Номер апеляційного провадження 22-ц/824/4781/2026
Головуючий у суді першої інстанції І. В. Григоренко
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

18 лютого 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання Комар Л. А.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 червня 2024 року, ухвалене у складі судді Григоренко І. В., в примішенні Печерського районного суду м. Києва,

у с т а н о в и в :

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про зобов`язання вчинити дії, припинення нарахувань щомісячних платежів, пені, відсотків за картковим рахунком.

В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 зазначала, що є постійним клієнтом AT КБ «ПриватБанк», вона уклала з банком наступні договори про відкриття та обслуговування банківських рахунків: № НОМЕР_1 від 17.06.2014 - рахунок № НОМЕР_2 , картка № НОМЕР_3 (валюта гривня); №SAMDNWFC9 від 13.12.2016 - рахунок № НОМЕР_4 , картка № НОМЕР_5 (валюта Євро); № SAMDNWFC6 від 14.03.2018 - рахунок № НОМЕР_6 , карта № НОМЕР_7 (валюта гривня); № SAMDNFF43 від 21.01.2022 - рахунок № НОМЕР_8 , картка № НОМЕР_9 (валюта долар США).

04.04.2022 невідомі особи, з використанням мобільної мережі «Водафон» та банківської системи AT КБ «ПриватБанк», провели безготівкові операції (транзакції) з перерахування грошових коштів з належних позивачу карткових рахунків в ATКБ «ПриватБанк». Цього дня ОСОБА_1 помітила, що на її телефон почали надходити смс-повідомлення з системи ATКБ «ПриватБанк» із запитом на підтвердження перерахування грошових коштів з її банківських карток, у зв`язку із чим з метою блокування таких операцій вона негайно зателефонувала на гарячу лінію банку за номер 3700 та повідомила працівників банку про вчинення невідомими особами шахрайських дій, спрямованих на списання грошових коштів з її банківських карток й термінову необхідність блокування таких карток. Внаслідок чого з банківських рахунків, відкритих в ATКБ «ПриватБанк» на ім`я позивача 04.04.2022 були списані кошти: рахунок № НОМЕР_7 - на суму 200,00 грн.; рахунок № НОМЕР_3 : на суму 386,00 грн.; 2 999,00 грн.; 10 000,00 грн.; 29 000,00 грн.; 10 114,00 грн.; рахунок № НОМЕР_5 - на суму 15,17 Євро; рахунок НОМЕР_9: на суму 14,53 доларів США; 136,70 доларів США; 41,02 доларів США.

Крім того позивач вказувала, що банківський рахунок № НОМЕР_3 було відкрито банком позивачу на підставі укладеного між сторонами договору №SAMDNWFC7 від 17.06.2014. Станом на 04.04.2022 на вказаному рахунку банком було встановлено кредитний ліміт у розмірі 53 000,00 грн., з яких в цей же день використано 52 499,00 грн. Після чого з інших банківських рахунків позивача автоматично почали вираховувати відсотки за використання кредитного ліміту. Заяви ОСОБА_1 від 04.04.2022 про незаконне перерахування банком на рахунки невідомих осіб та повернення коштів, розглянуті банком формально та залишені без реагування.

Позивач 05.04.2022 звернулася до поліції із повідомленням про вчинення кримінального правопорушення, відомості про яке були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003908. Вважає такі дії відповідача незаконними та такими, що порушують її права, оскільки умови договору про обслуговування карткового рахунку вона не порушувала, будь-які відомості стосовно свого карткового рахунку або його реквізити третім особам не передавала та не повідомляла свій ПІН-код та CVV2 код, а також не надавала розпорядження щодо списання грошових коштів з рахунку.

Посилаючись на вказані обставини, на підставі ст. ст. 1054, 1066, 1068, 1073 ЦК України, позивач просила суд зобов`язати відповідача відновити позивачу баланси банківських рахунків станом на 03.04.2022 року: № НОМЕР_2 (договір № SAMDNWFC7 від 17.06.2014) - 0 грн. - шляхом скасування боргу з основного платежу, пені, відсотків; № НОМЕР_4 (договір № SAMDNWFC9 від 13.12.2016 року) 15,17 Євро - шляхом відображення цієї суми на балансі цього рахунку; № НОМЕР_6 (договір № SAMDNWFC6 від 14.03.2018 року) - 200 грн. - шляхом відображення цієї суми на балансі цього рахунку; № НОМЕР_8 (договір № SAMDNFF43 від 21.01.2022 року) - 192,25 доларів США - шляхом відображення цієї суми на балансі цього рахунку; № НОМЕР_10 - 781,05 грн. - шляхом відображення цієї суми на балансі цього рахунку; НОМЕР_14 - 10,34 грн. - шляхом відображення цієї суми на балансі цього рахунку; № НОМЕР_11 - 0,32 Євро- шляхом відображення цієї суми на балансі цього рахунку. Припинити нарахування позивачу за картковим рахунком НОМЕР_3 , який відкритий та обслуговується на підставі угоди №SAMDNWFC7 від 17.06.2014, щомісячних платежів, пені, відсотків за користування кредитним лімітом, що утворився в результаті списання коштів внаслідок проведення операції (транзакції) 04.04.2022 на суму 52 499,00 грн. Скасувати нарахування позивачу заборгованості за картковим рахунком НОМЕР_3 , який відкритий та обслуговується на підставі угоди №SAMDNWFC7 від 17.06.2014 в АТ КБ «ПриватБанк», у тому числі пені, відсотків та невиконаних періодичних зобов`язань. Судові витрати покласти на відповідача.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 09 березня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про зобов`язання вчинити дії було залишено без руху та надано позивач у строк для усунення вказаних в ухвалі недоліків.

На виконання вимог ухвали суду про залишення позову без руху ОСОБА_1 уточнила позовні вимоги та просила суд зобов`язати відповідача відновити позивачу баланси банківських рахунків станом на 03.04.2022 року: № НОМЕР_2 (договір № SAMDNWFC7 від 17.06.2014) - 0 грн. - шляхом скасування боргу з основного платежу, пені, відсотків; № НОМЕР_4 (договір №SAMDNWFC9 від 13.12.2016 року) 15,17 Євро - шляхом відображення цієї суми на балансі цього рахунку; № НОМЕР_6 (договір №SAMDNWFC6 від 14.03.2018 року) - 200 грн. - шляхом відображення цієї суми на балансі цього рахунку; № НОМЕР_8 (договір №SAMDNFF43 від 21.01.2022 року) - 192,25 доларів США - шляхом відображення цієї суми на балансі цього рахунку; № НОМЕР_10 - 781,05 грн. - шляхом відображення цієї суми на балансі цього рахунку; НОМЕР_14 - 10,34 грн. - шляхом відображення цієї суми на балансі цього рахунку; № НОМЕР_11 - 0,32 Євро- шляхом відображення цієї суми на балансі цього рахунку, стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 22 березня 2023 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про зобов`язання вчинити дії.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 17 червня 2024 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про зобов`язання вчинити дії.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції не з`ясував якими доказами Банк підтверджує факт отримання позивачем 3D Secure коду та його використання задля перерахувавання грошових коштів з її банківських карток.

Судом не досліджено та не надано правової оцінки тому факту, що після незаконного перерахування грошових коштів, яке відбулося 04.04.2022 позивачем в особистому кабінеті Приват 24 встановлено, що вказаного числа від імені ОСОБА_1 було підписано заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки така заява була підписана невідомими особами. Зокрема не перевірена позиція відповідача про те, що здійснення фінансових операцій по рахункам позивача стало можливим через перехід позивача за надісланими невстановленим особами посиланням з метою отримання фінансової допомоги.

Також судом не з`ясовано та не надано правової оцінки тому факту, що відповідачем до матеріалів справи надано дві зовсім різні позиції щодо перерахування грошових коштів з банківських карток позивача, а саме що ОСОБА_1 сама ввела усі дані і що вона передала конфіденційну інформацію щодо її банківських карток стороннім особам.

Крім того, суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання позивача про витребуання у ПАТ «ВФ Україна» інформації щодо діапазону використання телефонного номера НОМЕР_12 та роздруківки вхідних та вихідних дзвінків, смс - повідомлень за період з 03.04.2022 по 05.04.2022 та не досліджено цього питання. А також безпідставно не враховано надані позивачем докази щодо вжиття усіх необхідних заходів з метою повідомлення Банка про несанкціоноване списання грошових коштів з банківського рахунку позивача. Суд не надав належної оцінки поведінці відповідача, яка свідчить про незацікавленість посадових осіб Банка у перевірці факту незаконності списання грошових коштів з банківських карток позивача.

