язку тощо.

Як зазначалось, ст. 192 СК України вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я платника чи одержувача аліментів та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Суд першої інстанції, керуючись ст. 192 СК України та аналізуючи обґрунтованість заявлених позивачем вимог, встановив, що позивачем, як платником аліментів, не надано доказів наявності у нього інших утриманців, окрім його малолітнього сина, а також відомостей, що стан його здоров`я та матеріальне становище не дозволяють йому сплачувати аліменти у розмірі, який присуджений до стягнення.

З огляду на вище викладене суд першої інстанції, аналізуючи надані докази в їх сукупності, враховуючи те, що позивач є особою працездатного віку, не є інвалідом, належних та допустимих доказів того, що з моменту постановлення судового рішення 23.09.2025 суттєво погіршився його матеріальний стан або стан його здоров`я, а також того, що його матеріальне становище складне, через що він не має змоги виплачувати аліменти у визначеному судом розмірі, не надав, прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки позивачем не доведено підстав для задоволення позову, передбачених ст. 192 СК України.

Щодо проходження позивачем військової служби у Збройних Силах України та отримання грошового забезпечення, яке має змінний характер, то апеляційний суд зазначає, що мінливий характер доходів позивача не є підставою для зміни розміру аліментів, з огляду на наступне. Грошове забезпечення військовослужбовців складається з постійних та додаткових виплат. Наявність додаткових винагород («бойових») лише підтверджує спроможність позивача надавати більший обсяг утримання сину, а не є підставою для обмеження прав дитини на належний рівень життя.

В свою чергу судовим наказом Лисянського районного суду Черкаської обласної районного суду від 23.09.2025, яким стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі однієї четвертої з усіх видів заробітку (доходу), встановлено обмеження не більше десяти прожиткових мінімумів доходів дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 18.09.2025 і до досягнення дитиною повноліття.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано розподіл фінансового навантаження між батьками в участі утримання дитини, що суд не дослідив у який спосіб та за рахунок яких джерел здійснюється матеріальне забезпечення дитини з боку матері, чи бере вона участь у покритті витрат на утримання дитини, та чи відповідає фактичний розподіл такого навантаження принципу рівності батьківських прав та обов`язків, закріплених у ст. ст. 141, 180 СК України, не заслуговують на увагу, оскільки ч. 1 ст. 182 СК України констатує, що при визначенні розміру аліментів враховує суд. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Інші наведені у апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Цивільний процес здійснюється на засадах змагальності (ст. ст. 12, 81 ЦПК України), суд оцінив докази і доводи позивача відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, підстави для скасування або зміни постановленого судом першої інстанції рішення відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Газізової Юлії Леонідівни залишити без задоволення.

Рішення Лисянського районного суду Черкаської обласної від 26 листопада 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст складено 16 березня 2026 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: Ю. В. Сіренко

Т. Л. Фетісова