Провадження №: 2/755/355/26
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"02" березня 2026 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.

при секретарях - Онопрійчук Д.П., Ткаченко О.В., Мовчан А.С.

за учасю: позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом - ОСОБА_1

представника позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом

ОСОБА_1 - ОСОБА_2

відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом - ОСОБА_3

представника відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом

ОСОБА_3 - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих коштів та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом, у якому просить суд:

1) стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 безпідставно отримані грошові кошти в розмірі 538 500, 00 доларів США;

2) вирішити питання про розподіл судових витрат.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що у 2012 році між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було погоджено про передання позивачем у позику відповідачу грошових коштів з метою придбання нерухомості у США. Вказана позика мала бути повернута ОСОБА_3 після закінчення навчання у США та у разі продажу придбаної за ці кошти нерухомості. З об`єктивних причин, зважаючи на факт перебування ОСОБА_3 за кордоном та з огляду на особливі довірчі відносини, договір позики в письмовій формі укладено не було. В той же час, сторони домовились, що такий договір буде укладено згодом з поширенням його дії на правовідносини, що виникли раніше. Крім того, сторонами було досягнуто домовленостей про те, що грошові кошти мають бути повернуті ОСОБА_3 на вимогу ОСОБА_1 у майбутньому без узгодження чітких строків повернення позики. В подальшому ОСОБА_1 перераховував ОСОБА_3 грошові кошти у загальному розмірі 538 500 доларів США у наступні дати: 03.12.2012 - перераховано 474 000 доларів США; 05.11.2013 - перераховано 15 000 доларів США; 17.11.2014 - перераховано 9 500 доларів США; 05.01.2018 - перераховано 40 000 доларів США. Факт здійснення вказаних переказів та, відповідно, і отримання відповідачем грошових коштів, підтверджується відповідними виписками з рахунків позивача. Таким чином, позивач надав, а відповідач отримав грошові кошти в загальній сумі 538 500 доларів США та зобов`язався їх повернути на вимогу позивача. В жовтні 2020 року позивачу стало відомо про те, що відповідач відчужив нерухомість, придбану за кордоном на вказані вище кошти, у зв`язку з чим, виявив свій намір до повернення наданих коштів. Так, 20.10.2020 позивач направив відповідачу вимогу про повернення коштів, в якій, зокрема, з огляду на попередній домовленості, просив останнього: підписати договір позики (який не було підписано сторонами з об`єктивних причин); підписати договір розстрочення (відстрочення) сплати грошового зобов`язання (з огляду на значну суму до повернення); повернути перераховані грошові кошти у в загальній сумі 538 500 доларів США до 30.10.2020 (в тому числі у випадку неузгодження умов щодо повернення грошових коштів шляхом укладення відповідних договорів до 30.10.2020). Станом на 30.10.2020 позивач не отримав від відповідача жодної відповіді на таку вимогу, що свідчить про те, що між сторонами не було досягнуто згоди щодо умов договору позики, та, відповідно, такий договір в письмовій формі так і не було укладено. Також, відповідач не повернув грошові кошти у сумі 538 500 доларів США, у зв`язку з чим позивач звертається до суду з даним позовом.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 06.11.2020 позовну заяву залишено без руху та надано строк позивачу для усунення недоліків.

17.11.2020 від представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 надійшла заява про забезпечення позову.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 23.11.2020 заяву представника позивача ОСОБА_5 про забезпечення позову задоволено частково, та вжито заходів забезпечення позову, шляхом накладення арешту на житловий будинок загальною площею 1 111,1 кв.м., житловою площею 160 кв.м., опис: Б-сауна; В-гараж; Г-будинок охорони; г-огорожа-корт, по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 31, що належить ОСОБА_3 на праві власності; накладення арешту на житловий будинок загальною площею 50,4 кв.м. житловою площею 30,9 кв.м. по АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00, що належить ОСОБА_3 на праві власності; накладення арешту на земельну ділянку, кадастровий номер 800000000:82:143:0001, площею 0,0809 га, по АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, що належить ОСОБА_3 на праві власності; в задоволенні решти вимог відмовлено.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 23.11.2020 відкрито провадження у цій цивільній справі за правилами позовного (загального) провадження, справа призначена до підготовчого судового засідання, відповідачу роз`яснено право подання відзиву на позовну заяву та встановлено відповідні строки.

21.12.2020 до Печерського районного суду міста Києва від представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 надійшов відзив, у якому остання просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. На обґрунтування заперечень зазначила, що обставини, які описує позивач у позовній заяві взагалі не відповідають дійсності та є надуманими, а позовна заява є необґрунтованою, та такою, що не підлягає задоволенню. Наголошує на тому, що жодних договорів позики ані усних, ані письмових між сторонами укладено не було, тому твердження позивача про погодження передання коштів у позику абсолютно не відповідають дійсності. Оскільки, між позивачем та відповідачем не виникало правовідносин пов`язаних з договором позики, тому необґрунтованим є твердження про те, що між сторонами погоджено, що кошти мають бути повернуті в майбутньому без узгодження чітких строків. Зазначає, що навіть якщо припустити, що між позивачем та відповідачем, все ж таки було погоджено передання позики, тому в силу статті 1047 ЦК України, такий договір позики повинен бути укладений в письмовій формі, чого зроблено не було. Більше того, позивач в позовній заяві сам говорить про те, що договір позики в письмовій формі укладено не було, що свідчить про відсутність будь яких боргових правовідносин та боргових зобов`язань відповідача перед позивачем. Що стосується того, що 20.10.2020 позивач нібито направив відповідачу вимогу про повернення коштів, то відповідач наголошує на тому, що доказів такого направлення позивачем не надано. Стосовно направлення цієї вимоги представнику відповідача, то на електронну пошту дійсно надходив електронний лист, проте файли були пошкоджені та не відкривались на електронних носіях. В свою чергу, відповідач також наголошує на тому, що позивачем не наданого жодного доказу про те, що відповідачем взагалі, коли небудь, придбавалась та відчужувалась нерухомість на території Сполучених Штатів Америки, не говорячи вже про придбання такого майна за кошти позивача. Крім того, зазначає, що в наданих позивачем банківських виписках такі реквізити, як призначення платежу, найменування отримувача та найменування відправника зазначені іноземною мовою, що як відповідачу так і суду не вдасться за можливе встановити, чи банківські виписки містять інформацію щодо предмета доказування по даній справі. Окрім того, з наданих позивачем виписок не вбачається, на який саме рахунок відповідача було зараховано кошти, як і неможливо ідентифікувати особу отримувача коштів та рахунок отримувача, тим паче прослідкувати зв`язок між вказаними переказами та відповідачем. Звертає увагу суду, позивач та відповідач перебувають в родинних відносинах, останні є батьком та сином. Отже, навіть якщо припустити, що позивач все-таки перерахував, а відповідач отримав кошти, то дані кошти є ніщо інше ніж кошти направлені на виконання обов`язку батька по утриманню дитини. Крім того, представниця зазначила, що кошти в такому розмірі 538 500 доларів США не можуть вважатись безпідставно набутими, оскільки банками, небанківськими фінансовими установами та національним оператором поштового зв`язку не можуть здійснюватися перекази за дорученням фізичних осіб - резидентів за межі України без належної правої підстави та надання підтверджуючих документів. Дане є винятковим аргументом, що кошти в розмірі 538 500 доларів США не можна вважати майном, що набуте без достатньої правової підстави. Також вказала, що позивачем пропущено строк позовної давності за вимогами про повернення грошових коштів, як безпідставно набутих. Додатково до відзиву, додано клопотання про визнання доказів неналежними та недопустимими, клопотання про передачу справи за підсудністю, заява про застосування строку позовної давності, клопотання про направлення судового доручення.

Цього ж дня до Печерського районного суду міста Києва надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_3 , у якому останній просить суд:

1)стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 170 000 доларів США;

2)стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на оплату судового збору в сумі 10 510 грн.

Мотивуючи зустрічну позовну заяву, ОСОБА_3 посилається на те, що 30.11.2012 з рахунку ОСОБА_3 № НОМЕР_1 , що відкритий в «УніКредит Банк», було безпідставно та без відома ОСОБА_3 перераховано грошові кошти на загальну суму 170 000 доларів США на банківський рахунок № НОМЕР_2 в АТ КБ «УніКредит Банк», який належить ОСОБА_1 . Більше того, ОСОБА_3 , як власник рахунку навіть не знав про здійснення такого банківського переказу, оскільки самостійно його не здійснював. 10.10.2011 ОСОБА_3 було видано Довіреність № РоА-1175014-643 на ім`я ОСОБА_6 на розпорядження рахунком № НОМЕР_2 . Тому, здійснення даної банківської операції було проведено за ініціативи ОСОБА_6 та без погодження з ОСОБА_3 . Про здійснення переказу розмірі 170 000 доларів США на рахунок № НОМЕР_2 в АТ КБ «УніКредит Банк», який належить ОСОБА_1 позивачу стало відомо з листа АТ «Альфа-Банк» від 03.12.2020 № 101193-23.1-6/6, в додатках до якого були виписки по рахунку № НОМЕР_2 . З урахуванням того, що про здійснення переказу розмірі 170 000 доларів США позивачу стало відомо з вищевказаного листа це констатує факт, що саме з 03.12.2020 розпочинається перебіг строку позовної давності. Повідомляє суд, що жодних договорів між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не було, жодних інших правочинів пов`язаних з майном вчинено не було, жодних позадоговірних зобов`язань в позивача по відношенню до відповідача не виникало, тому грошові кошти в розмірі 170 000 доларів США були безпідставно перераховані на рахунок відповідача.

Постановою Київського апеляційного суду від 01.02.2021 ухвала Печерського районного суду міста Києва від 23.11.2020 про забезпечення позову залишена без змін.

Постановою Верховного суду від 15.06.2021 ухвала Печерського районного суду міста Києва від 23.11.2020 та постанова Київського апеляційного суду від 01.02.2021 залишені без змін.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 03.04.2024 цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих коштів, передана на розгляд за підсудністю до Дніпровського районного суду міста Києва.

Постановою Київського апеляційного суду від 26.06.2024 ухвала Печерського районного суду міста Києва від 03.04.2024 залишена без змін.

03.10.2024 до Дніпровського районного суду міста Києва надійшла дана цивільна справа, яка 10.10.2024 була передана у провадження судді Катющенко В.П. у відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.10.2024.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 14.10.2024 цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих коштів прийнята до свого провадження та призначена до підготовчого судового засідання, учасникам справи роз`яснено право подання заяв по суті справи та встановлено відповідні строки.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 22.01.2025 прийнято до спільного розгляду з первісним позовом зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів, об`єднано їх в одне провадження, роз`яснено учасникам справи право на подання заяв по суті справи та встановлено відповідні строки.

11.02.2025 до Дніпровського районного суду міста Києва від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, у якому останній просив суд відмовити в повному обсязі у задоволенні зустрічного позову. У відзиві представник посилається на те, що ОСОБА_1 не визнає позовні вимоги за зустрічною позовною заявою в повному обсязі, вважає їх незаконними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Повідомляє суд про те, що ОСОБА_3 є його рідним сином, а також наголошує на тому, що у 2011 році ОСОБА_3 (в 19 років) вступив до університету Full Sail University, що є приватним навчальним закладом, який знаходиться в місті Вінтер-Парк, в окрузі Огайо штату Флорида та по 2018 рік постійно проживав на території США у зв`язку з навчанням. ОСОБА_3 з самого дитинства, а тим більше у період навчання в університеті, постійно перебував на утриманні батька. При цьому, він ніде не працював, не мав жодного особистого доходу, який би надав йому можливість у 19 років отримати/заощадити 170 000 доларів США власних коштів. Батько ОСОБА_1 повністю забезпечував свого сина, у тому числі, і надавав кошти йому на життя, оплату навчання за кордоном, на проживання, на придбання житла за кордоном, тощо. Отож, відсутні будь-які обґрунтовані доводи стверджувати про те, що в 2012 році ОСОБА_3 мав особисті кошти, окрім виключно випадків, коли батько або мати надавали йому таки кошти, у тому числі шляхом переказу і внесення на його рахунок, відкритий у банку. При цьому, факт наявності у матері позивача за зустрічним позовом довіреності на розпорядження його рахунками тільки додатково підтверджує наведені вище доводи та міркування. Зазначає, що у зустрічній позовній заяві ОСОБА_3 намагається довести, що переказ коштів у сумі 170 000 доларів США було здійснено не ним, а ОСОБА_6 , що нібито здійснила такий переказ, як уповноважена особа на розпорядження його рахунком по довіреності. На обґрунтування цих доводів, ОСОБА_3 надає виключно довіреність та виписки по рахунку, відкритому ОСОБА_1 . Водночас, вказані докази не є належними та достатніми та жодним чином не підтверджують вищевказані факти. При цьому, надана довіреність, строк дії якої закінчився на дату спірного переказу, спростовує доводи ОСОБА_3 в цій частині. ОСОБА_1 наголошує на тому, що строк дії довіреності закінчився 09.10.2012, тобто до дати здійснення переказу коштів (30.11.2012), що свідчить про відсутність повноважень у ОСОБА_6 на здійснення такого переказу. ОСОБА_1 додатково наголошує на тому, що за будь-яких обставин сумнівними є твердження ОСОБА_3 , про те, що останній не знав про здійснення операцій по своєму рахунку, у тому числі, на суму 170 000 доларів США майже 12 років, та вказане обґрунтовано свідчить про звернення до суду з пропуском строку позовної давності, а відтак слід застосувати наслідки спливу такого строку до заявлених позовних вимог. Більше того, така поведінка ОСОБА_3 у спірній ситуації суперечить змісту загальних (основоположних) засад цивільного законодавства, а зокрема, добросовісності, що з огляду на положення ЦК України може бути додатковою підставою для відмови у задоволенні зустрічної позовної заяви. Додатково з відзивом на зустрічну позовну заяву представником подано запитання позивачу за зустрічною позовною заявою про обставини, що мають значення для справи та клопотання про витребування доказів.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 31.03.2025 за клопотанням представника позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , витребувано докази у Акціонерного товариства «Сенс Банк».

07.04.2025 до Дніпровського районного суду міста Києва від представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 надійшла відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву, у якій остання просила суд задовольнити зустрічну позовну заяву в повному обсязі. В обґрунтування зазначила, що вимоги статті 1212 ЦК України не свідчать про те, що для визнання безпідставно набутим має значення джерело походження коштів. Тому, посилання ОСОБА_1 на те, що ОСОБА_1 перебував на утриманні батька є недоречним в даному спорі. Крім того, ОСОБА_3 , як власник рахунку навіть не знав про здійснення банківського переказу, оскільки самостійно його не здійснював через те, що доступ до банківського рахунку мав його представник. Жодних договорів між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не було, жодних інших правочинів пов`язаних з майном вчинено не було, жодних позадоговірних зобов`язань в позивача по відношенню до відповідача не виникало, тому грошові кошти в розмірі 170 000 доларів США були безпідставно перераховані на рахунок відповідача. Натомість, ОСОБА_1 на спростування доводів ОСОБА_3 не надав доказів як існування між сторонами договірних відносин, так і доказів повернення відповідачем позивачу вказаної суми грошових коштів, що були отриманні без існування договірних відносин. З урахуванням того, що про здійснення переказу позивачу стало відомо 03.12.2020, то строк позовної давності не пропущено.

19.05.2025 ухвалою суду, постановленою без оформлення окремого процесуального документа із зазначенням у протоколі судового засідання, частково задоволено клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , та зобов`язано ОСОБА_3 подати до суду заяву з письмовими поясненнями.

19.06.2025 до Дніпровського районного суду міста Києва на виконання ухвали суду про витребування доказів, від АТ «Сенс Банк» надійшли пояснення та витребувані докази.

В підготовчому судовому засіданні 07.07.2025 представником відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним, подана заява ОСОБА_3 як свідка.

07.07.2025 ухвалою суду, постановленою без оформлення окремого процесуального документа із зазначенням у протоколі судового засідання, відмовлено у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про зобов`язання ОСОБА_3 надати відповідь на поставлені запитання.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 07.07.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримав вимоги первісного позову та просив його задовольнити, в задоволенні зустрічного позову просив відмовити з підстав викладених в заявах по суті справи. Додатково зазначив, що між сторонами було погоджено перерахування коштів у позику для подальшого придбання квартири в США. Надані кошти мали бути повернуті після закінчення навчання ОСОБА_3 , або купівлі квартири. Договір позики не укладався в письмовій формі, оскільки ОСОБА_3 перебував закордоном. Кошти були перераховані чотирма платежами: 03.12.2012, 05.11.2023, 17.11.2014 та 05.01.2018. В жовтні 2020 ОСОБА_1 дізнався, що ОСОБА_3 відчужив квартиру, і вирішив повернути свої кошти. Проте відповіді на надіслану вимогу про повернення коштів від ОСОБА_3 не отримав. Стосовно зустрічного позову додатково зазначив, що строк довіреності матері ОСОБА_3 на розпорядження його рахунком закінчився, а оскільки переказ грошових коштів здійснювався через банківську установу, то вважає, що банк не міг провести платіж без належних повноважень представника. При цьому є реєстри довіреностей і банківська установа могла отримати відомості про строк дії та копію довіреності, а тому переконаний, що ця операція була здійснена самим Денисом. Крім того, останній пропустив строк звернення до суду.

В судовому засіданні позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 підтримав первісний позов, та просив відмовити у задоволенні зустрічного позову. Пояснив, що його син ОСОБА_3 навчався в США, при цьому ніде не працював та не мав доходів, жив там зі своєю матір`ю. яка теж ніде не працювала. Оскільки ОСОБА_3 проживав у США на підставі студентської візи, то відкрив там рахунок, на який він, ОСОБА_1 , перераховував гроші для життя сина та його матері. Оскільки в США була фінансова криза. Він з дружиною вирішив придбати будинок в якому вони мали б змогу проживати, а у разі виникнення фінансових труднощів, продати. Підтвердивши походження грошових коштів у банку, він, ОСОБА_1 , перерахував на рахунок сина грошові кошти для купівлі будинку в США. При цьому була домовленість, що у разі, якщо ОСОБА_3 після навчання продовжить проживати в США, він буде жити у цьому будинку, а у випадку повернення в Україну - продасть будинок та поверне кошти. Усі рахунки та податки були сплачені виключно ним, оскільки син та мати, дружина ОСОБА_1 , ніде не працювали. Після смерті матері, син повернувся в України, мав нервовий розлад. У зв`язку з чим він його лікував. У 2019 році він поцікавився у ОСОБА_3 чи має він намір повертатися в США, на що той відповів, що ні. Після цього, він, ОСОБА_1 , знайшов в США брокера з продажу нерухомості, та поїхав в США з метою приведення будинку в належний стан для його продажу. Також ОСОБА_3 видав йому довіреність на продаж будинку та повернення грошових коштів. У 2020 році ОСОБА_3 зник з дому, а в подальшому з`ясувалось, що він заборонив брокеру з США з ним, ОСОБА_1 , спілкуватися, та самостійно продав будинок, якимось чином перевіз сюди гроші, за які придбав своїй коханці 5 квартир в Києві. Вказав, що будинок був куплений за 550 тисяч доларів США, а проданий за 800 тисяч доларів США. Зазначив, що договір позики вони не уклали в письмовому вигляді.

Представник відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 - ОСОБА_4 у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічну позовну заяву з підстав викладених в заявах по суті справи. Щодо вимог первісного позову додатково зазначила, що кошти були перераховані нібито для придбання майна в США, однак жодного договору позики між сторонами укладено не було. При цьому, до матеріалів справи не долучено доказів, що саме ОСОБА_1 перераховував кошти ОСОБА_3 , як і відсутні докази, що ці кошти можна вважати безпідставно набутими. Вважає, що якщо кошти і перераховувалися, то це була допомога родичам, оскільки сторони по справі є батьком та сином. Зазначила, що ОСОБА_1 пропущено строк позовної давності. Щодо вимог зустрічного позову, додатково зазначила, що з рахунку ОСОБА_3 були перераховані кошти на рахунок ОСОБА_1 , без його волі та відома ОСОБА_3 . Останній не мав доступу до свого рахунку, ним розпоряджалася його матір. Стосовно довіреності матері, то вона була не одна, при цьому суду надана та, яка була у ОСОБА_3 , решту не вдалося віднайти. Зазначила, що ймовірно грошові кошти надходили на рахунок ОСОБА_3 від ОСОБА_1 , однак такі докази відсутні. Зважаючи на те, що сторони є родичами, то батько безумовно перераховував кошти сину для існування в США, оскільки ОСОБА_3 хоч і мав підробіток, але ці кошти не забезпечили б належне існування. При цьому, кошти, які перераховувались ОСОБА_3 , були без прив`язки до рахунку його батька.

Відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_3 у судовому засіданні підтримав зустрічний позов. У задоволенні первісного позову просив відмовити. Пояснив суду, що між сторонами не укладалося договорів, ні в усній формі, ні в письмовій, ні щодо купівлі будинку, його продажу, повернення коштів, та і навіть розмов про це не було. Зазначив, що в США був куплений будинок, де він власне і проживав разом з мамою, там також зупинявся батько, коли приїздив в гості. Ніяких домовленостей про продаж цього будинку після повернення в Україну, чи про його проживання в майбутньому в США не було. Будинок був фактично йому подарований батьками. Зазначив, що батько пересилав їм, йому та матері - дружині батька, гроші, це були сімейні кошти, які спрямовувалися на їхнє життя, утримання будинку, пальне, лікування матері, оскільки вона мала онкологічне захворювання, на купівлю речей, в тому числі і для батька за його проханням. Гроші надходили на кілька рахунків в США, при цьому, до його рахунку мала доступ мама, а до маминого рахунку мав доступ батько. Він ніколи не слідкував за цими рахунками, оскільки в їх родині, на той час, були довірчі стосунки. Додатково зазначив, що він працював у США та його заробіток становив 1 500 - 2 000 доларів США, однак цих коштів не вистачало. 30.11.2012 з його рахунку була переведена сума коштів у розмірі 170 000 доларів США, однак він про це дізнався вже від адвокатів в межах розгляду цієї справи, але точно не пам`ятає коли саме. При цьому, зазначає, що не помітив зникнення коштів, оскільки не контролював надходження на рахунок. Припускає, що можливо це мама здійснила переказ, оскільки як зазначав вже, вона мала доступ до його рахунку. Крім того, на той час у них були хороші сімейні стосунки, це був сімейний бюджет, і раніше батьки йому не брехали. Після смерті його матері та повернення в Україну, їхні відносини з батьком погіршилися, він позбавив його майже усього подарованого йому майна, та на разі між ними існує багато судових спорів. Він мав довіру до батьків, але в період коли мати хворіла, у нього були підозри, що батько створює в Україні іншу родину, що і підтвердилось після смерті мами та його довіра до батька була підірвана. Додатково зазначає, що в США він не використовував «УніКредит банк», оскільки там інша банківська установа. Стосовно будинку додатково вказав, що дійсно ним був придбаний будинок в США за кошти, які перераховувались батьком, при цьому такі кошти становили сімейний бюджет, і фактично це був подарунок батька та матері. Будинок він продав в США приблизно в 2020 році. Крім того, зазначив, що не брав кошти в позику у батька, а тому і повертати нічого не повинен.

Суд, вислухавши позиції учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків.

Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 5 ЦПК України, передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що випискою по особовому рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_2 у філії ПАТ «УніКредит Банк» у м. Києві підтверджується переказ грошових коштів у розмірі 474 000 дол. США на рахунок № НОМЕР_3 у філії ПАТ «УніКредит Банк» у м. Києві з призначенням платежу: «переказ клієнта БВ№2 SERGIJ RYS на користь DENYS RYS (США), допомога родичам зг ВПД № 1 від 29.11.2012» (т.1, а.с.9).

Випискою з рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_4 в АТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» підтверджується перерахунок грошових коштів 05.11.2013 в розмірі 15 000 (ін.валюта) на рахунок № НОМЕР_5 АТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» з призначенням платежу «money help to son» (т.1, а.с.10).

Випискою з рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_4 в АТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» підтверджується перерахунок грошових коштів 17.11.2014 в розмірі 9 500 (ін.валюта) на рахунок № НОМЕР_6 (ОСОБА_3) з призначенням платежу «money help to son» (т.1, а.с.11).

Випискою з рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_4 в АТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» підтверджується перерахунок грошових коштів 05.01.2018 в розмірі 40 000 (ін.валюта) на рахунок № НОМЕР_6 (ОСОБА_3) з призначенням платежу «material aid to son Denys Rys» (т.1, а.с.12).

20.10.2020 ОСОБА_1 сформовано вимогу ОСОБА_3 про повернення коштів у загальному розмірі 538 500 доларів США в строк до 30.10.2020 (т.1, а.с.13-14).

23.10.2020 представником ОСОБА_1 - ОСОБА_5 надіслано листа на електронні адреси АО «ЛІТІГЕЙШН ГРУП», як уповноваженим представникам ОСОБА_3 із зверненою до нього вимогою про повернення грошових коштів (т.1, а.с.23).

03.12.2020 АТ «Альфа-Банк» надіслало листа ОСОБА_3 № 101193-23.1-б/б, у якому повідомило, що на його ім`я в ПАТ «УніКредит Банк» було відкрито рахунок № НОМЕР_2 , та надано виписки по цьому рахунку (т.2, а.с.52).

30.11.2012 з рахунку ОСОБА_3 № НОМЕР_1 було здійснено переказ грошових коштів у розмірі 170 000 дол. США на рахунок ОСОБА_1 № НОМЕР_2 у філії ПАТ «УніКредит Банк» у м. Києві з призначенням платежу: «допомога родичам» (т.2, а.с.54, т.4 а.с.136).

Крім того, 10.10.2011 ОСОБА_3 видав довіреність №РоА-1175014-643, якою уповноважив ОСОБА_6 здійснювати по рахунках № НОМЕР_1 ; НОМЕР_7 ; НОМЕР_11 відкритих в ПАТ «УніКредит Банку» наступні операції: зняття з рахунку готівкових грошових коштів; перерахування з рахунку грошових коштів; перерахування з рахунку грошових коштів, а т.ч. перерахування з рахунку грошових коштів на погашення кредитної заборгованості, а також з метою купівлі/продажу на МВРУ; отримання готівкових коштів із закриттям рахунку; отримання довідок та виписок про стан рахунку; дострокове розірвання договору на відкриття та ведення рахунку в порядку, передбаченому договором; внесення грошових коштів на рахунок клієнта. Довіреність видана до 09.10.2012 (т.2, а.с.57).

Листом АТ «СЕНС БАНК» № 7466-БТ-32.3/2025 від 03.06.2025 поданим на виконання ухвали суду від 31.03.2025, товариство щодо надання розрахункового документу, підписаного платником, про переказ 30.11.2012 з рахунку ОСОБА_3 , на рахунок № НОМЕР_8 грошових коштів на суму 170 000 доларів США, повідомило, що досьє по рахунку № НОМЕР_1 (валюта Долар США), який був закритий 02.12.2013, було знищено згідно акту № 11 від 18.05.2020 про вилучення для знищення документів, не внесених до Національного архівного фонду за 2001-2014 р. у зв`язку з закінченням терміну зберігання 5 років (т.4, а.с.135).

З огляду на викладені та встановлені судом обставини суд зазначає наступне.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06.12.2007).

У пункті VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Схожий по суті висновок зроблений в пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17 зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України).

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є правовідносини, які виникають у зв`язку з безпідставним утриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Згідно із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 08.09.2021 у справі № 201/6498/20, набуття майна однією особою за рахунок іншої полягає у збільшенні обсягу майна в однієї особи з одночасним зменшенням його обсягу в іншої особи. Набуття передбачає кількісний приріст майна, збільшення його вартості без понесення відповідних витрат набувачем. Безпідставне збереження майна полягає у тому, що особа мала витратити власні кошти, але не витратила їх через понесені втрати іншою особою або в результаті невиплати винагороди, що належить іншій особі.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, вимагає установлення абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно набула майно в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути таке майно цій особі на підставі статті 1212 ЦК України. Будь-яке набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на отримання майна за рахунок потерпілого, або у разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 04.08.2021 у справі № 185/446/18, від 11.01.2023 у справі № 548/741/21, від 17.04.2024 у справі № 127/12240/22.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів) який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладені положення закону, у розрізі спірних правовідносин суд приходить до висновку, що кожним із позивачів не доведено належними та допустимими доказами, обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та відповідних заперечень. Так, сторони у справі є близькими родичами між собою, батьком та сином, сторонами не заперечується факт проживання ОСОБА_3 за кордоном та надання йому значної матеріальної допомоги ОСОБА_1 , в тому числі і в купівлі житла, незважаючи на ту обставину, що доказів придбання та продажу такого житла, сторони суду не надали.

Суд відхиляє доводи позивача ОСОБА_1 про безпідставність набуття ОСОБА_3 грошових коштів за грошовими переказами від 05.11.2013, 17.11.2014, 05.01.2018, 03.12.2012, оскільки призначення цих платежів - «грошова допомога сину», «матеріальна допомога сину ОСОБА_3 », «допомога родичам». У цьому ж аспекті, суд відхиляє і доводи позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 про безпідставність набуття ОСОБА_1 грошових коштів за переказом від 30.11.2012 із призначенням - «допомога родичам».

Так, для застосування положень статті 1212 ЦК України, слід достовірно встановити відсутність правової підстави у набувача правомірного набуття (збереження) майна за рахунок іншої особи.

Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

За вимог ст. 3 Сімейного кодексу України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Відповідно до ч.9 ст. 7 СК України сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно із ч.1 ст. 75, ч. 1 ст. 77 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного.

Утримання одному з подружжя надається другим із подружжя у натуральній або грошовій формі за їхньою згодою.

Відповідно до ст. 198, ч. 1 ст. 199 СК України, батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.

Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

При цьому, ч. 1 ст. 202 СК України визначає, що повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

З огляду на вищевикладені положення закону, суд вважає, що у даному випадку відсутнє збагачення однієї сторони за рахунок іншої без достатньої правової підстави, оскільки грошові кошти добровільно перераховані батьком - сину та відповідно сином - батьку, із призначенням платежів як допомога, не можна вважати безпідставно набутим майном, оскільки обов`язки щодо утримання прямо передбачені законом, не суперечать меті правовідносин, які склались між батьком та сином.

Суд констатує, що сторони не заперечували, того факту, що ОСОБА_3 проживав у США та навчався в університеті, а відповідно кошти, які надсилалися його батьком можна вважати такими, що спрямовувалися на його утримання та проживання. Крім того, сторони визнавали і той факт, що разом із ОСОБА_3 в США проживала його мати - дружина ОСОБА_1 , яка хворіла, мала онкологічне захворювання та проходила дороговартісне лікування, та кошти перераховані ОСОБА_1 також спрямовувалися і на її лікування.

В частині доводів позивача ОСОБА_1 щодо наявності домовленостей із продажу будинку придбаного на ім`я ОСОБА_3 у США після повернення останнього в України та відповідно повернення грошових коштів ОСОБА_3 . ОСОБА_1 , то в цій частині суд зазначає, що стороною позивача за первісним позовом не доведено ні наявність таких домовленостей між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ні розмір грошових коштів за який був придбаний будинок, ні факт укладання договору позики, ні факт отримання коштів у позику.

Позивач ОСОБА_1 перераховував ОСОБА_3 кошти, знаючи, що між ними відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) з повернення коштів, тобто позивач добровільно сплачував кошти, а тому поведінка позивача ОСОБА_1 є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків). При цьому, перерахування коштів відбувалось у різні проміжки часу, різними сумами, а у призначеннях платежів зазначалось як матеріальна допомога, що свідчить про обізнаність ОСОБА_1 , щодо відсутності обов`язку перераховування коштів внаслідок відсутності договірних відносин позики із ОСОБА_3 , а зважаючи на те, що сторони є родичами, відповідач не зобов`язаний повертати матеріальну допомогу, яка надається його батьком, з огляду на що поведінка позивача ОСОБА_1 щодо вимоги повернення цих коштів є вочевидь суперечливою та недобросовісною

Також, суд відхиляє і доводи позивача ОСОБА_3 про його необізнаність із здійсненим переказом грошових коштів на ім`я свого батька ОСОБА_1 , як суперечливі, оскільки він не був позбавлений можливості самостійно контролювати надходження і видатки за своїм рахунком. При цьому, в судовому засіданні ОСОБА_3 підтверджував і той факт, що кошти на його рахунок надходили від батька як з метою придбання майна, так і оплати за навчання, лікування матері та придбання речей безпосередньо батьку, та відповідно доступ до рахунку, в тому числі і на підставі довіреності, мала мати, що свідчить про добровільне та свідоме погодження ОСОБА_3 дій із розпорядженням грошовими коштами, які надходили на його рахунок.

Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв`язку, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, суд доходить висновку про відмову в задоволенні як первісного позову ОСОБА_1 так і зустрічного позову ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих коштів.

Щодо заяв представників сторін про застосування строку позовної давності як до вимог за первісним позовом так і до вимог за зустрічним позовом, то в межах розгляду даної справи у суду відсутні підстави для застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У статті 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Такий правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18).

Таким чином, зважаючи на те, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні первісного та зустрічного позову по суті, оскільки права позивачів не порушені, а їх вимоги є необґрунтованими, строк позовної давності в такому випадку не застосовується.

Інші доводи сторін, наведені ними у заявах по суті справи, не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58 (sad) принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) заява № 18390/91; пункт 29).

У зв`язку з відмовою у задоволенні первісного та зустрічного позову, у суду відсутні підстави для розподілу між сторонами судових витрат у порядку ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 15, 16, 20, 256, 257, 261, 267, 1212, 1215 Цивільного кодексу України, ст.ст. 3, 7, 75, 77, 199, 202 Сімейного кодексу України, ст. ст. 2, 4, 5, 10, 11, 13, 76-81, 89, 209, 258-259, 263-265, 268, 352, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

У Х В А Л И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих коштів - відмовити.

В зустрічному позові ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Інформація про учасників справи відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

- ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_9 , АДРЕСА_3 ).

- ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_10 , АДРЕСА_4 ).

Повний текст рішення складено 13.03.2026.

Суддя: