П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2026 року м. Київ

Справа №758/11163/23

Апеляційне провадження №22-ц/824/3326/2026

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Желепи О.В., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Липченко О.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва, ухваленого під головуванням судді Петрової Д.В. 14 серпня 2025 року в м. Києві, повний текст рішення складений 24 серпня 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління розвідки Міністерства оборони України про визнання незаконним наказу,

В С Т А Н О В И В

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Подільського районного суду м. Києва із вищевказаною позовною заявою, в якій просив:

визнати незаконним наказ начальника Головного управління розвідки Міністерства оборони України «Про примусове відчуження майна для потреб держави в умовах воєнного стану» від 19.06.2023 № 81;

визнати незаконним акт № 1/81 від 13.07.2023 про примусове відчуження або вилучення майна, складений уповноваженою особою Головного управління розвідки Міністерства оборони України ОСОБА_4;

зобов`язати Головне управління розвідки Міністерства оборони України повернути ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 600000 (шістсот тисяч) доларів США.

В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача зазначав, що ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 21.10.2016 по справі № 760/675/16-к у кримінальному провадженні № 0000002 від 04.12.2015 за клопотанням детектива Національного антикорупційного бюро України накладено арешт на грошові кошти в сумі 600000 доларів США, належні ОСОБА_1 , вилучені 19.10.2016 під час обшуку в приміщенні ПАТ «БТА Банк» з орендованого останнім індивідуального банківського сейфа.

У подальшому 15.02.2017 кримінальне провадження № 0000002 об`єднано з кримінальним провадженням № 0000149, яке того ж дня об`єднане з кримінальним провадженням № 0000121, в якому на теперішній час Вищим антикорупційним судом проводиться спеціальний судовий розгляд у межах справи № 757/7845/19 за обвинуваченням ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Наказом начальника Головного управління розвідки Міністерства оборони України «Про примусове відчуження майна для по держави в умовах воєнного стану» від 19.06.2023 № 81, погодженого начальником Київської міської військової адміністрації, здійснено примусове відчуження майна - готівкових грошових коштів у сумі 600000 доларів США що на праві приватної власності належить позивачу, на яке накладено арешт кримінальному провадженні № 0000002 та яке перебуває на зберіганні в індивідуальному сейфі Національного антикорупційного бюро України в АТ «Ощадбанк» за адресою: м. Київ, вул. Володимирська, 27.

Ухвалою ВАКС від 04.07.2023 по даній справі за клопотанням прокурора скасовано арешт на майно позивача, накладений ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 21.10.2016 по справі №760/675/16-к.

За актом № 1/81 від 13.07.2023 відповідач в особі начальника фінансово-економічного управління ОСОБА_4. здійснив примусове відчуження майна позивача у вигляді готівкових грошових коштів у сумі 600000 доларів США вартістю 21941160 грн, встановленою за результатами оцінки, проведеної ОСОБА_4 на підставі офіційного курсу гривні щодо іноземних валют встановленого НБУ на день складання акта.

Сторона позивача вважає оскаржуваний наказ та подальше відчуження майна позивача незаконним, безпідставним і проведеним з порушенням встановленого законом порядку, оскільки при виданні зазначеного наказу та складанні на його підставі акту передачі майна відповідачем допущені численні порушення чинного законодавства, які визначають протиправність і безпідставність зазначених наказу та акту, що мало наслідком істотне порушення права власності позивача на відчужене в нього майно, несумісне з конституційними та конвенційними гарантіями недоторканості даного права, тим самим, спонукає позивача до захисту порушеного права в судовому порядку шляхом скасування оскаржуваного наказу і поновлення права власності позивача на безпідставно реквізоване майно.

Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва Скрипник О.Г. від 16.10.2023 матеріали справи № 758/11163/23 за позовом ОСОБА_1 в особі представника адвоката Покутній Олександра Миколайовича до Головного управління розвідки Міністерства оборони України про визнання незаконними наказу, акту, зобов`язання повернути майно передано на розгляд Окружного адміністративного суду м. Києва.

Постановою Київського апеляційного суду м. Києва від 31.05.2024 апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Покутнім Олександром Миколайовичем задоволено.

Ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 16.10.2024 про передачу справи на розгляд іншого суду скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

24.02.2025 від представника позивача на адресу суду надійшла заява про збільшення позовних вимог та зміну предмету і підстав позову, в якій представник позивача просив суд вважати позовні вимоги ОСОБА_1 по справі № 758/11163/23 викладеними в наступній редакції:

визнати незаконним та скасувати наказ начальника Головного управління розвідки Міністерства оборони України «Про примусове відчуження майна для потреб держави в умовах воєнного стану» від 19.06.2023 № 81;

визнати незаконним акт № 1/81 від 13.07.2023 про примусове відчуження або вилучення майна, складений уповноваженою особою Головного управління розвідки Міністерства оборони України ОСОБА_4;

стягнути з держави Україна в особі Головного управління розвідки Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 629046 доларів США, що є еквівалентом 26251096 грн за офіційним курсом НБУ станом на 21.02.2025, з яких: 600000 доларів США основного боргу, що є еквівалентом 25038960 грн. за офіційним курсом НБУ станом на 21.02.2025, 29046 доларів США річних, що є еквівалентом 1212136 грн за офіційним курсом НБУ станом на 21.02.2025, в рахунок відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок видання начальником Головного управління розвідки Міністерства оборони України незаконного наказу «Про примусове відчуження майна для потреб держави в умовах воєнного стану» від 19.06.2023 № 81. Три відсотки річних нараховувати до моменту виконання рішення суду, зобов`язавши орган, який його виконуватиме, розрахувати суму річних на день фактичної її виплати позивачу; зобов`язати орган, який виконуватиме рішення суду, виплатити ОСОБА_1 стягнуту суму грошових коштів в іноземній валюті (доларах США) у безготівковій формі або видати її готівкою - за вибором стягувача. Судові витрати покласти по відповідача.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 14 серпня 2025 року позов ОСОБА_1 до Головного управління розвідки Міністерства оборони України про визнання незаконним наказу - залишено без задоволення.

