УХВАЛА

10 березня 2026 року

м. Київ

справа № 681/686/25

провадження № 61-2644ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Луспеника Д. Д.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Полонського районного суду Хмельницької області від 28 жовтня 2025 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 15 січня 2026 року у справі

за скаргою ОСОБА_1 на дії та рішення державного виконавця Полонського відділу державної виконавчої служби у Шепетівському районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Сідорського Віталія Тимофійовича,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії та рішення державного виконавця Полонського відділу державної виконавчої служби у Шепетівському районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Сідорського В. Т.

Обґрунтовуючи свою заяву зазначав, що вважає неправомірними дії і рішення державного виконавця щодо вирахування заборгованості, адже виконавче провадження № НОМЕР_1 від 02 серпня 2016 року станом на 03 червня 2024 року закрито не було, та лише 12 червня 2026 року було винесено постанову про закриття. Оскільки виконавче провадження було відкрито в 2016 році і до 12 червня 2024 року закрито не було, заборгованість зі сплати аліментів повинна нараховуватись за три роки, відповідно до вимог частини першої статті 194 СК України в редакції станом на 2016 рік.

Ухвалою Полонського районного суду Хмельницької області від 28 жовтня

2025 року, залишеною без змін постановою Хмельницького апеляційного суду

від 15 січня 2026 року, у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії та рішення державного виконавця відмовлено.

У березні 2026 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Полонського районного суду Хмельницької області від 28 жовтня 2025 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 15 січня 2026 року з пропуском строку на касаційне оскарження судового рішення, оскільки направлена до суду 25 лютого 2026 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із частиною першою та другою статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Відповідно до пункту 8 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено, у тому числі, дата отримання копії судового рішення суду апеляційної інстанції, що оскаржується.

Пунктом 2 частини четвертої статті 392 ЦПК України передбачено, що до касаційної скарги додаються, зокрема, докази, що підтверджують дату отримання копії оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції, - за наявності.

Заявник просить поновити строк на касаційне оскарження, з посиланням на те, що процесуальний строк пропущено з поважних причин, оскільки повний текст оскаржуваної постанови отримав 27 січня 2026 року, про що надає відповідні докази.

Отже, строк на касаційне оскарження пропущено з поважних причин, тому його можливо поновити.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційну скаргу обґрунтовано тим, що на висновок судів про необхідність застосування статті 194 СК України у редакції, чинній на момент пред`явлення виконавчого листа є помилковим, тому є підстави для направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Відповідно до статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян

і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього

Закону підлягають примусовому виконанню.

Тобто, виконавче провадження є процесуальною формою, що гарантує примусову реалізацію рішення суду, яким підтверджені права та обов`язки суб`єктів матеріальних правовідносин цивільної справи.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до частини третьої статті 451 ЦПК України якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Відповідно до частини першої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» порядок стягнення аліментів визначається законом.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Полонського районного суду від 27 листопада 2017 року у цивільній справі № 681/1647/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 постановлено збільшити розмір стягуваних аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання двох дітей в розмірі 1/2 частини всіх доходів боржника, визначених рішенням Полонського районного суду від 19 липня

2016 року, та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітніх дочок ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі по частці заробітку (доходу) відповідача на кожну дитину, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дітьми повноліття.

Рішення суду набрало законної сили 19 грудня 2017 року.

На виконання зазначеного рішення суду 27 листопада 2017 року видано виконавчий лист № 681/1647/17.

03червня 2024 року стягувач ОСОБА_5 звернулася із заявою до Полонського відділу ДВС, у якій просила відкрити виконавче провадження та розпочати виконання рішення Полонського районного суду від 27 листопада 2017 року; державний виконавець виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № 75194548 щодо виконання рішення Полонського районного суду від 27 листопада 2017 року.

11 липня 2024 року державним виконавцем складено розрахунок заборгованості зі сплати боржником аліментів за період з 19 грудня 2017 року до 31 серпня 2024 року, відповідно до якого станом на 31 серпня 2024 року заборгованість ОСОБА_1 зі сплати аліментів склала 201 890,30 грн.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що у державного виконавця відсутні повноваження під час вчинення процесуальних дій з виконання судового рішення застосовувати нечинне на момент вчинення ним відповідної процесуальної дії положення закону, тому вимоги скарги є назаконними.

Залишаючи без змін ухвалу суду першої інстанції апеляційний суд вказав, що

незалежно від моменту пред`явлення виконавчого листа до виконання

у ОСОБА_1 існував обов`язок зі сплати аліментів, починаючи з дати ухвалення судового рішення, 27 листопада 2017 року. Виконавчий лист подано до примусового виконання 03 червня 2024 року, а тому дії державного виконавця з обрахування розміру заборгованості за 10 років до подання виконавчого листа до виконання не встановили для заявника нового обов`язку, не передбаченого судовим рішенням або законом.

Верховний Суд погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій.

Частиною другою статті 182 Сімейного кодексу України в редакції, станом

на 02 березня 2007 року, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу.

Законом України від 17 травня 2017 року № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів», частину другу

статті 182 Сімейного кодексу України викладено у новій редакції - «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку».

Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання», який набрав чинності

з 14 серпня 2018 року частину першу статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» доповнено абзацом другим, за яким виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України. Такі мінімальні гарантовані розміри аліментів регламентовані Сімейним кодексом України та визначаються Законами України про Державний бюджет України

на відповідні роки.

Враховуючи норми статті 58 Конституції України, статті 5 ЦК України, Рішення Конституційного Суду України від 12 липня 2019 року №5-р(I)/2019, державний виконавець при виконанні рішення суду, яке набрало законної сили, зобов`язаний застосовувати правову норму, чинну на момент вчинення ним відповідної процесуальної дії.

Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання», частину першу

статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» доповнено абзацом другим, яким передбачено, що виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України.

Оскільки державний виконавець при виконанні рішення суду, яке набрало законної сили, зобов`язаний застосовувати правову норму, чинну на момент вчинення ним відповідної процесуальної дії, суди, врахувавши призначення аліментів на утримання дитини та мету прийняття Закону України № 2475-VIII від 03 липня

2018 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання», дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення скарги.

Отже, правильне застосування судами норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судового рішення.

Враховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга

є необґрунтованою.

Керуючись частинами третьою та четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Клопотанняпро поновлення строку на подання касаційної скарги задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк на подання касаційної скарги.

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полонського районного суду Хмельницької області

від 28 жовтня 2025 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 15 січня 2026 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії та рішення державного виконавця Полонського відділу державної виконавчої служби у Шепетівському районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Сідорського Віталія Тимофійовича відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Р. А. Лідовець

І. Ю. Гулейков

Д. Д. Луспеник