Справа № 347/2298/21
Провадження № 22-ц/4808/131/26
Провадження № 22-ц/4808/132/26
Головуючий у 1 інстанції КІЦУЛА Ю. С.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2026 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючої Томин О.О.,

суддів: Мальцевої Є.Є., Пнівчук О.В.,

за участю секретаря Кузнецова В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури на рішення Косівського районного суду від 23 жовтня 2025 року та додаткове рішення Косівського районного суду від 07 листопада 2025 року, ухвалені в складі судді Кіцули Ю.С. у м. Косові, у справі за позовом Косівської окружної прокуратури Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Івано-Франківської обласної державної адміністрації, Яблунівської селищної ради об`єднаної територіальної громади Косівського району Івано-Франківської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Косівське районне підприємство «Райагроліс», до ОСОБА_1 , Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області про визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки та витребування земельних ділянок,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2021 року керівник Косівської окружної прокуратури Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Івано-Франківської обласної державної адміністрації, Яблунівської селищної ради об`єднаної територіальної громади Косівського району Івано-Франківської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Косівське районне підприємство «Райагроліс» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області про визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки та витребування земельних ділянок.

В обґрунтування позову зазначив, що Косівський відділ Коломийської місцевої прокуратури підтримував публічне обвинувачення у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000168 від 08 травня 2018 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 Кримінального кодексу України, щодо ОСОБА_2 .

Під час досудового слідства було встановлено, що ОСОБА_2 , будучи сільським головою села Люча Косівського району, підписав, скріпив гербовою печаткою та видав офіційний неправдивий документ рішення Лючанської сільської ради № 6-5/2006 від 27 листопада 2006 року про передачу у власність ОСОБА_1 земельної ділянки загальною площею 2 га для ведення особистого селянського господарства. При цьому питання про передачу у власність відповідачці земельної ділянки на розгляд сесії Лючанської сільської ради не вносилося, заява ОСОБА_1 про надання їй у власність вказаної земельної ділянки, як такої, що перебувала у її користуванні з 1998 року, була подана останньою особисто тодішньому сільському голові села Люча.

Таким чином, у зв`язку із неправомірними діями сільського голови, 13 листопада 2008 року відповідачка оформила державний акт на право власності на земельну ділянку площею 2 га в урочищі «Рушір» с. Люча Косівського району, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 855327 від 13 листопада 2008 року.

В подальшому за заявою ОСОБА_1 було здійснено розподіл вказаної земельної ділянки на земельні ділянки площею 1,1540 га та 0,8486 га та видано відповідачці державні акти серії ЯЛ № 418417 та серії ЯЛ № 418416 від 27 березня 2012 року.

За результатами судового розгляду зазначеного кримінального провадження ухвалою Косівського районного суду від 27 червня 2019 року ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності з нереабілітуючих підстав у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Шкоду, заподіяну кримінальним правопорушенням, добровільно не відшкодовано, цивільний позов не заявлявся. Зважаючи на це, 10 вересня 2019 року Коломийською місцевою прокуратурою до Косівського районного суду в інтересах держави в особі Івано-Франківської обласної державної адміністрації, Яблунівської селищної ради Косівського району, Косівського районного підприємства «Райагроліс» пред`явлено позовну заяву про відшкодування шкоди, завданої злочином, шляхом визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки серії ЯЛ № 418416 від 27.03.2012, ЯЛ № 418417 від 27.03.2012, скасування записів про державну реєстрацію актів на право власності на земельну ділянку фізичної особи № 02524, № 02525 та повернення земельних ділянок.

Рішенням Косівського районного суду від 24 вересня 2020 року вказаний позов було задоволено. Однак, під час перегляду судового рішення апеляційною та касаційною інстанціями, постановою Верховного Суду від 09 червня 2021 року касаційну скаргу заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури було задоволено частково. Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 12 січня 2021 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог заступника керівника Коломийської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Івано-Франківської обласної державної адміністрації, Яблунівської селищної ради об`єднаної територіальної громади до ОСОБА_1 про визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки та зобов`язання повернути земельні ділянки змінено, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови. Рішення Косівського районного суду від 24 вересня 2020 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 12 січня 2021 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог заступника керівника Коломийської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Косівського районного підприємства «Райагроліс» до ОСОБА_1 про визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки та зобов`язання повернути земельні ділянки скасовано. Позовні вимоги заступника керівника Коломийської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Косівського районного підприємства «Райагроліс» до ОСОБА_1 про визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки та зобов`язання повернути земельні ділянки залишено без розгляду.

Так, Верховним Судом у зазначеній постанові вказано, що оспорювані прокурором державні акти видані управлінням Держгеокадастру Косівського району. Однак, прокурор позовних вимог до Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області не пред`явив, клопотань про його залучення до участі у справі як співвідповідача не заявляв, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог про визнання недійсними оспорюваних державних актів внаслідок неналежного складу співвідповідачів.

Відтак, оскільки Івано-Франківська обласна державна адміністрація та Яблунівська селищна рада об`єднаної територіальної громади Косівського району Івано-Франківської області не вжили заходів щодо повернення незаконно відчуженої земельної ділянки, Косівська окружна прокуратура Івано-Франківської області вбачала підстави для звернення до суду з метою захисту їхніх інтересів, у зв`язку з неналежним здійсненням відповідними органами своїх повноважень.

Посилаючись на зазначені обставини та норми законодавства, просив суд:

- визнати недійсними державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №418416 від 27.03.2012 площею 0,8460 га, та державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №418417 від 27.03.2012 площею 1,1540 га, які видані ОСОБА_1 ;

- витребувати у ОСОБА_1 земельну ділянку кадастровий номер :36:001:0001 площею 0,8460 га, розташовану у селі Люча урочище «Рушір» Яблунівської селищної ради об`єднаної територіальної громади Косівського району Івано-Франківської області до земель лісового фонду Івано-Франківської обласної державної адміністрації;

- витребувати у ОСОБА_1 земельну ділянку кадастровий номер :36:001:0002 площею 1,1540 га, розташовану у селі Люча урочище «Рушір» Яблунівської селищної ради об`єднаної територіальної громади Косівського району Івано-Франківської області: в частині площі 0,4184 га до земель лісового фонду Івано-Франківської обласної державної адміністрації; в частині площі 0,7356 га до земель запасу Яблунівської селищної ради об`єднаної територіальної громади Косівського району Івано-Франківської області.

Короткий зміст оскаржуваних рішення та додаткового рішення суду

Рішенням Косівського районного суду від 23 жовтня 2025 року в задоволенні позову Косівської окружної прокуратури Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Івано-Франківської обласної державної адміністрації, Яблунівської селищної ради об`єднаної територіальної громади Косівського району Івано-Франківської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Косівське районне підприємство «Райагроліс», до ОСОБА_1 , Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області про визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки та витребування земельних ділянок відмовлено.