В рішенні суд першої інстанції вказав на те, що подана до суду заява представника ОСОБА_1 від 24.02.2025 не відповідає вимогам процесуального закону.

По суті спору вказано на те, що позивач, пред`являючи вимогу про визнання незаконним наказу начальника ГУР МО України «Про примусове відчуження майна для потреб держави в умовах воєнного стану» від 19.06.2023 №81, не навів достатнього обґрунтування для визнання недійсним такого акту. Більш того, оспорюваний позивачем наказ вже виконаний, вичерпав свою дію та не підлягає оскарженню.

Щодо вимоги позивача про визнання незаконним акту №1/81 від 13.07.2023 про примусове відчуження або вилучення майна, який був складений уповноваженою особою Головного управління розвідки Міністерства оборони України ОСОБА_4, суд першої інстанції вказав на те, що зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач просить визнати протиправним та скасувати акт про примусове відчуження або вилучення майна №1/81 від 13.07.2023, який, на переконання позивача, призвів до порушення його права власності на майно. Водночас, акт про примусове відчуження або вилучення майна не є рішенням відповідача - військового командування, не являється правовим актом індивідуальної дії та його скасування не призведе до відновлення порушеного права, оскільки зазначений документ складається з метою підтвердження події примусового відчуження або вилучення майна, за наслідками чого виникло право держави на майно, та є підставою для наступної повної компенсації за примусово відчужене майно.

З огляду на те, що спірний акт приймається за наслідками прийняття військовим командуванням рішення, враховуючи, що спірний акт не є правовим актом індивідуальної дії та фактично лише фіксує подію примусового відчуження, вказана частина позовних вимог не належить судовому розгляду, у зв`язку із чим у задоволенні позовних вимог у цій частині належить відмовити.

Що стосуються аргументів, викладених позивачем, щодо неправомірності виданого акту про примусове відчуження майна, то вони зводяться до незгоди із проведеною чи то не проведеною оцінкою відчуженого майна. Водночас, оцінка відчуженого майна не впливає на законність чи незаконність прийнятого військовим командуванням рішення про примусове відчуження майна в умовах правового режиму воєнного стану, а також не може свідчити про неправомірність складеного акту про примусове відчуження або вилучення майна.

Вказані аргументи свідчать про виникнення нових спірних правовідносин щодо оцінки майна, які не є предметом спору у справі №758/11163/23 про визнання незаконними наказу, акту, зобов`язання повернути майно. Окрім цього, як вбачається з матеріалів справи вищевказані грошові кошти вже було витрачено для потреб обороноздатності України, а тому грошові кошти в сумі 600000 доларів США, які були вилучені 19.10.2016 у ПАТ «БТА Банк», не перебувають у фактичному володінні ГУР МО України.

Не погодився із зазначеним судовим рішенням позивач, його представником подано апеляційну скаргу, в якій він вказує на те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим і таким, що підлягає скасуванню через неповноту з`ясування судом обставин справи, істотне порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Насамперед, судом першої інстанції безпідставно не прийнято до розгляду та не вирішено по суті позовну вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів на відшкодування шкоди, спричиненої виданням відповідачем оскаржуваного наказу. Як зазначалося, первинна позовна заява наряду з вимогами про визнання недійсними оскаржуваного наказу та акту містила прохання зобов`язати відповідача повернути позивача реквізовані грошові кошти. Надалі, оскільки відповідач у відзиві на позов повідомив про фактичне витрачання ним реквізованих коштів, що унеможливлює їх повернення позивачу, заявою його представника від 24.02.2025 позовну вимогу про зобов`язання повернути реквізовані грошові кошти змінено на вимогу відшкодування шкоди, заподіяної виданням оскаржуваного наказу, у відповідній сумі з нарахуванням річних, а також правові підстави позову (нормативне обґрунтування позовних вимог) доповнено посиланням на норми законодавства, які регулюють таке відшкодування (а саме, на ч.1 ст.22, ч.2 ст.393, ч.2 ст.625, ч.1 ст.1166, ч.1 ст.1173, ч.1 ст.1192 ЦК, Підпунктом (7) пункту 9 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу та ряду підзаконних актів). Відтак, приймаючи до уваги, що згаданою заявою було частково змінено як правові підстави позову, так і його предмет, то відповідну заяву позивачем поіменовано як «Заяву про збільшення позовних вимог, зміну предмета і підстав позову». Натомість суд першої інстанції, посилаючись на правову позицію Верховного Суду України (без наведення реквізитів відповідної постанови) про недопустимість одночасної зміни підстав і предмета позову, зазначив, що він начебто позбавлений можливості визначитися, що саме мав на увазі представник позивача, подаючи вищезгадану заяву, оскільки з її змісту не являється за можливе встановити, чи представник позивача просив суд змінити одночасно і предмет, і підстави позову, наслідком чого є пред`явлення нового позову, чи останній просив змінити щось одне і, якщо так, то що саме. Такі висновки суду є безпідставними, оскільки, подана позивачем заява чітко визначає, яку саме позовну вимогу було змінено (а саме, вимогу про зобов`язання відповідача повернути позивачу реквізовані грошові кошти замінено вимогою стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів на суму, ідентичну реквізованій, з нарахуванням трьох відсотків річних) та якими нормами законодавства обґрунтовано нову вимогу (а саме, ч.1 ст.22, ч.2 ст.393, ч.2 ст.625, ч.1 ст.1166, ч.1 ст.1173, ч.1 ст.1192 ЦК, Підпунктом (7) пункту 9 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу та ряду підзаконних актів, які регламентують порядок відшкодування шкоди державою в іноземній валюті.

Отже, враховуючи дійсний зміст заяви, в якій вказувалося фактично про часткову зміну предмета і підстав позову, в саме, змінено одну з позовних вимог, а правове обґрунтування позову доповнено відповідними цій вимозі нормами законодавства, суд першої інстанції не мав підстав залишати дану позовну заяву без розгляду та вирішення з мотивів начебто одночасної зміни даною заявою підстав і предмета позову.

Також судом першої інстанції безпідставно відхилено доводи позивача щодо заборони реквізиції майна, визначеного родовими ознаками, до яких належать і відчужені у позивача грошові кошти. Так, судом не враховано, що за нормами п.1 ч.1 ст.1 Закону № 4765, відчуженню підлягає лише індивідуально визначене майно.

Грошові кошти не наділені індивідуальними, тільки їм властивими ознаками, які б вирізняли їх серед інших однорідних речей, тобто грошових коштів. Крім того, грошові кошти за своїми властивостями є замінними речами. Відтак, грошові кошти, виступаючи законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України (ч.1 ст.192 ЦК), належать до речей, визначених родовими, а не індивідуальними ознаками, оскільки, вимірюються певним числом (номіналом, сумою) та можуть бути замінені на грошові кошти аналогічної суми або її еквіваленту в перерахунку на іншу валюту. Отже, грошові кошти за визначенням не підлягають відчуженню на підставі Закону № 4765.

Суд першої інстанції погодився з твердженнями відповідача стосовно того, що терміни «індивідуально визначене майно», застосований у Законі № 4765, та «майно, визначене індивідуальними ознаками», використане в ЦК, начебто не є тотожними. Проте, ані відповідачем, ані судом в оскаржуваному рішенні не наведено жодних аргументів на підтвердження таких висновків, не конкретизовано, за якими критеріями слід розмежовувати та в чому саме, на думку суду, полягає різниця між індивідуально визначеними майном і майном, визначеним індивідуальними ознаками, та який конкретний зміст закладено законодавцем у поняття «індивідуально визначена майно». Разом з тим, очевидно, що дані терміни використані законодавцем як синоніми, і таких доводів позивача ані відповідачем, ані судом не спростовано.

Не можуть бути прийняті до уваги також посилання суду першої інстанції на Висновок науково-правової експертизи стосовно наявності чи відсутності у відповідних суб`єктів (військового командування) повноважень на примусове відчуження грошових коштів (як готівкових, так і таких, що знаходяться на рахунку у фінустановах) для потреб держави в умовах правового режиму воєнного стану від 18.07.2025 № 126/219, копія якого долучена представником відповідача до матеріалів справи. Адже, по-перше, зазначений доказ подано відповідачем з порушенням строку, визначеного ч.3 ст.83 ЦПК, а в оскаржуваному рішенні відсутні обґрунтування поважності його пропуску та мотиви, з яких виходив суд, приймаючи даний доказ до уваги. По-друге, копія даного доказу всупереч вимогам ч.9 ст.83 ЦПК позивачу не надсилалася, що унеможливлювало прийняття його судом до уваги. По-третє, проведення експертизи з правових питань не допускається. Отже, висновки суду побудовані на недопустимому доказі, а тому не можуть бути основою для прийняття рішення. Також суд першої інстанції не взяв до уваги, що за змістом та призначенням Закону № 4765, примусовому відчуженню під час воєнного стану підлягають індивідуально визначені речі, які безпосередньо можуть бути задіяні в обороні держави та відсічі збройній агресії (наприклад, транспортні засоби, будівельні матеріали, металеві конструкції, деревина, зброя, спеціальні засоби і т.п. речі). Очевидно, що грошові кошти не належать до такого роду майна, яке безпосередньо може бути використане для забезпечення національної безпеки та оборони, відсічі та стримування збройної агресії, а тому їх примусове відчуження з посиланням на норми Закону № 4765 виглядає явно абсурдним, неправомірним, непропорційним і дискримінаційним по відношенню до позивача

Судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення безпідставно не застосовано норми ч.1 ст.8 Закону № 4765 щодо обов`язкової оцінки майна під час його реквізиції, та ч.1 ст.9 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» у сукупності з національними стандартами оцінки, які не передбачають можливості оцінки грошових коштів, що свідчить про неможливість проведення в даному випадку належної оцінки майна у вигляді грошових коштів під час його відчуження на користь держави.

Судом першої інстанції залишено поза увагою, що відповідач не мав законних підстав самостійно проводити так звану оцінку відчужуваного майна позивача. Всупереч вимогам ч.2 ст.8 Закону № 4765 відповідач не вжив заходів до залучення для незалежної оцінки відчужуваного майна суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання. Відтак, відповідач не мав у даному випадку законних підстав самостійно проводити так звану оцінку майна, оскільки попередньо не звертався до суб`єктів господарювання для проведення належної оцінки. Отже, відповідачем під час реквізиції належних позивачу грошових коштів не дотримано обов`язків, визначених ч.2 ст.8 Закону № 4765

Також суд першої інстанції зазначив в оскаржуваному рішенні про начебто невірно обрані позивачем способи захисту у вигляді визнання незаконними оскаржуваних наказу та акту, мотивуючи це тим, що наказ вичерпав свою дію, а акт не є правовим актом індивідуальної дії. Зазначені висновки суду не можуть бути прийняті до уваги з огляду на те, що такий спосіб захисту, як визнання незаконним і скасування рішення (зокрема, правового акту індивідуальної дії) органу державної влади, прямо передбачений положеннями п.10 ч.2 ст.16, ч.1 ст.21, ч.1 ст.393 ЦК, безвідносно до його виконання та вичерпання ним дії на момент страшенно спору.

Представник позивача також вказує на те, що позовна вимога про відшкодування шкоди, яка судом першої інстанції безпідставно розглянута не була, підлягала задоволенню відповідно до редакції заяви про збільшення позовних вимог, часткову зміну предмета і підстав позову.

На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, а саме:

- визнати незаконним та скасувати наказ начальника Головного управління розвідки Міністерства оборони України «Про примусове відчуження майна для потреб держави в умовах воєнного стану» від 19.06.2023 № 81;

- визнати незаконним акт № 1/81 від 13.07.2023 про примусове відчуження або вилучення майна, складений уповноваженою особою Головного управління розвідки Міністерства оборони України ОСОБА_4;

- стягнути з держави Україна в особі Головного управління розвідки Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 629046 доларів США, що є еквівалентом 26251096 грн, за офіційним курсом НБУ станом на 21.02.2025, з яких: 600000 доларів США основного боргу, 29046 доларів США річних, в рахунок відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок видання начальником Головного управління розвідки Міністерства оборони України незаконного наказу «Про примусове відчуження майна для потреб держави в умовах воєнного стану» від 19.06.2023 № 81;

- три відсотки річних нараховувати до моменту виконання рішення суду, зобов`язавши орган, який його виконуватиме, розрахувати суму річних на день фактичної її виплати позивачу. Зобов`язати орган, який виконуватиме рішення суду, виплатити ОСОБА_1 стягнуту суму грошових коштів в іноземній валюті (доларах США) у безготівковій формі або видати її готівкою - за вибором стягувача.

Судові витрати покласти по відповідача.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 12.11.2025 поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження рішення Подільського районного суду міста Києва від 14 серпня 2025 року, відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача вказує на те, що позивач своєю заявою про збільшення позовних вимог , зміну предмета і підстав позову намагався змінити одночасно і предмет, і підставу позову, що є неправомірним, а тому суд першої інстанції абсолютно законно залишив таку заяву без розгляду. Всі інші доводи апеляційної скарги є безпідставними, та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки судом першої інстанції їм була надана їх повна та обґрунтована оцінка. На підставі викладеного, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Покутній О.М., підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просив її задовольнити.

Представник відповідача Головного управління розвідки Міністерства оборони України - адвокат Мамась М.О. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з такого.

По суті спору судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 21.10.2016 по справі № 760/675/16-к у кримінальному провадженні № 0000002 від 04.12.2015 за клопотанням детектива Національного антикорупційного бюро України накладено арешт на грошові кошти в сумі 600000 доларів США, належні ОСОБА_1 , вилучені 19.10.2016 під час обшуку в приміщенні ПАТ «БТА Банк» з орендованого останнім індивідуального банківського сейфа (т.1, а.с.10-11).

Постановою прокурора четвертого відділу управління процесуального керівництва, державного обвинувачення та представництва в суді Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Генеральної прокуратури України від 15 лютого 2017 року про об`єднання матеріалів досудового розслідування (копія міститься в матеріалах справи) об`єднано матеріали досудових розслідувань №0000002 від 04.12.2015, №0000149 від 19.06.2015; об`єднаному кримінальному провадженню присвоєно єдиний реєстраційний номер №0000149 (т.1, а.с.12).

Постановою прокурора четвертого відділу управління процесуального керівництва, державного обвинувачення та представництва в суді Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Генеральної прокуратури України від 15 лютого 2017 року про об`єднання матеріалів досудового розслідування (копія міститься в матеріалах справи) об`єднано матеріали досудових розслідувань №0000149 від 19.06.2015, №0000121 від 19.03.2015; об`єднаному кримінальному провадженню присвоєно єдиний реєстраційний номер №0000121 (т.1, а.с.13).

З метою забезпечення виконання ГУР МО України бойових завдань в умовах правового режиму воєнного стану, керуючись положеннями Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану», начальник ГУР МО України видав наказ №81 від 19.06.2023 «Про примусове відчуження майна для потреб держави в умовах воєнного стану», згідно якого прийнято рішення: здійснити примусове відчуження майна - готівкових грошових коштів у сумі 600000 (шестисот тисяч) доларів США, що на праві приватної власності належить ОСОБА_1 , на яке накладено арешт у кримінальному провадженні №0000002 від 04 грудня 2015 року та яке перебуває на зберіганні в індивідуальному сейфі Національного антикорупційного бюро України в акціонерному товаристві «Ощадбанк», яке знаходиться за адресою: 01034, місто Київ, вулиця Володимирська, будинок 27 (т.1, а.с.14).

Листом начальника Київської міської військової адміністрації №001-1040 від 29.06.2023 погоджено примусове відчуження зазначеного в наказі майна (т.1, а.с.15).

Офіс Генерального прокурора листом №16/1/4-231вих-23 від 21.08.2023 повідомив про те, що не заперечує проти застосування такого правового режиму щодо грошових коштів, вилучених у кримінальному провадженні №0000121 (т.1, а.с.100).

На виконання наказу начальника ГУР МО України від 19.06.2023 №81 «Про примусове відчуження майна для потреб держави в умовах воєнного стану» 13.07.2023 було складено акт про примусове відчуження або вилучення майна №1/81 (т.1, а.с.19).

Ухвалою Вищого антикорупційного суду від 04 липня 2023 року клопотання прокурора четвертого відділу Управління процесуального керівництва підтримання держаного обвинувачення та представництва в суді Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Офісу Генерального прокурора Малик О.І. про скасування арешту майна задоволено. Скасовано арешт майна, накладений ухвалами слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 21.10.2016 у справі № 760/675/1 б-к, провадження № 1-кс/760/14260/16, від 08.11.2016 у справі № 760/675/16~к, провадження № 1-кс/760/14953/16 на кошти в сумі 600000 доларів США, належні ОСОБА_1 , вилучені 19.10.2016 під час обшуку в приміщенні ПАТ «БТА Банк» з індивідуального банківського сейфу № 18, які знаходяться на зберіганні в індивідуальному сейфі Національного антикорупційного бюро України у відділенні AT «Ощадбанк» за адресою: м. Київ, вул. Володимирська, 27 (т.1, а.с.16-18).

З листа начальника Фінансово-економічного управління ГУР МО України Головного управління розвідки міністерства оборони України № 222/4/3155 від 14.08.2024 вбачається, що грошові кошти у сумі 600000 доларів США було зараховано на спеціальний рахунок в Державній казначейській службі України, внаслідок чого кошторисні призначення ГУР МО України збільшилися на 21875336,52 грн; в подальшому вони були спрямовані на закупівлю бронежилетів модульних для забезпечення підрозділів ГУР МО України, що беруть безпосередню участь у бойових діях; для часткової оплати зазначеної продукції були використані кошти в сумі 21875336,52 грн, які були одержані внаслідок проведення згідно з наказом начальника ГУР МО України від 19.06.2023 №81 процедури примусового відчуження майна в умовах правового режиму воєнного стану (т.1 а.с.101).

Згідно з частиною першою статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

За змістом частини другої цієї статті в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Положеннями статті 41 Конституції України (яка не належить до переліку прав і свобод, які ніким і в жодний спосіб не можуть бути обмежені) визначено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Відповідно до ст.17 Закону "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Конституційний Суд України у рішенні від 22.06.2022 №6-р(ІІ)/2022 вказав на те, що приписи ст.41 Конституції України щодо права кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, щодо заборони протиправного позбавлення права власності узгоджені з приписами ст.1 Першого протоколу до Конвенції (п.5 мотивувальної частини).

Так, згідно зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Крім того, статтею 15 Конвенції передбачено, що під час війни або іншої суспільної небезпеки, яка загрожує життю нації, будь-яка Висока Договірна Сторона може вживати заходів, що відступають від її зобов`язань за цією Конвенцією, виключно в тих межах, яких вимагає гострота становища, і за умови, що такі заходи не суперечать іншим її зобов`язанням згідно з міжнародним правом. Будь-яка Висока Договірна Сторона, використовуючи це право на відступ від своїх зобов`язань, у повному обсязі інформує Генерального секретаря Ради Європи про вжиті нею заходи і причини їх вжиття. Вона також повинна повідомити Генерального секретаря Ради Європи про час, коли такі заходи перестали застосовуватися, а положення Конвенції знову застосовуються повною мірою.

Повідомленням від 28.02.2022 Україна поінформувала Генерального секретаря Ради Європи щодо обсягу відступу, пославшись, зокрема, на ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції.

У п.2.4 мотивувальної частини рішення від 12.10.2022 №8-р(I)/2022 Конституційний Суд України дійшов висновку, що держава встановлює як потрібні ті заходи втручання у право власності, які дають змогу досягти легітимної мети з дотриманням принципів правомірного втручання.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до ч. 2 ст. 353 ЦК України в умовах воєнного або надзвичайного стану майно може бути примусово відчужене у власника з наступним повним відшкодуванням його вартості.

Згідно зі ст.184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.

Річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною.

Відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 в Україні введено правовий режим воєнного стану у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України.

Пунктом 2 наведеного вище Указу постановлено військовому командуванню запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Відповідно до частини 6 статті 17 Закону України «Про оборону України», в умовах воєнного стану відповідно до закону допускається примусове вилучення приватного майна та відчуження об`єктів права приватної власності громадян з наступним повним відшкодуванням їх вартості у порядку та терміни, встановлені Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, зокрема, такі заходи правового режиму воєнного стану: примусово відчужувати майно, що перебуває у приватній або комунальній власності, вилучати майно державних підприємств, державних господарських об`єднань для потреб держави в умовах правового режиму воєнного стану в установленому законом порядку та видавати про це відповідні документи встановленого зразка.

Згідно з ч.1 ст. 3 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» військовим командуванням, якому згідно з цим Законом надається право разом з органами виконавчої влади, військовими адміністраціями, Радою міністрів Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати заходи правового режиму воєнного стану, є: Головнокомандувач Збройних Сил України, Командувач об`єднаних сил Збройних Сил України, командувачі видів та окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, командувачі (начальники) органів військового управління, командири з`єднань, військових частин Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» примусове відчуження майна - позбавлення власника права власності на індивідуально визначене майно, що перебуває у приватній або комунальній власності та яке переходить у власність держави для використання в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану за умови попереднього або наступного повного відшкодування його вартості.

Правовою основою примусового відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану є Конституція України, цей Закон, інші закони України та указ Президента України про введення надзвичайного чи воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України (ст.2 цього Закону).

Гідно з ч.1 ст.4 цього Закону Примусове відчуження або вилучення майна у зв`язку із запровадженням та виконанням заходів правового режиму воєнного стану здійснюється за рішенням військового командування, погодженим відповідно з органом військового управління, визначеним Міністерством оборони України, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласною, районною, Київською чи Севастопольською міською державною адміністрацією або виконавчим органом відповідної місцевої ради, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті.

Відповідно до статті 7 цього Закону Про примусове відчуження або вилучення майна складається акт. Бланк акта про примусове відчуження або вилучення майна (далі - акт) виготовляється за єдиним зразком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

В акті зазначаються: 1) назва військового командування та органу, що погодив рішення про примусове відчуження або вилучення майна, або військового командування чи органу, що прийняв таке рішення; 2) відомості про власника (власників) майна: для юридичних осіб - повне найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код; для фізичних осіб - прізвище, ім`я, по батькові, постійне місце проживання та ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів, крім осіб, які з релігійних або інших переконань відмовилися від ідентифікаційного номера, про що мають відповідну відмітку у паспорті; 3) відомості про документ, що встановлює право власності на майно (у разі наявності); 4) опис майна, достатній для його ідентифікації. Для нерухомого майна - відомості про місцезнаходження (адреса), для рухомого майна (наземні, водні та повітряні транспортні засоби) - відомості про реєстраційний номер транспортного засобу, марку, модель, номер шасі, рік випуску та інші реєстраційні дані; 5) сума виплачених коштів (у разі попереднього повного відшкодування вартості майна).

Акт підписується власником майна або його законним представником і уповноваженими особами військового командування та органу, що погодив рішення про примусове відчуження майна, або військового командування чи органу, що прийняв таке рішення, і скріплюється печатками військового командування та/або зазначених органів.

Право державної власності на майно виникає з дати підписання акта.

Верховний Суд у постанові від 22 січня 2025 року у cправі № 906/1560/23 вказав на те, що Акт за своєю правовою природою, зважаючи на положення статті 7 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану», є документом, який не спрямований на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, а лише засвідчує факт приймання-передачі майна, рішення про примусове вилучення/відчуження якого було прийнято згідно з наказом відповідача, що став у спірних правовідносинах підставою для вилучення/відчуження рухомого майна (автомобілів) (п.6.15).

У цій постанові також зазначено, що суд враховує, що оспорюваний наказ вже виконаний, а тому він вичерпав свою дію.

При цьому визнання у судовому порядку протиправним чи скасованим наказу, на виконання якого було примусово відчужено майно, не дає можливості позивачу повернути це майно у свою власність і не спростовує існування документа при вирішенні питання щодо відчуження транспортних засобів.

Отже, задоволення вимоги про визнання протиправним та скасування оспорюваного наказу є неналежним, зокрема неефективним способом захисту прав та інтересів позивача у спірних правовідносинах. Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 27.11.2024 у справі № 686/16059/22, яка є подібною до правовідносин у цій справі (п.п.6.21-6.23).

Верховний Суд у постанові від 16 лютого 2024 року у справі №910/10009/22 відносно вимог позивача про визнання протиправним та скасування оскаржуваного акту, зазначив про відсутність підстав для задоволення цих вимог, оскільки акт за своєю правовою природою, зважаючи на положення статті 7 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану», є документом, який не спрямований на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, а лише засвідчує факт приймання-передачі майна, рішення про примусове вилучення/відчуження якого було прийнято згідно з Наказом Відповідача, що став у спірних правовідносинах підставою для вилучення/відчуження Автомобілів у Позивача та через протиправність якого відбулося порушення права власності Позивача на це майно (пункт 8.32).

У цьому висновку Суд звертається до близького за змістом висновку, сформульованого Верховним Судом в постановах від 26.01.2022 у справі № 911/2525/19 та від 20.06.2023 у справі № 910/644/22 (910/1687/22). Отже, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову в позові і в цій частині, але з інших підстав.».

У постанові від 12 лютого 2025 року у справі № 925/323/24 Верховний Суд зауважив, що право власності, в тому числі приватної, не є абсолютним; його здійснення має певні конституційно-правові межі. Втручання у це право може здійснюватися лише на підставі закону з дотриманням принципу юридичної визначеності та принципу пропорційності, який вимагає досягнення розумного співвідношення між інтересами особи та суспільства.

Оцінюючи правомірність втручання держави у право власності позивача у розумінні положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції (дотримання критеріїв «трискладового тесту»), Верховний Суд зазначає, що:

- втручання у право власності позивача переслідувало легітимну мету та було пропорційним у співвідношенні до суспільних інтересів. В Україні із 24 лютого 2022 року діє воєнний стан внаслідок збройної агресії російської федерації. Зусилля державних органів, Збройних Сил України, інших військових формувань спрямовані насамперед на захист життя і здоров`я мільйонів людей, значних зусиль і засобів потребує захист незалежності та територіальної цілісності України, що, окрім іншого, є обов`язком кожного громадянина України;

- Збройні Сили України мають гостру потребу в забезпеченні матеріальними ресурсами, у тому числі спеціальною автомобільною технікою, для належного виконання визначених перед ними завдань;

- за встановленими у справі обставинами Військова частина підтвердила використання нею реквізованого транспортного засобу для виконання завдань по обороні України. У свою чергу позивач не навів переконливих аргументів на підтвердження того, що відчуження його транспортного засобу для потреб держави в умовах воєнного стану (з можливістю отримати належну грошову компенсацію) становитиме для нього надмірний тягар.

- втручання у право власності позивача відповідає критерію законності, оскільки відбулося у чітко регламентованому, зрозумілому порядку, який діє в Україні.

Аналогічний висновок наведений Верховним Судом і в постановах від 24 липня 2024 року у справі № 910/14243/22, від 14 січня 2026 року у справі № 916/4944/24.

У постанові від 24 липня 2024 року у справі № 910/14243/22 Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій, що корпоративні права Компанії Літтоп, посвідчені акціями ПАТ "Укрнафта", є індивідуально визначеним майном (майновими правами).

При цьому, Судом зазначено, п.1 ст.1 Закону "Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану" передбачає позбавлення власника права власності на індивідуально визначене майно, що перебуває, зокрема, у приватній власності, в межах процедури примусового відчуження. Суд також відхилив аргументи скаржника, який стверджував, що Закон "Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану" визначає лише процедуру примусового відчуження нерухомого майна, а також деякого рухомого - наземних, водних та повітряних транспортних засобів.

З наведених обставин справи вбачається, що з метою забезпечення виконання ГУР МО України бойових завдань в умовах правового режиму воєнного стану, начальник ГУР МО України видав наказ №81 від 19.06.2023 «Про примусове відчуження майна для потреб держави в умовах воєнного стану», згідно якого прийнято рішення: здійснити примусове відчуження майна - готівкових грошових коштів, що на праві приватної власності належали позивачу, на яке накладено арешт у кримінальному провадженні. На виконання цього наказу було оформлено акт про примусове відчуження або вилучення майна №1/81 від 13.07.2023.

Позивач у позовній заяві стверджує, що при видачі оскаржуваного наказу відповідачем допущено порушень чинного законодавства, зокрема, всупереч приписам п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» у позивача відчужене майно, визначене родовими ознаками.

Суд першої інстанції оцінюючи вказані доводи позивача вказав на те, що стороною позивача не наведено жодних аргументів тотожності понять «індивідуально визначеним майном», що міститься у вищевказаному Законі та «майно (речі) визначені індивідуальними ознаками» в розумінні ЦК України.

Колегія суддів апеляційного суду виходить з того, що дійсно Закон України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» не містить визначення поняття «індивідуально визначене майно». Поряд з цим цей Закон також не містить визначення майна, яке підпадає під дію цього Закону або майна яке не можебути примусово відчужене, в порядку визначеному ним. При цьому виходячи з положень Закону України «Про оборону України», допускається примусове вилучення «приватного майна». Відтак положення вказаних законодавчих актів не дають підстав для висновку, що грошові кошти становлять виключення з переліку майна, що може бути примусово відчужене в умовах воєнного стану, в порядку визначеному цими законами України.

Виходячи з наведених вимог законодавства, суть примусового відчуження майна полягає у позбавленні власника права власності на майно та перехід такого права (володіння, користування і розпорядження) до держави. При цьому, жодного суттєвого значення не має місце перебування майна на момент відчуження.

Ухвалою Вищого антикорупційного суду від 04.07.2023 за клопотанням прокурора було скасовано арешт майна, накладений ухвалами слідчого судді на спірні грошові кошти, як належні позивачу, що були вилучені 19.10.2016 під час обшуку в приміщенні ПАТ «БТА Банк» з індивідуального банківського сейфу, і які знаходяться на зберіганні в індивідуальному сейфі НАБУ у відділенні AT «Ощадбанк». З мотивувальної частини цієї ухвали вбачається, що підставою для скасування став оспорюваний наказ начальника ГУР МО України №81 від 19.06.2023 та необхідність передачі майна у власність держави. при цьому зазначено, що може бути досягнута кінцева мета спеціальної конфіскації, яка є тотожною кінцевій меті примусового відчуження майна під час воєнного стану та передбачає перехід майна у власність держави. Тому скасування арешту, накладеного на зазначену кошти, не вплине на дієвість кримінального провадження.

За таких обставин доводи скаржника щодо неможливості примусового відчуження та/або вилучення спірного майна як арештованого майна у межах кримінального провадження колегією суддів відхиляються, оскільки у цьому випадку судами попередніх інстанцій встановлено, що арешт спірного майна був скасований у встановленому законом порядку.

У позовних вимогах позивач просив про визнання незаконним як наказу, так і акту, виданих відповідачем. Разом з тим оспорюваний наказ вже виконаний, а тому він вичерпав свою дію. При цьому визнання у судовому порядку протиправним чи скасованим наказу, на виконання якого було примусово відчужено майно, не дає можливості позивачу повернути це майно у свою власність і не спростовує існування документа при вирішенні питання щодо відчуження транспортних засобів. Отже, задоволення вимоги про визнання протиправним та скасування оспорюваного наказу є неналежним, зокрема неефективним способом захисту прав та інтересів позивача у спірних правовідносинах.

Зважаючи на положення ст. 7 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану», акт за своєю правовою природою є документом, який не спрямований на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, а лише засвідчує факт приймання-передачі майна, рішення про примусове вилучення/відчуження якого було прийнято згідно з наказом відповідача.

Враховуючи специфіку таких правовідносин та особливості правового режиму воєнного стану, виходячи із положень спеціального Закону, даний акт підтверджує виникнення права державної власності на вище зазначене майно з 13.07.2023, тобто з дати підписання акту. Тобто спірний акт прийнятий за наслідками прийняття військовим командуванням рішення, не є правовим актом індивідуальної дії та фактично лише фіксує подію примусового відчуження, а тому апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вказана частина позовних вимог не належить судовому розгляду, у зв`язку із чим у задоволенні позовних вимог у цій частині належить відмовити.

Отже, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову у задоволені вказаних позовних вимог, оскільки неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин.

В первісній позовній заяві позивач просив зобов`язати відповідача повернути грошові кошти, вказуючи на порушення гарантованого нормами національного та міжнародного законодавства права власності та надмірний індивідуальний тягар (т.1, а.с.1-9) .

В заяві про збільшення позовних вимог, зміну предмета і підстав позову від 24.02.2025 позивач просив заявив вимоги про стягнення з держави Україна в особі ГУР МО України спірних грошових коштів, посилаючись на положення ст.ст.1166,1173,1192 ЦК України, тобто в порядку відшкодування майнової шкоди, а також про стягнення трьох відсотків річних в порядку передбаченому ч.2 ст. 625 ЦК України (т.1, а.с.143-146).

Ухвалою суду першої інстанції від 01.04.2025 було закрито підготовче провадження у справі за відсутності учасників справи, вказано на те, що судом з`ясовані всі питання, передбачені ч.2 ст. 197 ЦПК України (т.1, а.с.164,165).

В апеляційні скарзі позивачем вказано на порушення норм процесуального права щодо прийняття судом заяви про збільшення позовних вимог, зміну предмета і підстав позову.

Відповідно до ч.1 ст. 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

У п.2 ч.2 та у ч.3 ст.49 ЦПК України вказано, що до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

За загальним правилом, предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу

Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача.

Водночас під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Під збільшенням розміру позовних вимог не може розумітися заявлення ще однієї чи кількох вимог, додатково до викладених у позовній заяві. Неправомірно під виглядом збільшення розміру позовних вимог висувати нові вимоги, які не були зазначені у тексті позовної заяви.

Усталена судова практика вказує на те, що одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, оскільки у разі одночасної зміни предмета та підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом (див. постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15, постанови Верховного Суду від 27 листопада 2023 року у справі №603/761/19, від 10 листопада 2025 року у справі № 760/15663/23 та інш.)

З наведених обставин вбачається, заява про збільшення позовних вимог, зміну предмета і підстав позову від 24.02.2025 позивачем була подана на стадії підготовчого провадження, і на цій стадії процесу вирішення судом питання щодо прийняття заяви позивача не вбачається.

У рішенні суд першої інстанції вказав на неможливість зміни одночасно і предмету і підстав позову, зауважив, що не вважається зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права та вказав на невизначеність заяви, оскільки з її змісту не є за можливе встановити чи представник позивача просив суд змінити одночасно і предмет, і підстави позову, наслідком чого є пред`явлення нового позову; чи останній просив змінити щось одне і, якщо так, то що саме.

Оцінюючи вказані процесуальні дії суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції допустив невизначеність у вирішенні вказаного питання, оскільки позивачем був поданий процесуальний документ «заява про збільшення позовних вимог, зміну предмета і підстав позову», що передбачав одночасну зміну предмету і підстав позову, що виходячи з вимог процесуального закону не допускається та має наслідком залишення без розгляду такої заяви.

Поряд з цим з тексту рішення вбачається, що судом відмовлено у задоволенні вказаних позовних вимог з огляду на те, що майно позивача відчужено з дотриманням приписів законодавства України, уповноваженим на те органом, тому відсутні підстави для повернення його на користь колишнього власника. Колегія суддів апеляційного суду погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, оскільки зі змісту позовних вимог вбачається, що підставою для повернення/стягнення грошових коштів позивачем була визначена незаконність прийнятих відповідачем наказів та акту, з підстав не можливості примусового вилучення грошових коштів та втручання у право власності позивача, що не знайшло свого підтвердження.

Спеціальне законодавство, що регулює спірні правовідносини передбачає процедуру отримання компенсації за примусово відчужене майно, проте вказане не було заявлено в підставах позову і позивач не позбавлений права на звернення з такими вимогами.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги позивача не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені ст.376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції надана вірна оцінка доказам, що були предметом дослідження в судовому засіданні суду першої інстанції, ним повно і об`єктивно з`ясовані дійсні обставини справи, перевірені доводи і заперечення сторін зібраними у справі доказами, яким надана належна правова оцінка. Оскаржуване рішення постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В порядку ст. 141 ЦПК України, враховуючи відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції, підстави для компенсації позивачеві понесених на стадії апеляційного перегляду справи судових витрат - відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 14 серпня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: О.В. Желепа

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 13 березня 2026 року.