Позивач вказує на те, що суд не обгрунтував чому не взяв до уваги надані позивачем докази, а саме запис телефонної розмови з оператором Банку, заяви про незаконний переказ грошових коштів з банківського рахунку, факт звернення ОСОБА_1 до правоохоронних органів. А також не надав оцінки тому, що за годину до перерахування грошових коштів з банківського рахунку № НОМЕР_3 за цим рахунком невстановленими особами була подана заява про перевипуск карти.

Звернула увагу, що суд у рішенні зробив висновки щодо питань, з яких позовні вимоги не заявлялися, а саме розглянув позовну вимогу про зобов`язання відповідача припинити нарахування позивачу за рахунком НОМЕР_2 щомісячних платежів, пені, відсотків за користування кредитним лімітом, що утворився в результаті списання коштів внаслідок проведення операції (транзакції) 04.04.2022 на суму 52 499,00 грн., суд зазначає, що порядок нарахування процентів, пені та штрафних санкцій встановлений договором між позивачем та відповідачем, від якої позивач фактично відмовилася під час подання уточненої позовної вимоги на виконання вимог ухвали суду про залишення позову без руху, в якій суд зобов`язав її викласти конкретні позовні вимоги. Тому в позовній заяві, яку вона подала на виконання вимог ухвали суду про залишення позову без руху, такої вимоги вона вже не заявляла.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Єфанова Н. В., яка брала участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції, підтримала подану апеляційну скаргу, просила задовольнити на підставі викладених доводів.

Представник відповідача АТ КБ «ПриватБанк» - Хитрова Л. В., яка брала участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції, заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції просила залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах його апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За приписами ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм/ процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першоїстатті 2 ЦПК Українизавданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК Україникожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що 13.12.2016 між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір № SAMDNWFC9.

ОСОБА_1 є власником рахунку № НОМЕР_4 , відкритому в АТ КБ «ПриватБанк» (валюта рахунку - Євро).

17.06.2014 між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір №SAMDNWFC7 на підставі підписаної сторонами Анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, згідно із яким остання має відкритий у банку рахунок № НОМЕР_2 , для користування грошовими коштами з якого має платіжну картку № НОМЕР_3 (валюта рахунку - гривня). Кредитний ліміт позивачу встановлений банком у розмірі 52 500,00 грн.

14.03.2018 між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір №SAMDNWFC6.

ОСОБА_2 є власником рахунку № НОМЕР_6 , відкритому в АТ КБ «ПриватБанк» (валюта рахунку - долар США).

21.01.2022 між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір №SAMDNFF43.

ОСОБА_1 є власником рахунку № НОМЕР_8 , відкритому в АТ КБ «ПриватБанк» (валюта рахунку - гривня).

04.04.2022 було здійснено наступні транзакції з рахунків ОСОБА_1 , а саме:

- за карткою № НОМЕР_7 було перераховано 200,00 грн.;

- за карткою № НОМЕР_5 було перераховано 15,17 Євро;

- за карткою № НОМЕР_9 було перераховано 5 624,00 грн.

За кредитною карткою № НОМЕР_3 збільшено кредитний ліміт до 53 000,00 грн. і здійснено низку Інтернет-платежів на загальну суму у розмірі 52 499,00 грн. у рахунок кредитних коштів.

Про вказані транзакції ОСОБА_1 повідомила АТ КБ «ПриватБанк» 04.04.2022 року за телефоном гарячої лінії 3700.

Листом від 06.04.2022 АТ КБ «ПриватБанк» за результатами звернення ОСОБА_1 щодо підстав списання грошових коштів з платіжних карток НОМЕР_3, НОМЕР_7, № НОМЕР_5, № НОМЕР_13 Банк повідомив, що 04.04.2022 за рахунками ОСОБА_1 було здійснено переказ коштів, під час якого було коректно введено номер картки, термін її дії та CVV2 код. Після чого транзакція була підтверджена 3DSecure, який надсилався на фінансовий номер ОСОБА_1 .

Відповідно до витягу Єдиного реєстру досудових розслідувань кримінального провадження № 0003908 від 06.08.2022, (жео 52360) до ЧЧ ЧРУП надійшла заява від ОСОБА_1 , яка просить провести перевірки та вжити заходів до невстановлених осіб, які шахрайським шляхом з використанням електронно-обчислювальної техніки заволоділи її грошовими коштами, яка знаходилися на картках АТ КБ «ПриватБанк», що мало місце 04.04.2022. Правова кваліфікація кримінального правопорушення - ч. 3 ст. 190 Кримінального кодексу України.

Таким чином встановленим є те, що між сторонами укладений договір про надання банківських послуг. Даний договір за своєю правовою природою є змішаним договором та поєднує в собі, зокрема умови договору про відкриття та обслуговування рахунку та кредитування рахунку. На виконання цього правочину АТ КБ «ПриватБанк» видало ОСОБА_1 кредитну картку зі встановленим на ній кредитним лімітом.

Згідно зі статтею 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно достатті 1071 ЦК Українибанк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Статтею 1073 ЦК Українипередбачено, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлення відповідальності суб`єктів переказу, а також визначення загального порядку здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами встановлено Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» порядок відкриття банками рахунків та їх режими визначаються Національним банком України. Умови відкриття рахунка та особливості його функціонування передбачаються в договорі, що укладається між банком і його клієнтом - власником рахунка.

Згідно із пунктом 37.2статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Пунктами 1.15, 1.23, 1.24, 1.32 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» визначені умови, за яких рух коштів вважається неналежним (неправомірним) переказом, а саме: ініціатором такого переказу має бути особа, яка не є платником, тобто якій не належить рахунок, з якого ініціюється платіж (неналежний платник), а кошти мають бути списані з рахунку неналежного платника помилково або неправомірно та зараховані на рахунок неналежного отримувача, тобто особи, яка не має законних підстав на одержання переказу.

Ініціювання переказу коштів може здійснюватися шляхом використання держателем електронного платіжного засобу (статті 21 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»).

Пунктами 14.14, 14.15статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» встановлено, що банк, зокрема, зобов`язаний у спосіб, передбачений договором, повідомляти користувача про здійснення операцій з використанням електронного платіжного засобу; реєструвати та протягом строку, передбаченого законодавством для зберігання електронних документів, зберігати інформацію, що підтверджує факт інформування банком користувача та користувачем банка. У разі невиконання банком обов`язку з інформування користувача про здійснені операції з використанням електронного платіжного засобу ризик збитків від здійснення таких операцій несе банк.

При цьому обов`язок банку щодо повідомлення користувача про здійснені операції з використанням електронного платіжного засобу користувача є виконаним у разі інформування банком користувача про кожну здійснену операцію відповідно до контактної інформації, наданої користувачем.

Згідно з пунктом 1.14статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» електронний платіжний засіб - платіжний інструмент, який надає його держателю можливість за допомогою платіжного пристрою отримати інформацію про належні держателю кошти та ініціювати їх переказ.

Відповідно до пункту 3, 12 розділу ІІ Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705, електронний платіжний засіб, за допомогою якого можна ініціювати переказ з рахунку користувача, має дозволяти ідентифікувати користувача.

Електронний платіжний засіб може існувати в будь-якій формі, набудь-якому носії, що дає змогу зберігати інформацію, необхідну для ініціювання електронного переказу.

Відповідно до пунктів 1, 2, 5 - 7, 9, 10 розділу VI «Загальні вимоги до безпеки здійснення платіжних операцій та управління ризиками» Положення користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це законного права або повноважень.

Використання електронного платіжного засобу за довіреністю не допускається. Користувач зобов`язаний надійно зберігати та не передавати іншим особам електронний платіжний засіб, ПІН та інші засоби, які дають змогу користуватися ним.

Користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися користувачем.

Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів.

Емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу.

Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Банк зобов`язаний розглядати заяви (повідомлення) користувача, що стосуються використання електронного платіжного засобу або незавершеного переказу, ініційованого з його допомогою, надати користувачу можливість одержувати інформацію про хід розгляду заяви (повідомлення) і повідомляти в письмовій формі про результати розгляду заяви (повідомлення) у строк, установлений договором, але не більше строку, передбаченого Законом України «Про звернення громадян». Строки встановлення емітентом правомірності переказу та повернення на рахунок користувача попередньо списаного неналежного переказу визначені пунктом 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Аналіз вказаних положень актів цивільного законодавства дає підстави для висновку, що при здійсненні операцій з використанням електронних платіжних засобів відповідальність за безпеку здійснення переказу коштів покладається як на платника, так і на емітента (банк чи іншу установу), які зобов`язані вжити всіх заходів по нерозголошенню третім особам інформації, що дає змогу виконувати платіжні операції від імені платника з використанням електронного платіжного засобу.