Додатковим рішенням Косівського районного суду від 07 листопада 2025 року стягнуто з Косівської окружної прокуратури Івано-Франківської області на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 45 000 грн.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи апеляційної скарги

Не погоджуючись із вказаними рішенням та додатковим рішенням суду, заступник керівника Івано-Франківської обласної прокуратури подав апеляційну скаргу. Вважає такі рішення незаконними та необґрунтованими, ухваленими з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного з`ясування обставин справи.

Зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність у Косівського РП «Райагроліс» правовстановлюючих документів на масив земельних ділянок, які перебувають у його користуванні, з підстав невидачі державних актів. При цьому суд не врахував, що рішенням Івано-Франківської обласної ради від 18 жовтня 2001 року № 537-22/2001 Косівському РП «Райагроліс» надано у постійне користування 20531,0 га земель лісового фонду для ведення лісового господарства, а відповідно до пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України до одержання в установленому порядку державних актів документами, що підтверджують право постійного користування раніше наданими землями, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування. Матеріали лісовпорядкування 1997 року виготовлені, на їх підставі здійснюється діяльність підприємства, витяг з них долучено до матеріалів справи. Правова позиція про те, що планово-картографічні матеріали лісовпорядкування підтверджують право постійного користування лісогосподарського підприємства, неодноразово висловлювалася Верховним Судом та Великою Палатою Верховного Суду. Відтак відсутність державних актів жодним чином не свідчить про відсутність у Косівського РП «Райагроліс» прав на користування землями, переданими йому обласною радою, а висновок суду про фактичне невиконання рішення обласної ради є необґрунтованим та таким, що суперечить фактичним обставинам справи.

Вказує, що суд не врахував висновок земельно-технічної експертизи, проведеної у межах кримінального провадження, хоча відповідно до положень ЦПК України та усталеної практики Верховного Суду отриманий відповідно до вимог закону висновок експерта у кримінальній справі є допустимим доказом у цивільній справі та підлягає оцінці судом. Зазначає, що експертиза виконана кваліфікованим судовим експертом, який попереджений про кримінальну відповідальність, а сам висновок містить інформацію щодо предмета доказування у цивільній справі та ніким не спростований. Наголошує, що висновки суду про неналежність експертизи з огляду на визначення меж земельної ділянки зі слів лісничого не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки експертом використано планшет лісовпорядкування 1997 року, каталоги координат, технічну документацію та матеріали топографо-геодезичної зйомки. За результатами проведених робіт та співставлення меж встановлено, що земельна ділянка площею 0,8460 га повністю накладається, а земельна ділянка площею 1,1540 га частково накладається на землі Косівського РП «Райагроліс».

Зазначає, що висновок суду про недоведення факту підробки рішення Лючанської сільської ради від 27 листопада 2006 року є необґрунтованим. Як встановлено у кримінальному провадженні № 0000168, ОСОБА_2 склав та видав завідомо неправдиві офіційні документи, зокрема довідку № 1539 від 13 грудня 2006 року та рішення № 5/2006 і № 6-5/2006 від 27 листопада 2006 року, які стали підставою для приватизації земельної ділянки. Ухвалою Косівського районного суду від 27 червня 2019 року ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності за нереабілітуючими підставами у зв`язку із закінченням строків давності. Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України така ухвала є обов`язковою для суду в питанні чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Вказує, що підставами позову є правові наслідки злочинних дій, внаслідок яких земельні ділянки лісового фонду протиправно вибули з державної власності. Відтак, факт вчинення ОСОБА_2 відповідних дій (складання/видача неправдивих документів) встановлений та не потребує додаткового доведення у цивільному процесі.

Наголошує, що обраний прокурором спосіб захисту є належним та ефективним, оскільки витребування земельних ділянок лісогосподарського призначення з чужого незаконного володіння відповідно до статей 387, 388 ЦК України є віндикаційним позовом, який Велика Палата Верховного Суду неодноразово визнавала ефективним способом захисту права власності. Судом першої інстанції не спростовано факту підробки довідки про користування ОСОБА_1 земельною ділянкою площею 2 га, яка фактично стала єдиною підставою для надання цієї земельної ділянки у власність відповідачки. Крім того, у рішенні суду зазначено про визнання ОСОБА_2 своєї вини у підробці вказаного документа.

Щодо строків позовної давності зазначає, що підставою для звернення до суду стала ухвала Косівського районного суду від 27 червня 2019 року, якою встановлено факт кримінально караних дій, а також висновок земельно-технічної експертизи від 26 квітня 2019 року, яким підтверджено накладення спірних земельних ділянок на землі Косівського РП «Райагроліс». Лише після встановлення цих обставин у прокуратури виникли законні підстави для пред`явлення позову, а звернення до суду раніше було б передчасним.

Додатково зазначає, що додатковим рішенням суду від 07 листопада 2025 року з Косівської окружної прокуратури на користь ОСОБА_3 стягнуто 45 000 грн судових витрат. Водночас Косівська окружна прокуратура не є юридичною особою та розпорядником бюджетних коштів, у зв`язку з чим не може бути стороною стягнення у цих правовідносинах, оскільки судовий збір за подання позовних заяв прокурорів сплачується Офісом Генерального прокурора або обласними прокуратурами. Крім того, стягнення сум за надання правової допомоги не повинно призводити до збагачення сторін, а тому визначена судом сума є надмірною.

Враховуючи наведене, просить оскаржувані рішення та додаткове рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, а судові витрати покласти на відповідачів.

Позиція інших учасників справи

Відповідачка ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Сторожук Світлана Сергіївна, подала відзив на апеляційну скаргу. Вважає оскаржувані рішення суду першої інстанції законними та обґрунтованими.

Вказує, що подання прокуратурою позову в цій справі порушує принцип остаточності судового рішення, оскільки постановою Верховного Суду від 09.06.2021 у справі № 347/1750/19 вже відмовлено в задоволенні цих самих позовних вимог до ОСОБА_1 , а залучення інших учасників справи чи зміна їх процесуального статусу не може бути підставою для нового розгляду тотожного спору.

На думку відповідачки, суд першої інстанції правильно виходив зі змісту спірних правовідносин, які виникли у зв`язку з передачею їй у приватну власність земельної ділянки та її подальшим поділом на дві ділянки, а також вірно застосував норми матеріального права й належно мотивував їх застосування.

Зазначає, що суд першої інстанції вірно встановив, що вказана земельно-технічна експертиза від 26 квітня 2019 року в рамках кримінального провадження, була проведена без надання експерту необхідних і належних правовстановлюючих документів, які б підтверджували виникнення у Косівського РП «Райагроліс» права постійного користування земельною ділянкою площею 20531 га з визначеними у встановленому законодавством порядку межами на місцевості. Водночас, під час проведення топографо-геодезичної зйомки межі земельної ділянки Косівського РП «Райагроліс» були зафіксовані зі слів лісничого, тому, висновки експерта про належність більшої частини наданої відповідачці спірної земельної ділянки, Косівському РП «Райагроліс», не можна вважати об`єктивними та правильними. На думку відповідачки, названий висновок земельно-технічної експертизи у кримінальному провадженні не може вважатись належним і допустимим доказом при розгляді цивільної справи.

Крім того, судом встановлено, що рішення Івано-Франківської обласної ради від 18.10.2001 № 537-22/2001 про передачу у постійне користування земельної ділянки загальною площею 20531 га фактично не виконано, зокрема, в натурі (на місцевості) земля не відведена, її межі не встановлювались. Згідно Державного реєстру земель станом на 01.01.2013 право постійного землекористування Косівського РП «Райагроліс» не зареєстровано, отже правовстановлюючі документи цьому державному підприємству не видавались. Суду також не надано належних доказів того, що правовстановлюючі документи на зазначену земельну ділянку видані Косівському РП «Райагроліс» із точним визначенням меж.

Вказується, що серед матеріалів, долучених до позову, відсутні об`єктивні та безсумнівні докази того, що питання надання ОСОБА_1 у приватну власність спірної земельної ділянки та її заяви щодо цього не розглядалися на сесії Лючанської сільської ради та що саме відповідне рішення сільської ради було сфальсифіковане ОСОБА_2 , оскільки встановлено лише факт підписання ним довідки, яка містила завідомо неправдиві відомості. Позивачем документально не підтверджено відсутність у протоколах сесії сільської ради від 27.11.2006 відомостей про розгляд зазначеного питання, а тому самих лише посилань на фальсифікацію рішень та їх підписання сільським головою недостатньо для встановлення факту нерозгляду цього питання сесією ради.

Звертає увагу, що зі змісту ухвали Косівського районного суду не вбачається висновку про визнання ОСОБА_2 вини у фальсифікації рішення сільської ради. Із протоколу його допиту від 26.04.2019 вбачається, що він визнавав вину лише в підписанні по недогляду довідки про користування відповідачкою земельною ділянкою, яка згодом була передана їй у приватну власність. З моменту реєстрації права власності на вказані земельні ділянки минуло більше десяти років.

Разом з тим вважає, що позивачем у цій справі пропущено строк позовної давності.

Щодо оскарження додаткового рішення зазначає, що суд обґрунтовано зменшив розмір заялених відповідачкою судових витрат, врахувавши характер спору, тривалість розгляду справи, її складність, обсяг виконаної роботи, принцип співмірності та критерій розумності.

З урахуванням викладеного просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення та додаткове рішення суду першої інстанції без змін, судові витрати покласти на позивачів та стягнути на користь відповідачки судові витрати, понесені нею у суді апеляційної інстанції.

Івано-Франківська обласна державна адміністрація також подала відзив на апеляційну скаргу.

Вказує, що спірні державні акти на право власності на земельні ділянки видані ОСОБА_1 на підставі рішення Лючанської сільської ради від 27.11.2006. Обласні державні адміністрації не уповноважені здійснювати розпорядження земельними ділянками сільськогосподарського призначення.

Згідно з рішенням Івано-Франківської обласної ради від 18.10.2001 № 537-22/2001 «Про надання в постійне користування земель лісового фонду», Косівському районному підприємству «Райагроліс» надано у постійне користування із земель запасу обласної ради 20531,0 га земель лісового фонду для ведення лісового господарства.

За інформацією Косівського районного підприємства «Райагроліс» спірні земельні ділянки накладаються на матеріали лісовпорядкування підприємства та належать до земель лісового фонду. Також зазначає, що Косівське районне підприємство «Райагроліс» є комунальним підприємством, засновником якого є Косівська районна рада.

Просить вирішити спірні питання відповідно до норм чинного законодавства.

Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області також подало відзив на апеляційну скаргу.

Зазначає, що державні акти на право власності на земельні ділянки видавалися на підставі рішення Лючанської сільської ради Косівського району від 27.11.2006 року та технічної документації із землеустрою. Вказує, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, а документи, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до набрання чинності Законом України «Про Державний земельний кадастр», є дійсними.

Зазначає, що державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності і видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, а у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі державні акти.

Вказує, що державні акти були зареєстровані у 2012 році, і позивачам могло бути відомо про цей факт, у зв`язку з чим позивач пропустив строк позовної давності щодо звернення до суду.

Щодо вимог про визнання недійсними державних актів зазначає, що відповідно до пункту 2.9 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, заповнення державних актів покладалося на ДП «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» та його структурні підрозділи, яке станом на сьогодні ліквідовано.

Просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, судові витрати покласти на позивача.

Заяви (клопотання) учасників справи

В судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта прокурор Верешко М.І. (в залі суду) доводи та вимоги апеляційної скарги підтримав.

Представник Івано-Франківської обласної державної адміністрації Ігнатенко О.Ю. (поза межами приміщення суду) щодо задоволення апеляційної скарги не заперечив.

Представник Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області Бабула Д.Я. (в залі суду) та представник ОСОБА_1 адвокат Сторожук С.С. (поза межами приміщення суду) щодо задоволення апеляційної скарги заперечили, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представники Яблунівської селищної ради об`єднаної територіальної громади Косівського району Івано-Франківської області та третьої особи Косівського районного підприємства «Райагроліс» в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, причини неявки суду не повідомили. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, строків розгляду апеляційної скарги колегія суддів ухвалила про розгляд справи за відсутності неприбулих учасників справи.

Позиція Івано-Франківського апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, представника Івано-Франківської обласної державної адміністрації, заперечення представників відповідачів, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення Косівського районного суду від 23 жовтня 2025 року та додаткове рішення Косівського районного суду від 07 листопада 2025 року зазначеним вимогам не відповідають.

Фактичні обставини справи

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, рішенням 22 сесії третього демократичного скликання Івано-Франківської обласної ради від 18 жовтня 2001 року № 537-22/2001 надано в постійне користування районним спеціалізованим агролісгоспам та районним підприємствам обласного комунального агролісгосподарського підприємства «Івано-Франківськоблагроліс» із земель запасу обласної ради, які були у тимчасовому користуванні колишніх міжгосподарських лісгоспів, лісництв, колгоспів, земельні ділянки лісового фонду для ведення лісового господарства згідно з додатками 1, 2 (Додаток 2 Косівському районному підприємству «Райагроліс» - 20 531,0 га) (т. 1, а.с. 91-96).

Встановлено також, що рішенням сесії Лючанської сільської ради від 27.11.2006 за № 5-5/2006 за підписом сільського голови Ковалюка М.Д. надано дозвіл ОСОБА_1 на виготовлення технічної документації на приватизацію земельної ділянки, яка закріплена за нею як мешканкою с. Люча на праві постійного користування землею (т. 1, а.с. 27).

Того ж дня, 27.11.2006, рішенням сесії Лючанської сільської ради від 27.11.2006 за № 6-5/2006 за підписом сільського голови ОСОБА_2 передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку загальною площею 2,0000 га, в тому числі за цільовим призначенням: ріллі 2,0000 га (т. 1, а.с. 28).

Згідно копії Державного акта серії ЯЛ №418416 від 27.03.2012 (т. 1, а.с. 29-31) та копії Державного акта серії ЯЛ №418417від 27.03.2012 (т. 1, а.с. 32-34) на підставі рішення від 27.11.2006 5 сесії 5 демократичного скликання Лючанської сільської ради та заяви про поділ земельної ділянки від 25.06.2010 № 2611 серії ВМХ №095828 ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,8460 га, кадастровий номер :36:001:0001, розташованої у с. Люча Косівського району Івано-Франківської області, та земельної ділянки площею 1,1540 га, кадастровий номер :36:001:0002, розташованої у с. Люча Косівського району Івано-Франківської області.

Відповідно до копії Довідки № 211 від 24.04.2018, виданої в.о. старости с. Люча Яблунівської селищної ради, ОСОБА_1 в 2006 році набула право власності на будинковолодіння, що попередньо належало жительці с. Люча Косівського району ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . За вказаним господарством відповідно до записів погосподарських книг було закріплено 0,35 га землі. Відтак, 20.11.2006 ОСОБА_1 прописалася в с. Люча та стала землекористувачем земельної ділянки, що була закріплена за вказаним будинковолодінням, загальною площею 0,35 га., про що було зроблено відповідний запис в погосподарській книзі за 2006-2010 роки (т. 1, а.с. 35, 36-38).

Однак, згідно копії протоколу допиту підозрюваного ОСОБА_2 від 26.04.2019 року, останній крім іншого, дав показання про загальний порядок отримання особою у власність земельної ділянки. Вказав, що йому не відомо хто був користувачем земельної ділянки, яка на даний час належить на праві власності ОСОБА_1 , та знаходиться в с. Люча, урочище Рушір Косівського району. Не пригадує чи зверталася ОСОБА_1 із заявою до Лючанської сільської ради про отримання дозволу на виготовлення технічної документації та передачу у власність земельної ділянки площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства. Не може пояснити чому вищевказана довідка № 1539 від 13.12.2006 видана пізніше, ніж прийнято рішення № 6-5/2006 «Про передачу земельних ділянок у власність» від 27.11.2006 та затвердження технічної документації, і чому рішення № 6-5/2006 «Про передачу земельних ділянок у власність» від 27.11.2006 та рішення № 5-5/2006 «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації на приватизацію земельних ділянок» від 27.11.2006 приймалися в один день. Визнав в повному обсязі свою вину у тому, що видав довідки, які містять завідомо неправдиві відомості (т. 1, а.с. 39-41).

Згідно копії протоколу допиту свідка ОСОБА_1 від 12.04.2019 остання, крім іншого, дала показання, що її донька ОСОБА_5 зі своїм чоловіком у 2006 році придбали у с. Люча, Косівського району будинковолодіння і попросили її оформити на себе земельну ділянку площею 2 га для ведення особистого селянського господарства. Про те, що вказана земельна ділянка частково належить до лісового фонду, їй нічого не було відомо. Чи заносила вона до сільської ради заяву про отримання дозволу на виготовлення технічної документації, чи заносив її зять, не пригадує. Вказала, що у неї в користуванні не було жодних земельних ділянок в с. Люча Косівського району, ні вона, ні будь-хто з її рідних в цьому селі не проживав (т. 1, а.с. 42-45).

Відповідно до копій протоколів допиту від 24.04.2019 свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 дали однакові показання про те, що з 2006 року по 2011 рік були депутатами Лючанської сільської ради та приймали участь у засіданнях сесій вказаної ради. Під час представлення їм слідчим протоколу засідання сесії Лючанської сільської ради від 27.11.2006 з приводу розгляду на сесії питання щодо виділення та передачі ОСОБА_1 у власність земельної ділянки не змогли пригадати чи були присутні під час розгляду такої заяви та за передачу такої земельної ділянки не голосували. Про те, що ОСОБА_1 є власником спірних земельних ділянок, їм стало відомо від правоохоронних органів (т. 1, а.с. 49-52).

Згідно копії протоколу допиту представника потерпілого (юридичної особи) від 25.04.2019 (Косівського РП «Райагроліс») (т. 1, а.с. 55-56), копії протоколу огляду місця події від 19.04.2019 (земельної ділянки в с. Люча, що належить ОСОБА_1 ) (т. 1, а.с. 57-59), копії протоколу огляду документів від 11.01.2019 (погосподарських книг Лючанської сільської ради з 1996 по 2010 роки (т. 1, а.с. 60-61), копії протоколу огляду документів від 10.04.2019 (технічної документації із землеустрою ОСОБА_1 ) (т. 1, а.с. 62-63) встановлено, що вказані документи були складені в ході проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000168 від 08.05.2018 відносно колишнього голови с. Люча ОСОБА_2 .

Ухвалою Косівського районного суду від 27.06.2019 ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України на підставі п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності. Кримінальне провадження закрито (т. 1, а.с. 64-70).

При цьому, в такій ухвалі встановлено, що ОСОБА_2 , достовірно знаючи, що ОСОБА_1 згідно записів по господарської книги не було передано у користування земельну ділянку загальною площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства в с. Люча, урочище Рушір Косівського району Івано-Франківської області, з метою сприяння їй у незаконному отриманні земельної ділянки у власність, підписав та видав завідомо неправдиву довідку № 1539 від 13.12.2006 з неправдивими відомостями про користування згідно записів господарської книги з 1998 року земельними ділянками ОСОБА_1 площею 2,0000 га, а також склав та видав неправдиві, незаконні рішення «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації на приватизацію земельних ділянок» № 5-5/2006 від 27.11.2006 та «Про передачу земельних ділянок у власність» № 6-5/2006 від 27.11.2006. Таким чином видав завідомо неправдиві офіційні документи, які стали підставою для приватизації земельної ділянки площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства в с. Люча, урочище Рушір Косівського району Івано-Франківської області (т. 1, а.с. 67).

Відповідно до копії Висновку експерта № 644/697/19-28 від 26.04.2019 за результатами проведення земельно-технічної експертизи у кримінальному провадженні № 0000168 від 08.05.2018, складеного судовим експертом Івано-Франківського відділення Київського НДІСЕ Міністерства юстиції України Клебан Н.М., земельна ділянка площею 0,8460 га, кадастровий номер :36:001:0001, що знаходиться в в с. Люча, урочище Рушір, Косівського району Івано-Франківської області і є власністю ОСОБА_1 згідно з Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 418416, повністю накладається на земельну ділянку, яка перебуває у постійному користуванні Косівського РП «Райагроліс» - квартал 12, лісова ділянка НОМЕР_1 Нижньоберезівського лісництва. Земельна ділянка площею 1,1540 га, кадастровий номер :36:001:0002, що знаходиться в в с. Люча, урочище Рушір, Косівського району Івано-Франківської області і є власністю ОСОБА_1 згідно з Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 418417, частково накладається на земельну ділянку, яка перебуває у постійному користуванні Косівського РП «Райагроліс» - квартал 12, лісова ділянка 5 Нижньоберезівського лісництва. Площа накладення становить 0,4184 га (т. 1, а.с. 73-90).

Згідно копії Інформаційної довідки про вартість об?єкта оцінки від 30.07.2019 ринкова вартість земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,8460 га, кадастровий номер :36:001:0001, що знаходиться в с. Люча, урочище Рушір, Косівського району Івано-Франківської області, становить 1 438 200 грн (т. 1, а.с. 71).

Згідно копії Інформаційної довідки про вартість об`єкта оцінки від 30.07.2019 ринкова вартість земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 1,1540 га, кадастровий номер :36:001:0002, що знаходиться в с. Люча, урочище Рушір, Косівського району Івано-Франківської області, становить 1 961 800 грн, площа накладення 0,4184 га становить 711 300 грн (т. 1, а.с. 72).

Згідно копій повідомлень за № 09.54-60-805ВИХ-21, № 09.54-60-806ВИХ-21, № 09.54-60-804ВИХ-21 від 01.10.2021 Косівська окружна прокуратура повідомила Яблунівську селищну раду, Косівське РП «Райагроліс» та Івано-Франківську ОДА про наявність підстав для представництва органами прокуратури інтересів держави в суді шляхом подання позову до ОСОБА_1 , Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області про визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки та витребування земельних ділянок (т. 1, а.с. 97-110).

Згідно копії постанови Верховного Суду від 09.06.2021 у справі № 347/1750/19 (т. 2, а.с. 69-84) касаційну скаргу заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури було задоволено частково та постановлено: «Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 12 січня 2021 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог заступника керівника Коломийської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Івано-Франківської обласної державної адміністрації, Яблунівської селищної ради об`єднаної територіальної громади до ОСОБА_1 про визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки та зобов`язання повернути земельні ділянки змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови. Рішення Косівського районного суду від 24 вересня 2020 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 12 січня 2021 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог заступника керівника Коломийської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Косівського районного підприємства «Райагроліс» до ОСОБА_1 про визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки та зобов`язання повернути земельні ділянки скасувати. Позовні вимоги заступника керівника Коломийської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Косівського районного підприємства «Райагроліс» до ОСОБА_1 про визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки та зобов`язання повернути земельні ділянки залишити без розгляду».

У цій справі Верховний Суд виходив з того, що оспорювані прокурором державні акти видані управлінням Держгеокадастру Косівського району; прокурор позовних вимог до головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області не пред`явив, клопотань про залучення управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області до участі у справі як співвідповідача не заявляв, а тому, за таких обставин, відсутні підстави для задоволення позовних вимог про визнання недійсними оспорюваних державних актів внаслідок неналежного складу співвідповідачів. З огляду на незалучення до участі в справі осіб, питання про права та обов`язки яких підлягає вирішенню за результатами розгляду позовних вимог, у задоволенні вказаних вимог слід було відмовити з цих підстав. Натомість, позовні вимоги про зобов`язання відповідача вчинити певні дії є похідними від позовних вимог про визнання недійсними оспорюваних державних актів, в їх задоволенні слід відмовити з цих підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Ухвалюючи рішення у справі, що переглядається, суд першої інстанції вважав, що висновки експерта про належність більшої частини спірної земельної ділянки, наданої ОСОБА_1 , Косівському РП «Райагроліс» не можна вважати об`єктивними та правильними, до того ж, названий висновок земельно-технічної експертизи у кримінальному провадженні не може вважатись належним і допустимим доказом при розгляді цивільної справи. Окрім цього, серед долучених до позову матеріалів немає об`єктивних, безсумнівних доказів того, що питання надання ОСОБА_1 у приватну власність спірної земельної ділянки не розглядалось на сесії Лючанської сільської ради, і що саме відповідне рішення сільської ради було сфальсифіковане сільським головою Ковалюком М.Д., оскільки сільський голова підписав/видав лише довідку, що містить завідомо неправдиві відомості. Зі змісту ухвали Косівського районного суду від 27 червня 2019 року в кримінальному провадженні № 0000168 від 08.05.2018 не можна дійти висновку про визнання вини ОСОБА_2 у фальсифікації рішення сільської ради. А з протоколів допиту свідків: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які були депутатами Лючанської сільської ради з 2006 року по 2011 рік, вбачається, що вони не стверджували категорично, що згадане питання сесією сільської ради не розглядалось взагалі, а зазначили, що вони цього не пам`ятають. На думку суду, спірна земельна ділянка в межах норм безоплатної приватизації могла бути передана ОСОБА_1 у приватну власність сільською радою згідно пункту «в» частини 3 ст. 116 Земельного Кодексу України, і та обставина, що вона раніше не перебувала у постійному користуванні ОСОБА_1 , не могла бути перешкодою в отриманні ділянки в порядку приватизації. Що стосується заяви про сплив позовної давності, то суд зазначив, що в даному випадку відсутні підстави для застосування заяви про сплив позовної давності, оскільки під час судового розгляду позивачем не доведено факт неправомірності набуття ОСОБА_1 права власності на земельні ділянки.

Ухвалюючи додаткове рішення у справі, суд першої інстанції прийшов до висновку, що з урахуванням клопотання про зменшення судових витрат, характеру спору, тривалості перебування справи в суді першої інстанції на розгляді, відсутності зі сторони відповідача подання нових доказів, які не були подані при першому розгляді справи, враховуючи складність справи, принцип співмірності та критерій розумності розміру судових витрат, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної роботи, необхідності виконаних послуг та значимості таких дій у справі, з Косівської окружної прокуратури Івано-Франківської області слід стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 45 000,00 грн.

Однак, апеляційний суд не може погодитися із вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року в справі № 628.1475.19 (провадження № 61-7554св21) зазначено, що «правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні».

У постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 753.8671.21 (провадження № 61-550св22) зазначено, що «кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду».

