КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О.В.
№ 22-ц/824/5813/2026
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 359/6839/23

05 березня 2026року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.

суддів - Оніщука М.І.

- Шебуєвої В.А.

при секретарі - Можарівській М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Морозова Олександра В`ячеславовича на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Яковлєвої Л. В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 про відшкодування витрат на самочинне будівництво житлового будинку на земельній ділянці, -

в с т а н о в и в:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, у якому просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 62 000 доларів США в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на відшкодування витрат на самочинне будівництво на земельній ділянці по АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 посилається на те, що з 14 липня 2001 року по 01 грудня 2022 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 .

У 2011 році помер батько ОСОБА_3 та чоловік відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 .

Маючи усний дозвіл від ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які успадкували після смерті ОСОБА_3 земельну ділянку та садовий будинок площею 72,5 кв. м по АДРЕСА_1 , вона за власні кошти істотно поліпшила садовий будинок до сучасного двоповерхового будинку з усіма зручностями площею понад 200 кв. м.

Всі роботи виконувались на її замовлення та оплачувалися нею самостійно, в тому числі й грошовими коштами, які вона позичала у своєї родички та отримувала у дар від своєї матері. Всі розрахунки проводились у доларах США, про що свідчать договори підряду та боргові розписки. Вона також оплачувала квитанції за житлового - комунальні послуги.

Відповідач та третя особа не заперечували проти її дій щодо будівництва та облаштування домоволодіння, однак коли будинок був повністю закінчений та придатний для ведення в експлуатацію для постійного проживання ОСОБА_3 подав до неї позов про розірвання шлюбу, після чого викинув з квартири її речі а речі їх спільного сина, а садовий будинок її з речами та земельну ділянку ОСОБА_2 здала під охорону та перешкоджає позивачу у доступі до них.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених нею вимог. Cадовий будинок номер АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 і позивач не набувала на нього будь - яких прав; судових рішень, якими б встановлювалась добросовісність набуття вказаного майна позивачем, немає. Доказів протилежного суду сторонами не надано. За вказаних обставин, суд вважав, що відсутні правові підстави для застосування до спірних правовідносин ч. 4 ст. 390 ЦК України щодо відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилась вартість спірного нерухомого майна,

При цьому, надані позивачем розписки та покази свідків не є належними доказами, які можуть підтвердити обставини, що мають бути встановлені у даній справі. Крім того, позивачем не надано суду висновку судової оціночно-будівельної експертизи, якою підтверджено наявність істотних змін, поліпшень, добудов у будинку, його реконструкції, що відбулись в період її проживання з ОСОБА_3 та вартість будинку з урахуванням таких поліпшень, змін чи реконструкції.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 16 грудня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Морозов О. В. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги заявник вказує на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позивач не є добросовісним набувачем/ користувачем, оскільки не має письмового дозволу власника. Матеріалами справи підтверджується, що будівництво велося відкрито протягом 2015-2022 років, власник (Відповідач) знала про це, не заперечувала та фактично прийняла ці поліпшення.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 127/11438/16-ц сформулював правову позицію, згідно з якою: «Згода власника на поліпшення майна може бути виражена не лише у письмовій формі, а й шляхом конклюдентних дій, тобто мовчазної згоди, коли власник знає про проведення робіт, спостерігає за ними та не висловлює заперечень».

У даній справі відповідач, будучи власником, роками спостерігала за реконструкцією, що за доктриною "venire contra factum proprium" (заборона суперечливої поведінки), яку активно застосовує Верховний Суд (зокрема, у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17), позбавляє її права посилатися на відсутність формального дозволу з метою уникнення компенсації.

Вимога суду про надання окремого рішення є проявом надмірного формалізму, що призвів до відмови у захисті порушеного права. Суд зобов`язаний був самостійно оцінити добросовісність позивача у цьому процесі, виходячи з презумпції добросовісності (ч. 5 ст. 12 ЦК України), яку відповідач не спростував.

Суд першої інстанції проігнорував положення ч. 4 ст. 390 ЦК України, змістивши акцент на право власності, тоді як предметом спору є саме компенсація витрат.

У постанові Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 367/5637/16-ц зазначено: «Якщо поліпшення майна зроблені за згодою власника (в тому числі мовчазною) і вони не можуть бути відокремлені без шкоди для майна, особа, яка їх здійснила, має право на відшкодування їх вартості або вартості збільшення майна».

Факт того, що старий будинок площею 72,5 кв. м був трансформований у сучасний котедж площею понад 200 кв. м (що видно навіть з фотоматеріалів охорони), свідчить про створення нової речі, вартість якої значно перевищує вартість первинного об`єкта. Залишення цих поліпшень у відповідача без компенсації позивачу є безпідставним збагаченням.

Відповідно до позиції Верховного Суду у справі № 522/2202/15-ц (постанова від 14.03.2018), суд має застосовувати стандарт доказування «вірогідності доказів» (більш вірогідно, що обставина мала місце, ніж ні).

Позивачем надано логічний ланцюг доказів (позики, закупівля матеріалів, виконання робіт), який є більш вірогідним, ніж версія відповідача про фінансування будівництва у 2016-2020 роках за рахунок коштів, отриманих у 2012 році, без жодного документального підтвердження витрат.

02 березня 2026 року до Київського апеляційного суду від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Зарицької Ю.Л. надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому представник зазначав, що не погоджується з доводами апеляційної скарги оскільки вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

В судове засідання з`явився представник ОСОБА_1 - адвокат Морозов О.В. який підтримав доводи апеляційної скарги.

Представник відповідач ОСОБА_2 адвокат Зарицька Ю.Л. про дату, час ті місце розгляду справи повідомлялись засобами електронного зв`язку. Відповідно до звіту про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду поштова кореспонденція була доставлена 16 лютого 2026 року.

З огляду на вище викладене колегія суддів вважає за можливе проводити розгляд справи без участі не з`явившихся сторін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 липня 2001 року до 01 грудня 2022 року.

Відповідач ОСОБА_2 є матір`ю ОСОБА_3 .

У 2011 році помер батько ОСОБА_3 та чоловік ОСОБА_2 - ОСОБА_4 .

Спадщину після смерті ОСОБА_3 прийняла відповідач ОСОБА_2 , а ОСОБА_3 відмовився від частки у спадщині на користь своєї матері ОСОБА_2 .

Відповідно до Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 337929303 від 04 липня 2023 року, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки з кадастровим номером : 03:004:0167, площею 0,0657 га, що знаходиться адресою: АДРЕСА_1 (підстава : свідоцтво про право на спадщину, за законом, серії та номер 3-253 видане 16 квітня 2014 року Другою київською державною нотаріальною конторою), також садового будинку, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 (підстава : свідоцтво про право на спадщину, за законом, серії та номер 3-251 видане 16 квітня 2014 року Другою київською державною нотаріальною конторою).

Звертаючись до суду з вказаним позовом ОСОБА_1 посилалася на те, що після смерті ОСОБА_3 , за усного дозволу ОСОБА_2 , вона за власні кошти здійснила поліпшення та реконструкцію садового будинку, який знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 .

На підтвердження вказаного ОСОБА_1 надано до суду копії чеків, письмові покази ОСОБА_5 , копії розписок, заказів зроблених ОСОБА_6 (мати позивача), фото світлин, копії укладених договорів підряду.

Заперечуючи проти таких доводів, відповідач зазначала, що будинок на момент смерті ОСОБА_4 вже існував, був збудований та узаконений площею 72,5 кв.м. Також, ОСОБА_2 після відчуження належного їй майна в м. Тулі, вклала ці грошові кошти у поліпшення спірного будинку та здійснила роботи по його обладнанню. Також їй надавав матеріальну допомогу її син ОСОБА_3 .

Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

На підставі частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17(провадження № 61-2417сво19).

В якості нормативного обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на частини четверту статті 390 та частину шосту статті 376 ЦК України.

Згідно з частиною четвертою статті 390 ЦК України добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість.

Тобто, добросовісний набувач (володілець) може залишити за собою здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені без завдання майну шкоди. Під поліпшенням слід розуміти такі витрати на майно, які, з одного боку, не зумовлені необхідністю його збереження, але, з іншого, мають обґрунтований характер, оскільки поліпшують експлуатаційні властивості майна.

Якщо відокремлення поліпшень неможливе, добросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася вартість майна.

За змістом вказаної правової норми лише добросовісний набувач має право на залишення за собою поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач має право на відшкодування здійснених на поліпшення витрат у сумі, на яку збільшилася їх вартість. Під поліпшеннями слід розуміти такі витрати на майно, які мають корисний для речі характер, тобто покращують її властивості, в тому числі її якість, збільшують вартість майна (наприклад, здійснення поточного ремонту нерухомості)».

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-389цс16 та постанові Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 444/1725/16-ц наведено правовий висновок щодо застосування положень частин третьої та четвертої статті 390 ЦК України, зокрема «застосування положень частин третьої та четвертої статті 390 ЦК України суттєво різниться залежно від визначення підстав та сум, які підлягають відшкодуванню. Зокрема за положеннями частини третьої підлягають відшкодуванню фактичні витрати, здійснені добросовісним або недобросовісним набувачем, які необхідно було зробити задля збереження майна або на його утримання з часу, коли власнику належало право зокрема на повернення майна. На відміну від норми частини третьої статті 390 ЦК України, за положеннями частини четвертої цієї статті добросовісному набувачу або володільцю належить право отримати відокремлювані поліпшення майна або право на відшкодування невідокремлюваних поліпшень пропорційно збільшенню вартості майна унаслідок цих поліпшень».

У частині шостій статті 376 ЦК України визначено, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене.

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Ключовим аспектом під час розгляду такої категорії справ є встановлення добросовісності набувача спірного майна, оскільки від цієї обставини залежить, чи має право ОСОБА_1 на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася вартість майна (домоволодіння), внаслідок поліпшень, які не можуть бути відокремлені.

Судом встановлено, що садовий будинок номер АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , а позивач ОСОБА_1 будь-яких прав на вказане майно не набувала, судове рішення, яким встановлювалося б добросовісність набуття позивачем вказаного майна позивачем, відсутнє.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, дійшов правильного висновку про необґрунтованість та недоведеність заявлених позовних вимог на предмет існування у позивача права вимоги до відповідача на підставі частини четвертої статті 390 та частини шостої статті 376 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою, а тому, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував обставини справи, дав об`єктивну оцінку зібраним і дослідженим доказам та обґрунтовано дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2025 року - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

Керуючись статтями 268, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Морозова Олександра В`ячеславовича залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена

в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 09 березня 2026 року.

Головуючий: Судді: