КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/3333/2026 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Борисової О.В., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 26 вересня 2025 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Людмили Олегівни, заінтересована особа - комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва»,

в с т а н о в и в:

У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаною скаргою, обґрунтовуючи її тим, що приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Лановенко Л.О. накладено арешт на його банківські рахунки, на які він отримує соціальні виплати, та здійснено списання залишку коштів у вигляді пенсії, що не підлягає примусовому стягненню відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», чим позбавила його єдиного джерела існування та порушила його права.

Просив визнати дії приватного виконавця Лановенко Л.О. незаконними, зобов`язати її повернути незаконно списані кошти і зняти арешт з його банківських карток, у тому числі пенсійної та картки « Киянина ».

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 26 вересня 2025 року скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Скасовано арешт, накладений постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Л.О. від 25 серпня 2025 року на рахунок НОМЕР_1 , відкритий на ім`я ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) у АТ КБ «ПриватБанк», на який він отримує соціальні виплати.

У задоволенні решти вимог скарги відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням в частині відмови у поверненні списаних коштів, заявник звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким зобов`язати приватного виконавця повернути на його рахунок 412,13 грн, які неправомірно списані з пенсійної картки.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, заявник зазначив, що списані кошти є виключно його пенсією, яка є захищеною відповідно до закону від будь-яких стягнень.Суд фактично визнав незаконність арешту банківських карток, але водночас залишив у силі списання коштів з цих же карток, що виглядає нелогічно.

Стверджує, що для нього особисто, як пенсіонера та інваліда II групи, зазначена сума коштів є критично важливою, оскільки він потребує постійних фінансових витрат.За останні 8 років на його рахунки не надходило жодних інших коштів, окрім пенсійних і соціальних виплат, а отже будь-яке списання це пряме порушення закону.

Він звертався до банку із заявою про повернення списаних коштівта отримав відповідь, що банк вважає дії законними, незважаючи на те, що останній не повідомив приватного виконавця про спеціальний статус пенсійних коштів. Натомість, приватний виконавець Лановенко Л.О. в порушення статей 34, 59 Закону України «Про виконавче провадження» не перевірила характер коштів на рахунку та не повідомила його, що призвело до незаконного списання та створило реальні труднощів повсякденному житті.

У відзиві на апеляційну скаргу приватний виконавець Лановенко Л.О. просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на те, що кошти, які примусово стягнуті з рахунку ОСОБА_1 у АТ КБ «ПриватБанк», були пропорційно розподілені нею та перераховані стягувачу в рахунок погашення заборгованості, а також перераховані в рахунок погашення втрат виконавчого провадження та основної винагороди приватного виконавця, тому підстави для повернення вищезазначених коштів боржнику відсутні.

Відзив на апеляційну скаргу від КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» до суду апеляційної інстанції не надходив.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 підтримав аргументи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Інші учасники справи (провадження) у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, приватний виконавець надіслала заяву про розгляд справи без її участі, заінтересована особа причини неявки до апеляційного суду не повідомляла, тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 та частини другої статті 450 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення заявника, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також заперечень відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив, що на виконання постанови приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Л.О. від 25 серпня 2025 року у виконавчому провадженні № 78935752 було накладено арешт на грошові кошти/електронні гроші, що містяться на відкритих рахунках/електронних гаманцях або будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів, крім коштів/електронних грошей, що містяться на рахунках/електронних гаманцях, що мають спеціальний режим використання, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику ОСОБА_1 у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів, яка становить 63 019,44 грн.

25 серпня 2025 року АТ «Державний ощадний банк України» повідомив приватного виконавця Лановенко Л.О. про наявність у ОСОБА_1 відкритого соціального рахунку, на який зараховуються соціальні виплати, у зв`язку з чим постановою приватного виконавця від 28 серпня 2025 року було знято арешт з відповідного банківського рахунку боржника в цьому банку та платіжною інструкцією № 22045 від 28 серпня 2025 року повернуто ОСОБА_1 кошти - соціальні виплати у розмірі 500,00 грн.

25 серпня 2025 року заявник звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою, в якій просив належні йому суми пенсії починаючи з 25 серпня 2025 року перераховувати на його поточний рахунок НОМЕР_1 , який відкрито у відділенні АТ КБ «ПриватБанк».

Відповідно до довідки АТ КБ «ПриватБанк» від 01 вересня 2025 року ОСОБА_1 має в цьому банку картку ( НОМЕР_1 ), на яку отримує соціальні виплати. Також на вказану картку (рахунок) може бути зарахована будь-яка виплата (переказ).

Приватний виконавець Лановенко Л.О. в суді першої інстанції зазначала, що про існування соціального рахунку в АТ КБ «ПриватБанк» боржник її не повідомляв та із заявою про зняття арешту з цього рахунку не звертався. Про існування такого рахунку вона дізналась після звернення заявника до суду із скаргою.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що в силу пункту 10-2 розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» тимчасово, на період до припинення або скасування воєнного стану на території України, припиняється звернення стягнення на пенсію боржника, а отже, за встановлених обставин у справі наявні підстави лише для часткового задоволення скарги ОСОБА_1 та скасування арешту з рахунку, відкритого у АТ КБ «ПриватБанк», на які він отримує соціальні виплати.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заявник оскаржує в апеляційному порядку ухвалу суду першої інстанції лише в частині відмови у задоволенні вимог скарги про зобов`язання приватного виконавця повернути списані з рахунку у АТ КБ «ПриватБанк» грошові кошти, а в іншій частині це судове рішення не оскаржується сторонами, тому відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо незаконності та необґрунтованості висновків суду першої інстанції в частині відмови у поверненні заявнику примусово списаних коштів в сумі 412,13 грн, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 447-1 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон України «Про виконавче провадження» та/або Закон № 1404-VIII).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Положеннями частини першої статті 13 Закону № 1404-VIII передбачено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 Закону № 1404-VIII арешт на майно (кошти) накладається не пізніше наступного робочого дня після його виявлення, крім випадку, передбаченого частиною сьомою статті 26 цього Закону. Платіжні інструкції на примусове списання коштів або пред`явлення емітенту електронних грошей до погашення в обмін на грошові кошти надсилаються не пізніше наступного робочого дня після накладення арешту та в подальшому не пізніше наступного робочого дня з дня отримання інформації про наявність коштів/електронних грошей, що знаходяться на рахунках/електронних гаманцях.

Як встановлено частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на єдиному рахунку, відкритому у порядку, визначеному статтею 35-1 Податкового кодексу України, коштів на рахунках платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на електронних рахунках платників акцизного податку, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, на електронні гроші, які зберігаються на електронних гаманцях в емітентах електронних грошей, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей (пункт 7 частини третьої статті 18 Закону № 1404-VIII).

Аналіз матеріалів справи свідчить, що листом від 29 вересня 2025 року АТ КБ «ПриватБанк» повідомило ОСОБА_1 про те, що 25 серпня 2025 року на адресу банку надійшла платіжна інструкція на примусове списання (стягнення) коштів з його рахунку НОМЕР_1 в сумі 63 019,44 грн, яка оформлена приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Лановенко Л.О., у зв`язку з чим банком було здійснено списання коштів в межах залишку на рахунку у розмірі 412,13 грн. Також повідомлено, що 29 вересня 2025 року банк отримав постанову приватного виконавця про зняття арешту із зазначеного рахунку і виконав дану постанову.

Приватний виконавець Лановенко Л.О. зазначила, що кошти, які примусово стягнуті з рахунку ОСОБА_1 у АТ КБ «ПриватБанк», були пропорційно розподілені нею та, зокрема, перераховані стягувачу в рахунок погашення заборгованості за рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 10 червня 2025 року.

Як визначено у частині першій статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», грошові кошти, стягнуті з боржника (у тому числі одержані від реалізації майна боржника), зараховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця.

Відповідно до частини третьої статті 47 Закону № 1404-VIII стягувачу - юридичній особі стягнуті грошові суми перераховуються виконавцем у встановленому порядку на визначені стягувачем рахунки.

Згідно із частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями у судовому процесі (частина друга статті 2 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша, третя статті 13 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 01 вересня 2021 року в справі № 761/24136/15-ц сформульовано висновок про те, що заявник, звертаючись до суду із скаргою на підставі статті 447 ЦПК України, на власний розсуд визначає, рішення, дії чи бездіяльність якого саме виконавця він бажає оскаржити та з яких підстав.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17 вказано, що право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця.

У постановах Верховного Суду від 22 квітня 2020 року в справі № 641/7824/18 та від 30 травня 2024 року в справі № 365/74/16-ц зазначено, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим.

У постанові від 12 лютого 2025 року в справі № 444/2503/17 (за подібного предмета оскарження, а саме зобов`язання приватного виконавця повернути заявнику грошові кошти, які стягнуті з банківського рахунку у АТ КБ «ПриватБанк») Верховний Суд зазначив, що: «відсутні підстави для задоволення вимог скарги ОСОБА_1 у частині визнання неправомірними дії приватного виконавця щодо стягнення з рахунку боржника грошових коштів у вигляді заробітної плати у розмірі 388 993,06 грн та зобов`язання їх повернути боржникові, так як вирішення питання про повернення безпідставно набутих коштів здійснюється у позовному провадженні, з належним визначеним складом сторін позовного провадження і з доведенням вимог саме до належного відповідача».

В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З наведених вище підстав колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 в частині зобов`язання приватного виконавця Лановенко Л.О. повернути на його рахунок списані грошові кошти в сумі 412,13 грн немає, оскільки ця вимога заявника не могла бути вирішена в порядку судового контролю за виконанням судових рішень, а подібна до позовної вимоги, для якої передбачено інший порядок розгляду.

При цьому в матеріалах справи відсутні докази того, що заявник звертався до виконавця з приводу повернення списаних коштів, які були розподілені в рахунок погашення втрат виконавчого провадження та/або основної винагороди приватного виконавця, і в цьому йому було відмовлено.

У пункті 18 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» роз`яснено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Наприклад, суд може зобов`язати державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав. При цьому суд не має права зобов`язувати зазначених осіб до вчинення тих дій, які згідно із Законом України «Про виконавче провадження» можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби.

Суд апеляційної інстанції також зауважує, що районний суд скасував арешт, накладений постановою приватного виконавця Лановенко Л.О. від 25 серпня 2025 року на рахунок ОСОБА_1 , відкритий у АТ КБ «ПриватБанк», на який він отримує соціальні виплати, і ухвала суду першої інстанції в цій частині не оскаржена сторонами в апеляційному порядку.

За таких обставинколегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, ухвала суду першої інстанції в частині відмови у поверненні списаних коштів постановлена відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і підстави для її скасування в цій частині відсутні.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 26 вересня 2025 року у даній справі - без змін.

Оскільки судовий збір за подання апеляційної скарги не справлявся із заявника на підставі пункту 19 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір», судові витрати за перегляд справи в суді апеляційної інстанції згідно із статтями 141, 382 ЦПК України слід віднести в рахунок держави.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 26 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13 березня 2026 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: О.В. Борисова

Д.О. Таргоній