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Частинами першою та другою статті 78 ЗК України визначено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Відповідно до частин першої, другої статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (стаття 14 Конституції України).

Земля є унікальним обмеженим природним та базисним ресурсом, на якому будується добробут суспільства. Отже, розподіл землі є особливо чутливим до принципів справедливості, розумності і добросовісності, які є одними із фундаментальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 167, частиною першою статті 170 ЦК України держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

За змістом положень частин першої та четвертої статті 56 ЦПК України, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор може звертатися до суду із заявами про захист державних чи суспільних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 18 ЗК України до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії.

Земельні ділянки лісового фонду за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються у постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам (ч. 1 ст. 57 ЗК України).

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом положень статті 20 ЗК України (у діючій на той час редакції) віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Зміна цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, здійснюється за ініціативою власників земельних ділянок у порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, законодавством чітко передбачалося, що при передачі громадянам чи юридичним особам земельної ділянки, в тому числі, лісогосподарського призначення, яка перебуває у постійному користуванні спеціалізованого державного лісогосподарського підприємства мають передувати рішення органу місцевого самоврядування про вилучення цієї земельної ділянки та про зміну її цільового призначення.

Також статтями 154, 155 ЗК України передбачалася відповідальність органів місцевого самоврядування за порушення права власності на землю, за видання актів, які порушують права власників земельних ділянок.

Відповідно до статті 12 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, серед іншого, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Так, порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами передбачено нормами ст. 118 ЗК України.

Зокрема, відповідно до ч. 6 ст. 118 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання.

Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Згідно з частиною першою статті 122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

За змістом положень статті 388 ЦК України якщо майно вибуло із володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом, власник має право витребувати це майно від набувача.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

За загальним правилом суб`єкт, за яким зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння таким майном цим суб`єктом, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 63)). Інакше кажучи, не можна задовольнити вимогу про витребування нерухомого майна від особи, яка була його володільцем на час подання позову, але на момент ухвалення судового рішення більше цим майном не володіє (володільцем цього майна у державному реєстрі вказана інша особа, ніж відповідач). Крім того, судове рішення про витребування нерухомого майна неможливо буде виконати, якщо на час такого виконання право власності на це майно буде зареєстроване за іншою особою, ніж відповідач, із володіння якого суд витребував відповідний об`єкт. З огляду на вказане у справах про витребування власником його майна важливим є вжиття заходів забезпечення позову. Без цього ефективний захист прав та інтересів власника, належне виконання рішення суду про задоволення позову можуть бути неможливими внаслідок переходу майна до іншої, ніж відповідач, особи під час розгляду справи або після того, як суд ухвалить таке рішення.

На вказане звертала увагу Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 08 листопада 2023 року у справі № 369/473/15-ц.

При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначала, що вимоги про визнання незаконним (недійсним) і скасування рішення органу влади про надання земельної ділянки у власність за певних умов можна розглядати як вимоги про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, якщо саме це рішення створює відповідну перешкоду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18 (пункт 11.10)). Інакше кажучи, перешкоду у користуванні та розпорядженні зазначеною ділянкою лісогосподарського призначення у вигляді відповідного рішення органу влади про її відчуження, на підставі якого державна реєстрація права власності не відбулася (якщо це рішення справді створює таку перешкоду), власник може усунути за негаторним позовом, зокрема про визнання незаконним скасування відповідного рішення.

Тоді як для витребування майна оскарження рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскарження всього ланцюга договорів та інших правочинів щодо спірного майна, державних актів на право власності тощо не є необхідними й ефективними способами захисту прав власника. Останній у межах провадження про витребування майна із чужого володіння вправі стверджувати, зокрема, про незаконність відповідного рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування без заявлення вимоги про визнання його незаконним, недійсним. Таке рішення за умови його невідповідності закону не зумовлює юридичних наслідків, на які воно спрямоване (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (пункти 38-39), від 1 жовтня 2019 року у справі № 911/2034/16 (пункти 46-47), від 15 жовтня 2019 року у справі № 911/3749/17 (пункти 6.25, 6.27), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (пункти 34-35), від 1 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (пункт 52), від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (пункт 50), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 49), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 109, 148, 150, 151, 153, 167), від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18 (пункти 11.7-11.8)).

З огляду на вказане, якщо на підставі рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування про відчуження земельної ділянки відбулася державна реєстрація права власності на це майно, власник може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, і для такого витребування оскарження рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є необхідним й ефективним способом захисту права власності. У разі встановлення незаконності таких рішень органів влади у спорі про витребування земельних ділянок суд вказує про це лише у мотивувальній частині його рішення.

У справі, що переглядається, матеріалами справи, зокрема, кримінального провадження № 0000168 від 08.05.2018 відносно колишнього голови с. Люча ОСОБА_2 , підтверджено, що земельна ділянка площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства в с. Люча, урочище Рушір Косівського району Івано-Франківської області ОСОБА_1 у встановленому законом порядку не передавалася, тобто набута неправомірно. Відтак, може бути витребувана від набувача власнику чи законному користувачу.

Щодо тверджень суду першої про те, що серед долучених до позову матеріалів немає об`єктивних, безсумнівних доказів того, що питання надання ОСОБА_1 у приватну власність спірної земельної ділянки не розглядалось на сесії Лючанської сільської ради, і що саме відповідне рішення сільської ради було сфальсифіковане сільським головою Ковалюком М.Д., то такі є безпідставними, спростовуються поясненнями самих колишнього сільського голови ОСОБА_2 та ОСОБА_1 під час їхнього допиту, ухвалою Косівського районного суду від 27.06.2019 про закриття кримінального провадження № 0000168 від 08.05.2018.

Так, ні ОСОБА_2 , ні ОСОБА_1 не пригадують, чи зверталася вона до Лючанської сільської ради із заявою про отримання дозволу на виготовлення технічної документації та передачу у власність земельної ділянки площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства в с. Люча, урочище Рушір Косівського району Івано-Франківської області, чому рішення «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації на приватизацію земельних ділянок» та «Про передачу земельних ділянок у власність» видані одним днем, та що вказана земельна ділянка частково належить до лісового фонду.

При цьому, ОСОБА_1 стверджувала, що у неї в користуванні не було жодних земельних ділянок в с. Люча Косівського району, ні вона, ні будь-хто з її рідних в цьому селі не проживав. Відтак, спірна ділянка не могла бути закріплена за нею на праві постійного користування землею.

Допитані як свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які були депутатами Лючанської сільської ради з 2006 року по 2011 рік, теж не змогли пригадати, чи були присутні під час розгляду такої заяви ОСОБА_1 , за передачу такої земельної ділянки не голосували.

В ухвалі Косівського районного суду від 27.06.2019, якою ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України на підставі п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, кримінальне провадження закрито, чітко зазначено, що ОСОБА_2 , достовірно знаючи, що ОСОБА_1 згідно записів по господарської книги не було передано у користування земельну ділянку загальною площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства в с. Люча, урочище Рушір Косівського району Івано-Франківської області, з метою сприяння їй у незаконному отриманні земельної ділянки у власність, підписав та видав завідомо неправдиву довідку № 1539 від 13.12.2006 з неправдивими відомостями про користування згідно записів господарської книги з 1998 року земельними ділянками ОСОБА_1 площею 2,0000 га, а також склав та видав неправдиві, незаконні рішення «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації на приватизацію земельних ділянок» № 5-5/2006 від 27.11.2006 та «Про передачу земельних ділянок у власність» № 6-5/2006 від 27.11.2006. Таким чином видав завідомо неправдиві офіційні документи, які стали підставою для приватизації земельної ділянки площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства в с. Люча, урочище Рушір Косівського району Івано-Франківської області (т. 1, а.с. 67).

Відтак, вказаною ухвалою підтверджується не лише факт видачі завідомо неправдивої довідки № 1539 від 13.12.2006 про користування ОСОБА_1 земельними ділянками площею 2,0000 га, а й неправдивих, незаконних рішень «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації на приватизацію земельних ділянок» № 5-5/2006 від 27.11.2006 та «Про передачу земельних ділянок у власність» № 6-5/2006 від 27.11.2006.

Тому висновок місцевого суду про те, що зі змісту такої ухвали не можна дійти висновку про фальсифікацію рішення сільської ради, є передчасним.

Також суд першої інстанції безпідставно вважав, що матеріалами справи не доводиться належність більшої частини спірної земельної ділянки, наданої ОСОБА_1 , Косівському РП «Райагроліс».

Так, рішенням 22 сесії третього демократичного скликання Івано-Франківської обласної ради від 18 жовтня 2001 року № 537-22/2001 було надано в постійне користування районним спеціалізованим агролісгоспам та районним підприємствам обласного комунального агролісгосподарського підприємства «Івано-Франківськоблагроліс» із земель запасу обласної ради, які були у тимчасовому користуванні колишніх міжгосподарських лісгоспів, лісництв, колгоспів, земельні ділянки лісового фонду для ведення лісового господарства згідно з додатками 1, 2. Зокрема, згідно Додатку 2 Косівському районному підприємству «Райагроліс» надано 20 531,0 га (т. 1, а.с. 91-96). А відповідно до п. 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України до здійснення державної реєстрації, але не пізніше 1 січня 2027 року, державними та комунальними лісогосподарськими підприємствами, іншими державними і комунальними підприємствами та установами права постійного користування земельними ділянками лісогосподарського призначення, які надані їм у постійне користування до набрання чинності Земельним кодексом України, таке право підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 сформувала правовий висновок щодо підтвердження речових прав на земельні ділянки за відсутності правовстановлюючих документів, вказавши таке: «…40. Оскільки земельна ділянка та права на неї на землях лісогосподарського призначення є об`єктом земельних правовідносин, то суб`єктний склад і зміст таких правовідносин має визначатися згідно з нормами земельного законодавства та лісового законодавства у частині використання й охорони лісового фонду (див. висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-224цс14).

41. Відповідно до пункту 5 Розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування».

Цей же висновок Верховним Судом послідовно застосовано у постанові від 13.08.2024 у справі № 910/9909/23.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу.

Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентуються галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держлісгоспом СРСР 11.12.1986, планшети лісовпорядкування належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.

Тому, вирішуючи питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні лісогосподарського підприємства, необхідно враховувати пункт 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України.

Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 368/1158/16-ц, від 23.10.2019 у справі № 488/402/16-ц, постановах Верховного Суду від 15.01.2019 у справі № 907/459/17, від 19.06.2019 у справ № 911/604/18, від 21.04.2021 у справі № 707/2196/15-ц, від 07.04.2021 у справі № 367/3877/15-ц, від 01.03.2018 у справі № 910/19932/16, від 08.02.2018 у справі № 910/9256/16.

Для експертного дослідження в кримінальному провадженні № 0000168 було надано Планшет № 13 лісовпорядкування 1997 року Івано-Франківської області, Косівський район, Яблунівське лісництво, де картографічно зображено земельні ділянки і їх межі, які були надані в постійне користування Косівському РП «Райагроліс». При проведенні топографо-геодезичної зйомки зафіксовано межі земельної ділянки, яка надана в постійне користування Косівському РП «Райагроліс».

А також достовірно встановлено, що надана ОСОБА_1 земельна ділянка, пізніше розділена нею на дві: кадастровий номер :36:001:0001 та кадастровий номер :36:001:0002, не використовуються за цільовим призначенням і чітких меж на місцевості не мають, зарослі деревами (т. 1, а.с. 84).

Тому ОСОБА_1 , проявивши розумну обачність, могла б і візуально встановити, що більша частина наданої їй земельної ділянки належить до лісового фонду. Однак, під час допиту вона не заперечувала, що такої земельної ділянки не бачила, і про належність до лісового фонду не знала, в с. Люча Косівського району ніколи не проживала.

Доводи Косівського районного суду про те, що Висновок експерта № 644/697/19-28 від 26.04.2019 за результатами проведення земельно-технічної експертизи у кримінальному провадженні № 0000168 від 08.05.2018, не є належним доказом у цій справі, безпідставні.

У постановах Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі № 686/23256/16-ц, від 25 березня 2021 року у справі № 752/21411/17 зроблено висновки, що отриманий відповідно до вимог закону висновок експерта у кримінальній справі, є письмовим доказом у цивільній справі, якому суд має надати оцінку.

У постанові Верховного Суду від 08 вересня 2022 року у справі № 125/1501/20-ц вказано на допустимість висновку експерта складеного в межах кримінального провадження, як письмового доказу у цивільній справі, оскільки експертиза проведена у кримінальному провадженні містила інформацію щодо предмета доказування у цивільному провадженні, незважаючи на те, що на момент розгляду справи вирок у кримінальній справі не ухвалений.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції не може вважатися законним та обґрунтованим і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову про витребування із незаконного володіння ОСОБА_1 земельної ділянки, кадастровий номер :36:001:0001, площею 0,8460 га, розташованої у селі Люча, урочище «Рушір» Яблунівської селищної ради об`єднаної територіальної громади Косівського району Івано-Франківської області, у власність держави до земель лісового фонду Івано-Франківської обласної державної адміністрації; та витребування із незаконного володіння ОСОБА_1 земельної ділянки, кадастровий номер :36:001:0002, площею 1,1540 га, розташованої у селі Люча, урочище «Рушір» Яблунівської селищної ради об`єднаної територіальної громади Косівського району Івано-Франківської області: в частині площі 0,4184 га у власність держави до земель лісового фонду Івано-Франківської обласної державної адміністрації; в частині площі 0,7356 га у власність держави до земель запасу Яблунівської селищної ради об`єднаної територіальної громади Косівського району Івано-Франківської області.

Разом з тим, в частині вимог позову про визнання недійсними державних актів на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №418416 від 27.03.2012 площею 0,8460 га та на земельну ділянку серії ЯЛ №418417 від 27.03.2012 площею 1,1540 га, які видані ОСОБА_1 слід відмовити.

Суд зазначає, що відповідно до правил ст.ст. 2, 5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів особи, яка звернулася до суду.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 у справі №925/642/19 зазначено, що розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

Аналогічний висновок про те, що обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові сформульований також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 22.06.2021 у справі № 200/606/18.

Позов у цій справі поданий прокурором в інтересах держави у зв`язку з незаконним заволодінням відповідачем земельною ділянкою державної власності.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №183/1617/16, від 21.08.2019 у справі №911/3681/17, від 22.01.2020 у справі №910/1809/18, від 22.06.2021 у справі №200/606/18 та інших.

У постанові від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, а визнання недійсним державного акта не є необхідним для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку та для її витребування з чужого володіння.

Що ж стосується доводів відповідача в суді першої інстанції про пропуск позивачем строку позовної давності в цій справі, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Верховний Суд неодноразово зауважував, що якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати захист цих інтересів у спірних правовідносинах, то за загальним правилом позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати такий захист (близький за змістом висновок сформульований, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 1852цс16, а також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справах № 360/6892/15-ц і № 469/1203/15-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 95).

У постанові від 20 червня 2018 року у справі № 697/2751/14-ц, зважаючи на її обставини, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що для вирішення питання про дотримання строку звернення до суду за захистом прав, суд має встановити, коли прокурор довідався чи міг довідатися про порушення інтересів держави. Вказаний висновок Велика Палата Верховного Суду конкретизувала у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (пункт 48): позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався чи міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів.

Обставини незаконної передачі відповідачу земельної ділянки встановлювалися під час здійснення кримінального провадження № 0000168 від 08.05.2018.

У вересні 2019 року заступник керівника Коломийської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Івано-Франківської обласної державної адміністрації, Яблунівської селищної ради об`єднаної територіальної громади, Косівського районного підприємства «Райагроліс» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки та зобов`язання повернути земельні ділянки.

Однак, згідно копії постанови Верховного Суду від 09.06.2021 у справі № 347/1750/19 (т. 2, а.с. 69-84) постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 12 січня 2021 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог заступника керівника Коломийської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Івано-Франківської обласної державної адміністрації, Яблунівської селищної ради об`єднаної територіальної громади до ОСОБА_1 про визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки та зобов`язання повернути земельні ділянки було змінено, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови. Відмовлено у задоволенні такого позову з огляду на незалучення до участі в справі осіб, питання про права та обов`язки яких підлягає вирішенню за результатами розгляду позовних вимог.

Зважаючи на викладене, відсутні підстави вважати, що прокурором пропущено строк позовної давності при зверненні до суду з цим позовом.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, апеляційну скаргу слід задовольнити частково. Рішення Косівського районного суду від 23 жовтня 2025 року скасувати, ухвалити нове, яким позов Косівської окружної прокуратури Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Івано-Франківської обласної державної адміністрації, Яблунівської селищної ради об`єднаної територіальної громади Косівського району Івано-Франківської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Косівське районне підприємство «Райагроліс», до ОСОБА_1 , Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області про визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки та витребування земельних ділянок задовольнити частково. Витребувати із незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку, кадастровий номер :36:001:0001, площею 0,8460 га, розташовану у селі Люча, урочище «Рушір» Яблунівської селищної ради об`єднаної територіальної громади Косівського району Івано-Франківської області, у власність держави до земель лісового фонду Івано-Франківської обласної державної адміністрації. Витребувати із незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку, кадастровий номер :36:001:0002, площею 1,1540 га, розташовану у селі Люча, урочище «Рушір» Яблунівської селищної ради об`єднаної територіальної громади Косівського району Івано-Франківської області: в частині площі 0,4184 га у власність держави до земель лісового фонду Івано-Франківської обласної державної адміністрації; в частині площі 0,7356 га у власність держави до земель запасу Яблунівської селищної ради об`єднаної територіальної громади Косівського району Івано-Франківської області. В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

З матеріалів справи вбачається, що за оскарження рішення суду апелянтом було сплачено судовий збір у розмірі 13 620 грн. З огляду на часткове задоволення позову і апеляційної скарги, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача ОСОБА_1 на користь Івано-Франківської обласної прокуратури слід стягнути сплачений судовий збір в сумі 6 810 грн 00 коп.

Що стосується оскарження додаткового рішення Косівського районного суду від 07 листопада 2025 року, апеляційний суд наголошує, що додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 904/8884/21).

Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування рішення Косівського районного суду від 23 жовтня 2025 року у цій справі, то додаткове рішення суду від 07 листопада 2025 року у цій справі також підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення Косівського районного суду від 23 жовтня 2025 року скасувати, ухвалити нове.

Позов Косівської окружної прокуратури Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Івано-Франківської обласної державної адміністрації, Яблунівської селищної ради об`єднаної територіальної громади Косівського району Івано-Франківської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Косівське районне підприємство «Райагроліс», до ОСОБА_1 , Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області про визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки та витребування земельних ділянок задовольнити частково.

Витребувати із незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку, кадастровий номер :36:001:0001, площею 0,8460 га, розташовану у селі Люча, урочище «Рушір» Яблунівської селищної ради об`єднаної територіальної громади Косівського району Івано-Франківської області, у власність держави до земель лісового фонду Івано-Франківської обласної державної адміністрації.

Витребувати із незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку, кадастровий номер :36:001:0002, площею 1,1540 га, розташовану у селі Люча, урочище «Рушір» Яблунівської селищної ради об`єднаної територіальної громади Косівського району Івано-Франківської області: в частині площі 0,4184 га у власність держави до земель лісового фонду Івано-Франківської обласної державної адміністрації; в частині площі 0,7356 га у власність держави до земель запасу Яблунівської селищної ради об`єднаної територіальної громади Косівського району Івано-Франківської області.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Івано-Франківської обласної прокуратури сплачений судовий збір в сумі 6 810 (шість тисяч вісімсот десять) грн 00 коп.

Додаткове рішення Косівського районного суду від 07 листопада 2025 року скасувати.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: Є.Є. Мальцева

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 11 березня 2026 року.