Банк зобов`язаний інформувати користувача про всі операції з використанням платіжного засобу, а платник зобов`язаний повідомляти банк про всі оспорюванні ним операції, здійснені з використанням електронного платіжного засобу.

Крім того, у випадку повідомлення користувачем банку про платіжні операції, які він не використовував, банк зобов`язаний вжити заходів щодо збереження залишку коштів користувача та провести ретельне розслідування таких фактів і повідомити користувача про його наслідки.

При цьому на платника покладається відповідальність за здійснення несанкціонованих ним платежів за умови доведеності, що його дії чи бездіяльність призвели до втрати або незаконного використання платіжного засобу чи інформації, які дають можливість ініціювати платіжні операції.

Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для його притягнення до цивільно-правової відповідальності.

Колегія суддів вважає, що позивачем не доведено вину відповідача у втраті коштів з її банківських разунків.

Згідно зі статтею 129 Конституції України одними з основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положення цього конституційного принципу закріплені у статях 12, 13 ЦПК України, якими встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) (пункт 81 зазначеної постанови): «Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18)».

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

Згідно з частиною першоюстатті 76 ЦПК Українидоказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другоїстатті 78 ЦПК Україниобставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК Українидостатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Законність, обґрунтованість та вмотивованість судового рішення обумовлюється, зокрема, порядком оцінки доказів і визначенням відповідно до статті 89 ЦПК Україниїх якості з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Отже, недопустимі докази - це докази, які отримані внаслідок порушення закону. Відповідно, тягар доведення недопустимості доказу лежить на особі, яка наполягає на тому, що судом використано недопустимий доказ.

Подібна за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 02 березня 2021року у справі № 922/2319/20, від 16 лютого 2021 року у справі № 913/502/19, від 13 серпня 2020 року у справі №°916/1168/17, від 16 березня 2021 року у справі № 905/1232/19, від 21 липня 2022 року у справі № 922/3308/20.

Таким чином, неналежні докази та недопустимі докази - це різні поняття.

Водночас відповідно достатті 89 ЦПК Українисуд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Заявники помилково ототожнюють категорії належності та допустимості доказів, і не враховує вимоги частини другої статті 89 ЦПК України, відповідно до якої саме суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд виходить з того, що право на справедливий суд встановлено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, відповідно до пункту 1 цієї статті кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Зміст права на справедливий розгляд справи висвітлюється в практиці Європейського суду з прав людини.

У рішенні «Шабельник проти України» (заява № 16404/03) від 19 лютого 2009 року ЄСПЛ зазначив, що хоча стаття 6 Конвенції гарантує право на справедливий судовий розгляд, вона не встановлює ніяких правил стосовно допустимості доказів як таких, бо це передусім питання, яке регулюється національним законодавством.

Водночас у рішенні у справі «Руіз-Матеос проти Іспанії» (Ruiz-Mateos v. Spain, заява № 12952/87, від 23 червня 1993 року, пункт 63) ЄСПЛ зауважив, що принцип рівності сторін (рівних процесуальних можливостей) є одним з проявів справедливого розгляду, який включає фундаментальне право на змагальність розгляду. Зокрема, кожна сторона вправі знати про доводи та докази, представлені іншою стороною, та мати дієву можливість коментувати їх.

У рішенні у справі «Вержбицький проти Польщі» (Wierzbicki v. Poland, заява № 24541/94, від 18 червня 2002 року, пункт 39) ЄСПЛ, посилаючись на рішення у справі «Домбо Бехер проти Нідерландів» (Dombo Beheer B. V. v. The Netherlands, заява № 14448/88, пункт 33), наголосив, що стосовно судового процесу, який стосується протилежних приватних інтересів, принцип рівності сторін передбачає, що кожній стороні забезпечується достатня можливість представити свою позицію, включаючи докази, з дотриманням вимог, які не ставлять сторону в невигідне становище щодо опонента.

Наведена практика ЄСПЛ свідчить, що за наявності спору про право цивільне держава повинна забезпечити учасникам судового провадження дієву, реальну можливість надання суду своїх доказів та аргументів.

При вирішенні спору суд першої інстанції вірно прийняв до уваги правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 та від 11 березня 2015 року № 6-16цс15».

Таким чином наведені вище норми закону дають підстави вважати, що користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій у разі відсутності доказів сприяння ним втраті, використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15, постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 202/10128/14-ц (провадження № 61-1856св17), від 13 вересня 2019 року у справі № 501/4443/14-ц (провадження № 61-10469св18), від 20 листопада 2019 року у справі № 577/4224/16-ц (провадження № 61- 30583св18), від 17 червня 2021 року у справі № 759/4025/19 (провадження № 61-1035св21).

Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення її до цивільно-правової відповідальності.

Такі висновки викладено у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 та постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 202/10128/14-ц, від 13 вересня 2019 року у справі № 501/4443/14-ц, від 20 листопада 2019 року у справі № 577/4224/16-ц, від 17 червня 2021 року у справі № 759/4025/19, від 16 серпня 2023 року № 176/1445/22.

Згідно із ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У справі, яка переглядається, позивач зазначала у своєму позові, що транзакції 04.04.2022 вона не здійснювала, електронні платіжні засоби нікому не передавала, інформацію за ними (ПІН-код, CVV, особисті дані) не розголошувала; мобільний телефон, до якого прив`язаний фінансовий номер, та платіжні картки знаходились у неї.

Разом з тим судом було встановлено, що всі фінансові операції за картками ОСОБА_1 04.04.2022 були здійснені з оплати товару/послуги в Інтернеті на ігрових сайтах та підтверджені 3D Secure, який надсилався на фінансовий номер телефону у вигляді СМС-повідомлення.

Оскільки оспорювані транзакції були здійснені з використанням Міжнародної платіжної системи MasterCard International, то МПС не проводить оскарження операцій, при авторизації яких були введені конфіденційні дані картки (ПІН - код, CVC2) та підтверджені 3D Secure паролем. Можливість оскаржити всі вказані операції в Банку відсутня, так як вони були підтверджені, по них була попередня аутентифікація в 3-D Secure.

Доведеним є те, що для авторизації в Банку позивач використовувала фінансовий номер мобільного телефону НОМЕР_12 , який ані до вчинення оспорюваних транзакцій, ані після не змінювався. Крім того, пароль до системи дистанційного обслуговування «Приват24» ані напередодні, ані під час проведення оспорюваних фінансових операцій не було змінено, оспорювані операції здійснені з довіреного мобільного пристрою позивача, що підтверджується довідкою АТ КБ «ПриватБанк», яка сформована за результатами перевірки програмних комплексів Банку щодо вчинення оспорюваних позивачем транзакцій.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не урахував порушення відповідачем Умов та правила надання банківських послуг, що призвело до несанкціонованого списання грошових коштів з банківських картом позивача, оскільки ОСОБА_1 своїми діями не сприяла незаконному використанню інформації, яка дала змогу ініціювати третій особі проведення платіжних операцій, не заслуговують на увагу, оскільки вони ґрунтуються виключно на припущеннях, що не мають доказового підтвердження.

Однак доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

При цьому, саме ОСОБА_1 зобов`язана була контролювати рух коштів за своїм рахунком та негайно повідомляти банк про операції, які не виконувалися нею. До моменту такого повідомлення відповідальність у повному обсязі за всі операції несе виключно клієнт.

Натомість у ході проведеної банком службової перевірки встановлено те, що ОСОБА_1 своїми діями сприяла незаконним транзакціям по її рахунку.

Твердження позивача про те, що невідомі особи заволоділи її коштами з банківських карток не підтверджені належними та допустимими доказами. Вказані дії можливо було здійснити лише за допомогою використання фінансового телефону позивача та іншої особистої інформації.

Відтак доводи позивача про те, що невідомі особи заволоділи її коштами з банківських карток, не впливають на висновки суду щодо відсутності вини банку у списанні коштів з її рахунку.Вказані обставини у даному випадку можуть бути підтверджені обвинувальним вироком по справі.

Наразі ані факт порушення 01.07.2023 кримінального провадження №20000730 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, ані факт визнання ОСОБА_1 потерпілою у вказаному кримінальному провадженні самі по собі не доводять неправомірне заволодіння коштами позивача третіми особами, зокрема, з вини банку.

ОСОБА_1 , як потерпіла у кримінальному провадженні №20000730, не позбавлена права заявити цивільний позов про відшкодування завданої їй майнової шкоди до осіб, діями яких було цієї шкоди було завдано.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги у тому, що суд необґрунтовано відмовив позивачу у витребуванні від ПАТ «ВФ Україна» інформації щодо діапазону використання телефонного номеру, належного позивачу та роздруківки вхідних та вихідних дзвінків, смс-повідомлень за період 3-5 квітня 2022 року, оскільки суд, з урахуванням заявлених позивачем вимог та наявних у матеріалах справи доказів на їх підтвердження дійшов виснову про те, що позивачем не наведеного обґрунтування обставин, які можуть підтвердити вказані документи, а також не наведено жодного аргументу, які вони можуть спростувати.

Звертаючись до суду із вказаним клопотанням про витребування доказів позивач вказувала, що відповідна інформація підтвердить факт здійснення шахрайських дій з її телефону з іншого міста.

Однак, згідно відповіді на запит ПАТ «ВФ Україна» заміна сім-карти позивача не здійснювалась. Крім того, суду не було надано доказів перебування позивача в період 3-5 квітня 2022 року в місті Львові, а не в місті Києві.

Відтак суд дійшов вірного висновку, що позивачем не було доведено обставин, які могли б підтвердити документи, які позивач просила витребувати.

Отже, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» , яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування в цій частині з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Щодо доводів апеляційної скарги про вихід суду за межі позовних вимог, колегія суддів зазначає наступне.

Так із змісту оскаржуваного позивачем рішення суду вбачається, що суд відмовив ОСОБА_1 у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання відповідача припинити нарахування позивачу за рахунком НОМЕР_2 щомісячних платежів, пені, відсотків за користування кредитним лімітом, що утворився в результаті списання коштів внаслідок проведення операції (транзакції) 04.04.2022 на суму 52 499,00 грн., суд зазначає, що порядок нарахування процентів, пені та штрафних санкцій встановлений договором між позивачем та відповідачем.

Разом з тим у апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що така позовна вимога нею не заявлялася.

Так, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільних процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Отже, реалізація права особи на судовий захист здійснюється в порядку, встановлено процесуальним законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частина перша та друга статті 2 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 та 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

За змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 49 ЦПК України сторони користуються рівними процесуальними правами.

Пунктом 2 частини другої, частиною третьою статті 49 ЦПК України передбачено, що крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, яке складається з двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить ухвалити судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує його вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц).

Предмет позову кореспондується зі способами захисту права, які визначені, зокрема у ст. 16 ЦК України, а тому зміна предмета позову означає зміну вимоги, що може полягати в обранні позивачем іншого/інших, на відміну від первісно обраного способу захисту порушеного права, в межах спірних правовідносин.

Із матералів справи вбачається, що звернувшись до суду із позовом ОСОБА_1 було заявлено позовні вимоги у позовній заяві такій редакції: « зобов`язати відповідача відновити позивачу баланси банківських рахунків станом на 03.04.2022 року: № НОМЕР_2 (договір № SAMDNWFC7 від 17.06.2014) - 0 грн. - шляхом скасування боргу з основного платежу, пені, відсотків; № НОМЕР_4 (договір № SAMDNWFC9 від 13.12.2016 року) 15,17 Євро - шляхом відображення цієї суми на балансі цього рахунку; № НОМЕР_6 (договір № SAMDNWFC6 від 14.03.2018 року) - 200 грн. - шляхом відображення цієї суми на балансі цього рахунку; № НОМЕР_8 (договір № SAMDNFF43 від 21.01.2022 року) - 192,25 доларів США - шляхом відображення цієї суми на балансі цього рахунку; № НОМЕР_10 - 781,05 грн. - шляхом відображення цієї суми на балансі цього рахунку; НОМЕР_14 - 10,34 грн. - шляхом відображення цієї суми на балансі цього рахунку; № НОМЕР_11 - 0,32 Євро- шляхом відображення цієї суми на балансі цього рахунку. Припинити нарахування позивачу за картковим рахунком НОМЕР_3 , який відкритий та обслуговується на підставі угоди №SAMDNWFC7 від 17.06.2014, щомісячних платежів, пені, відсотків за користування кредитним лімітом, що утворився в результаті списання коштів внаслідок проведення операції (транзакції) 04.04.2022 на суму 52 499,00 грн. Скасувати нарахування позивачу заборгованості за картковим рахунком НОМЕР_3 , який відкритий та обслуговується на підставі угоди №SAMDNWFC7 від 17.06.2014 в АТ КБ «ПриватБанк», у тому числі пені, відсотків та невиконаних періодичних зобов`язань. Судові витрати покласти на відповідача».

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 09 березня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про зобов`язання вчинити дії було залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків.

Як недолік, серед іншого, суд вказав позивачу на те, що позовні вимоги мають бути чітко сформульовані із зазначенням суми грошових коштів, які підлягають поверненню, та необхідність подати до суду позовну заяву в новій редакції разом із копіями заяв та доданими до неї документами відповідно до кількості учасників процесу.

На виконання вимог ухвали суду від 09.03.2023 ОСОБА_1 подала до суду уточнену позовну заяву, у якій заявила такі позовні вимоги: «зобов`язати відповідача відновити позивачу баланси банківських рахунків станом на 03.04.2022 року: № НОМЕР_2 (договір № SAMDNWFC7 від 17.06.2014) - 0 грн. - шляхом скасування боргу з основного платежу, пені, відсотків; № НОМЕР_4 (договір № SAMDNWFC9 від 13.12.2016 року) 15,17 Євро - шляхом відображення цієї суми на балансі цього рахунку; № НОМЕР_6 (договір № SAMDNWFC6 від 14.03.2018 року) - 200 грн. - шляхом відображення цієї суми на балансі цього рахунку; № НОМЕР_8 (договір № SAMDNFF43 від 21.01.2022 року) - 192,25 доларів США - шляхом відображення цієї суми на балансі цього рахунку; № НОМЕР_10 - 781,05 грн. - шляхом відображення цієї суми на балансі цього рахунку; НОМЕР_14 - 10,34 грн. - шляхом відображення цієї суми на балансі цього рахунку; № НОМЕР_11 - 0,32 Євро- шляхом відображення цієї суми на балансі цього рахунку. Судові витрати покласти на відповідача.»

Ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 22 березня 2023 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про зобов`язання вчинити дії в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання у справі.

Таким чином, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила суд відновити порушені права позивача шляхом відновлення стану карткових рахунків. При цьому не заявляла позовної вимоги про зобов`язання відповідача припинити нарахування позивачу за рахунком НОМЕР_2 щомісячних платежів, пені, відсотків за користування кредитним лімітом, що утворився в результаті списання коштів внаслідок проведення операції (транзакції) 04.04.2022 на суму 52 499,00 грн.

Таким чином доводи апеляційної скарги про вихід суду за межі позовних вимог є доведеними та обгрунтованими.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення згідно пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції встановлено порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме судом було розглянуто позовну вимогу, яка не була заявлена позивачем.

Ураховуючи наведене колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 червня 2024 року в частині вирішення позовної вимоги про зобов`язання АТ КБ «ПриватБанк» припинити нарахування ОСОБА_1 за рахунком НОМЕР_2 щомісячних платежів, пені, відсотків за користування кредитним лімітом, що утворився в результаті списання коштів внаслідок проведення операції (транзакції) 04.04.2022 на суму 52 499,00 грн, так як таку вимогу позивач не заявлала.

В іншій частині рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 червня 2024 року слід залишити без змін, з наведених вище підстав.

Щодо розподілу судових витрат.

Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч. 1 ч. 2ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Так, за результатами апеляційного перегляду справи апеляційну скаргу позивача задоволено частково, скасовано рішення суду в частині позовної вимоги, яка не була заявлена ОСОБА_1 . В іншій частині рішення суду від 17.06.2025 було залишено без змін. Із матерілів справи встановлено, що судовий збір було сплачено позивачем за позовні вимоги, у задоволенні яких судом було відмовлено та рішення суду першої інстанції в цій частині залишено судом апеляційної інстанції без змін.

Таким чином, відповідно судові витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 червня 2024 року в частині вирішення позовної вимоги про зобов`язання Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» припинити нарахування ОСОБА_1 за рахунком НОМЕР_2 щомісячних платежів, пені, відсотків за користування кредитним лімітом, що утворився в результаті списання коштів внаслідок проведення операції (транзакції) 04.04.2022 на суму 52 499,00 грн скасувати.

В іншій частині рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 13 березня 2026 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна