КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/1041/2026
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 року м. Київ

Справа № 753/16563/24

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.

за участю секретаря судового засідання Слив`юк С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які подані представником ОСОБА_3 , на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 14 квітня 2025 року та додаткове рішення від 16 травня 2025 року, ухвалені у складі судді Шаповалової К.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , в особі законного представника ОСОБА_5 , про визнання права власності за набувальною давністю,

встановив:

У серпні 2024 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до відповідача ОСОБА_4 , в особі законного представника ОСОБА_5 , в якому просили визнати за ними право власності на :

- квартиру, загальною площею 124,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта 000;

- машино-місце № 47 сектору Б, загальною площею 14,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта 000.

В обґрунтування позову позивачі зазначили, що 25 грудня 2004 року між ними був укладений шлюб. У 2006 році батьки позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_6 і ОСОБА_7 - запропонували подарувати позивачам квартиру АДРЕСА_3 , однак позивачі відмовилися, оскільки прагнули придбати в новобудові з розвинутою інфраструктурою.

Проте позивач не хотів реєструвати право власності на квартиру на своє ім`я або на ім`я дружини, зважаючи на проходження служби в Службі безпеки України, а тому позивачі дійшли із ОСОБА_6 та ОСОБА_7 згоди, що право власності буде зареєстроване за останнім. Проте насправді всі організаційні дії з оформлення документів фактично вчиняв позивач ОСОБА_2

10 жовтня 2010 року позивач ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право власності, видане на ім`я ОСОБА_7 , і з того моменту позивачі почали користуватися квартирою і паркомісцем для потреб власної родини, проводили ремонтні роботи, купляли меблі й побутову техніку. Вони користувалися житлом добросовісно, відкрито і безперервно, починаючи з 2008 року.

Маючи теплі й місці родинні відносини з батьками, позивачі ніколи не сумнівалися, що спірна квартира і паркомісце належить саме їм, адже ОСОБА_7 ніколи не перешкоджав їм у користуванні та володінні нерухомістю як власною. Більше того, за життя він мав трьох доньок : ОСОБА_1 , ОСОБА_8 і ОСОБА_9 .

ОСОБА_7 все життя займався бізнесом і запевняв, що коштів буде достатньо для забезпечення матеріальних потреб усіх членів родини. Будучи добрим батьком, у 2005 році він склав заповіт, яким заповів усе своє майно дружині і дітям.

Проте, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер і після відкриття спадщини з`ясувалося, що за рік до смерті він склав новий заповіт, за яким усе майно заповів ОСОБА_5 і їх спільному сину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2, який власне й отримав свідоцтво про право на спадщину на майно.

Вищенаведені обставини стали підставою звернення до суду з позовом.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 14 квітня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 16 травня 2025 року стягнуто з позивачів ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 як законного представника малолітнього відповідача ОСОБА_4 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 23 467,00 грн., а саме: по 11 733,50 грн з кожного.

В іншій частині вимог заяви - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, представник позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що позивачі добросовісно володіли спірним майном, оскільки із самого початку вважали його своєю власністю, водночас державна реєстрація права власності слугувала як формальність. Позивачі володіли спірним майном «за волею власника», тобто сам ОСОБА_7 прагнув, щоб позивачі вважали, що можуть володіти і користуватися своїм майном як власним.

Суд не надав належної оцінки тому факту, що ОСОБА_7 фактично самоусунувся від будь-яких дій власника щодо спірного майна, оскільки там не проживав, не сплачував комунальні платежі, не ніс витрати на утримання, не цікавився його станом; саме позивачі вирішували ці питання. Така поведінка в період з 2009 по 2019 роки, на думку представника апелянтів, свідчить про те, що ОСОБА_7 не вважав себе реальним власником, а лише номінальним.

Крім цього, суд неналежним чином оцінив ту обставину, що витрати на утримання нерухомості несли позивачі. В даному випадку надані батьками кошти слід розглядати як «дарунок, який збільшує особисту приватну власність або спільну сумісну власність подружжя, але не породжує право власності у дарувальника», що є важливим у колі родини і базується, як правило, на взаємній довірі, любові та бажанні підтримати.

Стосовно нового заповіту ОСОБА_7 , то суд безпідставно залишив поза увагою той факт, що в ньому відсутня вказівка на волевиявлення спадкодавця заповісти саме спірну нерухомість.

29 січня 2026 року представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_3 надіслала до суду засобами електронного зв`язку спільну заяву позивачів про відмову від позову, також 06 лютого 2026 року засобами поштового зв`язку надійшла ідентична спільна заява позивачів.

В заявах позивачі та їх представник просили прийняти відмову від позову, визнати нечинними рішення Дарницького районного суду міста Києва від 14 квітня 2025 року та додаткове рішення від 16 травня 2025 року, провадження у справі закрити, оскільки ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 12 грудня 2025 року у справі № 372/69/21 затверджено мирову угоду між ОСОБА_5 , яка діяла в інтересах ОСОБА_4 , та ОСОБА_6 , за умовами якої право власності на спірну нерухомість за відповідачем припинено, водночас таке речове право визнане за ОСОБА_6 .

В судовому засіданні представник позивачів - ОСОБА_3 підтримала заяву про відмову від позову.

Представник відповідача - ОСОБА_11 не заперечувала щодо задоволення заяви позивачів про відмову від позову.

Вивчивши матеріали справи та зміст поданої заяви, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню.

Статтею 373 ЦПК України визначено, що в суді апеляційної інстанції позивач має право відмовитися від позову, а сторони - укласти мирову угоду відповідно до загальних правил про ці процесуальні дії незалежно від того, хто подав апеляційну скаргу.

Згідно з ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши це у заяві по суті справи, або в окремій письмовій заяві.

Згідно з ч. 2 ст. 373 ЦПК України, якщо заява про відмову від позову чи мирова угода сторін відповідають вимогам статей 206, 207 цього Кодексу, суд постановляє ухвалу про прийняття відмови позивача від позову або про затвердження мирової угоди сторін, якою одночасно визнає нечинним судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, та закриває провадження у справі.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову та відмова прийнята судом.

Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 скористались своїми правами, передбаченими положеннями ч. 1 ст. 206, п. 4 ч. 1 ст. 255, 373 ЦПК України, звернулись до суду з заявами про відмову від позову.

Підстав для відхилення заяв про відмову від позову колегія суддів не вбачає.

За змістом заяв позивачів, наслідки закриття провадження у справі, передбачені ст. 256 ЦПК України, позивачам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх представнику ОСОБА_3 роз`яснені та зрозумілі.

Враховуючи вищенаведене, заяви слід задовольнити, прийнявши відмову позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 від позову до ОСОБА_4 , в особі законного представника ОСОБА_5 , про визнання права власності за набувальною давністю.

З огляду на наявність підстав для прийняття відмови від поданого у справі позову, колегія суддів дійшла висновку про необхідність визнання нечинними рішення Дарницького районного суду міста Києва від 14 квітня 2025 року та додаткового рішення від 16 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , в особі законного представника ОСОБА_5 , про визнання права власності за набувальною давністю.

Відповідно до положень п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України провадження у справі підлягає закриттю.

Відповідно до ч. 9 статті 158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову, суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Ухвалою судді Дарницького районного суду міста Києва від 03 жовтня 2024 року вжиті заходи забезпечення позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 шляхом накладення арешту:

- на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , яка на праві власності зареєстрована за ОСОБА_4 (реєстраційний номер майна 000);

- на нерухоме майно- машино-місце № НОМЕР_1 , сектор Б за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 000).

Враховуючи, що апеляційний суд приймає відмову позивачів від позову та закриває провадження у справі, вжиті заходи забезпечення позову ухвалою судді Дарницького районного суду міста Києва від 03 жовтня 2024 року підлягають скасуванню.

Керуючись ст. ст. 158, 206, 255 - 256, 373 - 374, 381 ЦПК України, суд

ухвалив:

Прийняти відмову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 від позову до ОСОБА_4 , в особі законного представника ОСОБА_5 , про визнання права власності за набувальною давністю.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 14 квітня 2025 року та додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 травня 2025 року - визнати нечинними.

Закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , в особі законного представника ОСОБА_5 , про визнання права власності за набувальною давністю.

Скасувати заходи забезпечення позову, застосовані на підставі ухвали Дарницького районного суду міста Києва від 03 жовтня 2024 року, а саме:

- скасувати арешт на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000);

- скасувати арешт на нерухоме майно - машино-місце АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000).

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів після складення повного тексту ухвали.

Повний текст ухвали складено 12 березня 2026 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.