Провадження № 2/344/2042/26
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2026 року місто Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області у складі:

головуючого судді Мелещенко Л.В.

за участю секретаря судового засідання Дутки Р.-І.Я.,

розглянувши у підготовчому засіданні в залі суду міста Івано-Франківськ за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом Івано-Франківської обласної державної адміністрації до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної працівником,-

В С Т А Н О В И В:

04 грудня 2025 року позивач Івано-Франківська обласна державна адміністрація, місцезнаходження: 76004 м. Івано-Франківськ, вул. М. Грушевського, буд. 21, звернувся до суду через систему "Електронний суд" з позовною заявою до відповідача ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , про відшкодування шкоди, заподіяної працівником, у розмірі 887 477,48 грн.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 грудня 2025 року вказану цивільну справу розподілено для розгляду головуючому судді Мелещенко Л.В.

Ухвалою суду від 09 грудня 2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за даним позовом, ухвалено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження з викликом сторін.

02 березня 2026 року на адресу суду представником відповідача ОСОБА_1 адвокатом Чекайлом В.М. подано клопотання про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу України. У клопотанні представник відповідача вказує, що у даній справі ОСОБА_1 станом на дату видачі наказу про звільнення працівника, який був визнаний судом незаконним та став підставою для виплати незаконно звільненому працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, був керівником апарату Івано-Франківської обласної державної адміністрації. Тобто ОСОБА_1 проходив публічну (державну) службу. Відповідно у випадку вирішення спору щодо зобов`язання його відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання ним службових/посадових обов`язків, перед судом має поставати питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди/збитків, а й оцінки правомірності його дій. Отже, подібні спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби. Таким чином, оскільки цей спір є публічно-правовим і належить до юрисдикції адміністративних судів, провадження у справі підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу України.

10 березня 2026 року представником відповідача Івано-Франківської обласної державної адміністрації Ігнатенком О.Ю. подано до суду через систему «Електронний суд» заперечення на дане клопотання, в якому зазначає, що у провадженні Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області перебуває справа № 344/21583/25 за позовом Івано-Франківської обласної державної (військової) адміністрації до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної працівником, у розмірі 887 477,48 грн. Предметом позову в цій справі є відшкодування шкоди в порядку регресу без необхідності надання оцінки та встановлення неправомірності дій посадової особи (відповідача), відповідними діями якої така шкода завдана, оскільки неправомірність дій відповідача встановлена судовими рішеннями про незаконність звільнення особи із публічної служби та додаткового правового аналізу не потребує. Спірні відносини склалися між позивачем та відповідачем з приводу відшкодування матеріальної в шкоди в порядку регресу зі службової особи внаслідок незаконного звільнення працівника. Вимога вирішити публічно-правовий спір у поданій позовній заяві відсутня, оскільки вказаній обставині вже надана оцінка належним судом. Той факт, що майнової шкоди завдано позивачеві суб`єкту владних повноважень під час проходження відповідачем служби, не змінює правової природи спірних відносин і не перетворює цей спір на публічно-правовий. Просить відмовити у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу України.

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Чекайло В.М. у судовому засіданні клопотання про закриття провадження у справі підтримав на підставах, викладених у клопотанні, просив задовольнити та закрити провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу України.

У судовому засіданні представник позивача Івано-Франківської обласної державної адміністрації Ігнатенко О.Ю. заперечував проти задоволення вимог клопотання, пояснив, що даний спір не є публічно-правовим, тому не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, просив суду у задоволенні клопотання відмовити.

Суд, вислухавши учасників справи, розглянувши матеріали клопотання, вивчивши матеріали справи, виходить з наступного.

Відповідно до положень частини першої статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою-третьою статті 263 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року визначено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (пункт 24 рішення Європейського суду з прав людини від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України», заяви № 29458/04 та № 29465/04).

Доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини указав, що для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France)).

Наведене дає підстави для висновку, що «суд, встановлений законом» охоплює поняття юрисдикції суду, визначеної процесуальним законом.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

У статті 124 Конституції України закріплено, що делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

У статті 125 Конституції України передбачено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Частиною першою статті 19 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Разом із тим, відповідно до частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (пункт 17 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України).

За змістом частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади.

У статті 46 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що позивачем в адміністративній справі можуть бути громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, підприємства, установи, організації (юридичні особи), суб`єкти владних повноважень.

Відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх об`єднання, юридичні особи, які не є суб`єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб`єкта владних повноважень: 1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об`єднання громадян; 2) про примусовий розпуск (ліквідацію) об`єднання громадян; 3) про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства з України; 4) про обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); 5) в інших випадках, встановлених законом.

Тобто суб`єкт владних повноважень може звертатися до суду з адміністративним позовом до громадян України, іноземців чи осіб без громадянства, їх об`єднань, юридичних осіб, які не є суб`єктами владних повноважень, виключно для превентивного судового контролю своєї ж діяльності та у випадках, визначених законом.

Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило, майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

Таким чином, не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства справа з огляду лише на її суб`єктний склад.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

З матеріалів справи вбачається, представник Івано-Франківської обласної державної адміністрації звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної працівником.

Вказаний позов заявлений у зв`язку з тим, що на підставі рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29.07.2024 у справі №300/141/20, яке залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.01.2025, визнано протиправним та скасовано висновок щодо оцінювання результатів службової діяльності державних службовців, затверджений наказом Івано-Франківської обласної державної адміністрації Про затвердження висновків щодо оцінювання результатів службової діяльності державних службовців апарату облдержадміністрації, які займають посади державної служби категорії Б і В, у 2019 році №162-к від 05.12.2019, в частині оцінювання результатів службової діяльності ОСОБА_2 ; визнано протиправним та скасовано наказ Івано-Франківської обласної державної адміністрації від 26.12.2019 №167-к Про звільнення ОСОБА_2 ; поновлено ОСОБА_2 з 27.12.2019 на посаді завідувача сектору мобілізаційної роботи апарату обласної державної адміністрації; стягнуто з Івано-Франківської обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 887477,48 грн. (вісімсот вісімдесят сім тисяч чотириста сімдесят сім гривень 48 копійок) з проведенням (утриманням) необхідних відрахувань відповідно до вимог чинного законодавства.

Вищевказане рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29.07.2024 у справі № 300/141/20 в частині відшкодування ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 887477,48 гривень у зв`язку із його незаконним звільненням було виконано Івано-Франківською обласною державною адміністрацією у березні 2025 року.

Позивач у позові посилається на те, що право на стягнення матеріальної шкоди, завданої незаконним звільненням закріплено у статті 134 та статті 237 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 134 Кодексу законів про працю України службові особи, винні в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації.

Згідно зі статтею 237 Кодексу законів про працю України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 статті 134 Кодексу законів про працю України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або яким затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Відповідальність у цих випадках настає незалежно від форми вини.

Отже, чинне законодавство не містить додаткових підстав для відшкодування майнової шкоди з винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення працівника здійснено з порушенням вимог закону або затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №200/22363/16-а (касаційне провадження № 11-720апп18) викладений правовий висновок про те, що відшкодування шкоди у порядку регресу відбувається в порядку, передбаченому цивільним законодавством України, тобто за правилами цивільного судочинства, що унеможливлює звернення з таким позовом до адміністративного суду.

При цьому визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі з обов`язком суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Таким чином, правовідносини між сторонами у даній справі не стосуються безпосередньо прийняття, проходження чи звільнення з публічної служби, не спрямовані на захист прав свобод та інтересів особи від порушень із боку суб`єкта владних повноважень й не стосуються оскарження дій останнього.

У цій справі не підлягає доведенню оцінка правомірності дій ОСОБА_1 , тобто не підлягає вирішенню питання щодо правомірності його дій щодо звільнення ОСОБА_2 із публічної служби. Незаконність звільнення ОСОБА_2 встановлена рішенням рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29.07.2024 у справі №300/141/20, у зв`язку з чим, предметом розгляду у цій справі є лише відшкодування шкоди у порядку регресу, тобто вирішення приватно-правових відносин.

Посилання сторони відповідача на постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 734/3102/16-ц, від 22 січня 2020 року в справі № 813/1045/18, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 листопада 2025 року у справі № 750/6852/24 суд вважає нерелевантними, оскільки у вказаних справах спір стосувався осіб, які перебували на військовій службі.

У цьому випадку той факт, що майнової шкоди завдано позивачеві - суб`єкту владних повноважень під час проходження відповідачем служби, не змінює правової природи спірних відносин і не перетворює цей спір на публічно-правовий.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду: від 16 червня 2021 року у справі № 328/29/20 (касаційне провадження № 61-2521св21), від 22 вересня 2021 року в справі № 676/2149/20 (касаційне провадження № 11318св21), а також в ухвалі Верховного Суду від 17 вересня 2021 року в справі № 699/1111/20 (касаційне провадження № 61-14616св21).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Ураховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для закриття провадження у справі за пунктом 1 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу України, оскільки за своїм суб`єктним складом, предметом спору, обраним позивачем способом захисту порушених прав та характером спірних правовідносин спір є приватно-правовим і підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст. 4, 27, 28, 31, 188, 255, 260, 353, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В :

Відмовити у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Чекайла Василя Михайловича про закриття провадження у цивільній справі за позовом Івано-Франківської обласної державної адміністрації до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної працівником.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст ухвали складено та підписано 13 березня 2026 року.

Суддя Мелещенко Л.В.