Житомирський апеляційний суд
Справа №296/9223/16-ц Головуючий у 1-й інст. Рожкова О. С.
Категорія 39 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Григорусь Н.Й., Талько О.Б.

з участю секретаря

судового засідання Драч Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 296/9223/16-ц за позовом Акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором

за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Дятел Володимир Іванович, ОСОБА_2 , інтереси якого представляє адвокат Біленький Вадим Володимирович

на заочне рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 13 лютого 2025 року, ухвалене під головуванням судді Рожкової О.С.

в с т а н о в и в :

У листопаді 2014 року ПАТ «УкрСиббанк», яке змінило назву на Акціонерне товариство «УкрСиббанк», звернулось з даним позовом, в якому просило стягнути на користь АТ «УкрСиббанк» солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором №0 від 22.06.2007 за тілом кредиту та відсотками у розмірі 8 252,31 доларів США та пені у розмірі 1 592,88 грн, а також понесені судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог Банк зазначав, що 22 червня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого остання отримав кредит у розмірі 58 000,00 доларів США, що було еквівалентно 292 900,00 грн, зі сплатою 12,5 % річних та терміном повернення до 22 червня 2028 року.

У забезпечення виконання ОСОБА_1 умов цього договору 22 червня 2007 року між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 був укладений договір поруки №0, відповідно до умов якого поручитель зобов`язалася відповідати у повному обсязі за виконання позичальником усіх зобов`язань, що виникли з кредитного договору від 22 червня 2007 року №0.

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх договірних зобов`язань утворилася заборгованість, розмір якої станом на 24 жовтня 2016 року становить по кредиту в розмірі 7 535,41 дол США, по процентам у розмірі 716,90 дол. США, а також пені у розмірі 1 592,88 грн.

У лютому 2017 року відповідач ОСОБА_2 подав до суду зустрічну позовну заяву, в якій просив визнати поруку такою, що припинена за Договором поруки №0 від 22.06.2007, укладеним між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 на підставі п.4 ст. 559 ЦК України, оскільки банк протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимогу до поручителя про стягнення боргу.

Відповідач ОСОБА_1 також у лютому 2017 року звернулась до суду із зустрічним позовом, в якому просила визнати недійсним Договір про надання споживчого кредиту №0 з додатком, який укладений 22 червня 2007 року між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , у зв`язку з укладенням його під впливом обману зі сторони банку та застосувати наслідки недійсності правочину у вигляді дострокового повернення всього, отриманого на виконання вказаного кредитного договору.

Заочним рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 13 лютого 2025 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором №0 від 22.06.2007 у розмірі 8 252 доларів США 31 цент та пеню у розмірі 1 592,88 грн. Також стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк» витрати зі сплати судового збору по 1 600,28 грн з кожного.

Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 13 лютого 2025 року зустрічні позови ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишені без розгляду на підставі п.3 ч.1 ст. 257 ЦПК України.

14 жовтня 2025 року Корольовський районний суд м. Житомира своєю ухвалою залишив без задоволення заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 13 лютого 2025 року у справі № 296/9223/16 за позовом Акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Не погоджуючись із зазначеним заочним рішенням відповідачі у справі через своїх представників подали апеляційні скарги.

Так представник ОСОБА_2 адвокат Біленький В.В.у поданій апеляційній скарзі просить скасувати заочне рішення районного суду та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні первісних вимог АТ «УкрСиббанку» до ОСОБА_2 про стягнення в солідарному порядку заборгованості за кредитним договором. При цьому апелянт посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Вважає, що суд першої інстанції безпідставно залишив без задоволення заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для скасування заочного рішення, не врахувавши ухвалу Житомирського апеляційного суду від 09 червня 2025 року, якою була скасована ухвала Корольовського районного суду м. Житомира від 13 лютого 2025 року в частині залишення зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання поруки припиненою без розгляду, чим порушив вимоги ст. 193 ЦПК України.

При цьому звертає увагу, що зустрічний позов було прийнято в 2017 році до спільного розгляду з первісним позовом, оскільки обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, предмет спору виник з одних правовідносин, а задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Отже районний суд, здійснюючи правосуддя позбавив відповідача ОСОБА_2 права на реалізацію ефективного способу захисту порушеного та оспореного права, відповідно до викладеної в зустрічному позові вимоги, яка об`єднана судом в одне провадження з первісним позовом. При наявних обставинах зустрічний позов не може бути розглянуто судом по суті в відокремленому позовному провадженні, без спільного розгляду з первісним позовом. Так само висновки суду по суті заявлених зустрічних вимог, не можуть бути досліджені виключно при з`ясуванні обставин лише за первісним позовом. Крім того звертає увагу, що суд першої інстанції розглянув справи без участі відповідача, не повідомивши його належним чином про дату час та місце розгляду справи, чим було порушено право відповідача на доступ до правосуддя.

Також ухвалюючи рішення про задоволення вимог Банку, суд не звернув увагу на те, що строк виконання основного зобов`язання за даним кредитним договором настав 27 січня 2016 року (останнє погашення відповідачем процентів за користування кредитом). Банк звернувся до суду з вищевказаним позовом до боржника і поручителя лише 29 жовтня 2016 року, тобто поза межами шестимісячного строку від дня настання строку основного зобов`язання за кредитним договором. Таким чином, враховуючи, що кредитор реалізуючи право дострокового стягнення всієї суми заборгованості, змінив строк виконання основного зобов`язання, тому вважає, що у даному випадку порука припинилася в силу положень ст. 559 ЦК України.

У поданій апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Дятел В.І. просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову банку про стягнення заборгованості за кредитним договором та розглянути заперечення апеляційної скарги щодо недійсності та нікчемності договору про надання споживчого кредиту. В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема вказує на те, що умови укладеного між сторонами кредитного договору не відповідали вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», що є підставою для визнання його недійсним так як містить несправедливі умови. При цьому Банк в порушення ст.11 вказаного Закону не надав позичальнику, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування в письмовій формі, повної інформації про умови кредитування та форми забезпечення кредиту, про орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладанням кредитного договору, а також умови договору не містять істотної умови щодо детального розпису загальної вартості кредиту, не було попереджено позичальника про можливі настання валютних ризиків. В свою чергу, зазначені обставини позбавили апелянта можливості об`єктивно оцінити та проаналізувати, запропоновані Банком кредитні послуги, позивачем було приховано повну та об`єктивну інформацію щодо фінансових зобов`язань, внаслідок чого ОСОБА_1 було введено в оману. Також звертає увагу, що Банком було порушено досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту, встановленого ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що була чинною до 10.06.2017, та не надано належних доказів направлення відповідачу рекомендованим листом з повідомленням вимоги про дострокове повернення кредиту.

У поданому відзиві на апеляційні скарги позивач просив апеляційні скарги відповідачів залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. При цьому зазначає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, оскільки суд першої інстанції під час розгляду справи вірно встановив обставини справи, правильно застосував матеріальний закон, дотримався процедури розгляду справи та вирішив спір у відповідності з нормами чинного законодавства. При цьому звертає увагу, що на підставі наданих сторонами доказів суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову та стягнення заборгованості в солідарному порядку як з боржника так і з поручителя, оскільки з дати направлення вимоги (09.09.2016) про дострокове повернення кредиту, відповідно до положень п.6.2 Кредитного договору, до моменту пред`явлення позову (27.10.2016) минув лише місяць, а тому відсутні правові підстави вважати, що банком було попущено шестимісячний строку пред`явлення позову до поручителя. Щодо апеляційної скарги ОСОБА_1 звертає увагу, що Банком при укладенні кредитного договору чітко виконані умови, в тому числі щодо детального інформування боржника про умови кредитування, загальної вартості кредиту, умов забезпечення, порядку нарахування плати за кредит тощо, які визначенні чинним законодавством. Вважає, що ОСОБА_3 не довела, що кредитний договір укладений нею на умовах, що обмежують її права, як споживача та те, що він був укладений з використанням банком нечесної підприємницької діяльності.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Біленький В.В. доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, хоча про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

За приписами ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_1 до задоволення не підлягає, а апеляційна скарга ОСОБА_2 - до часткового задоволення виходячи з наступного.

Судом під час розгляду справи установлено, що 22 червня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 58 000 доларів США, що еквівалентно 292 900,00 грн, зі сплатою 12,5 % річних та терміном повернення до 22 червня 2028 року.

У забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором, 22 червня 2007 року між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 0, відповідно до умов яких поручитель зобов`язався відповідати у повному обсязі за виконання позичальником усіх зобов`язань, що виникли з кредитного договору № 0 від 22 червня 2007 року. Згідно з пунктом 1.4 вказаного договору поруки відповідальність поручителя і боржника є солідарною.

Пунктом 3.1 договорів поруки передбачено, що вони діють до повного припинення всіх зобов`язань боржника за основним договором.

02 вересня 2016 року банк направив на адреси відповідачів письмові вимоги про необхідність погашення заборгованості, в яких зазначив, що у випадку не усунення порушень на 32 (тридцять другий) день з дня отримання цієї вимоги вимагає виконання всіх зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту від 22 червня 2007 року, а саме сплатити банку заборгованість з повернення суми кредиту в повному обсязі та сплатити нараховані проценти. Зазначені вимоги отримані відповідачами 09 вересня 2016 року.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що у зв`язку із невиконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору, утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню з позичальника та поручителів у солідарному порядку.

Такий висновок суду є вірним виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (ч.1 ст. 510 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Як визначено ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно із ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (ст. 553 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Отже, вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням, якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами. У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов`язанням.

Разом з тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань.

Такі правові висновки висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12-ц та від 20.06.2018 р. у справі № 758/6863/14-ц).

Під час розгляду справи було встановлено, що за умовами п.1.2 договору про надання споживчого кредиту № 0 від 22 червня 2007 року, позичальник зобов`язалася повернути Банку кредит у повному обсязі в строк, не пізніше 22 червня 2028 року.

АТ «УкрСиббанк», в порядку реалізації передбачено ч.2 ст. 1050 ЦК України права вимоги дострокового повернення кредиту, 02 вересня 2016 року направив вимогу боржнику та поручителю про погашення простроченої заборгованості протягом 31 календарного дня з дати одержання цього повідомлення. Також в цих повідомленнях банк зазначив, що у випадку не усунення порушень на 32 (тридцять другий) день з дня отримання цієї вимоги вимагає виконання всіх зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту від 22 червня 2007 року, а саме сплатити банку заборгованість з повернення суми кредиту в повному обсязі та сплатити нараховані проценти. Зазначені вимоги отримані боржником та поручителем ОСОБА_2 09 вересня 2016 року (а.с. 28 том 1), а тому строк дострокового виконання зобов`язань за кредитним договором настав 11 жовтня 2016 року.

Таким чином, кредитор реалізував своє право, передбачене ст. 1050 ЦК України та змінив строк виконання основного зобов`язання, надіславши 02.09.2016 року, як позичальнику так і поручителю вимогу про дострокове повернення кредиту.

Однак зазначені вимоги кредитора боржником та його поручителем виконані не були, у зв`язку з чим позивач, в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК України, а саме 27 жовтня 2016 року звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідачів в солідарному порядку заборгованості за кредитним договором.

Отже доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про припинення зобов`язання за договором поруки є необґрунтованими, оскільки в розумінні ч. 4 ст. 559 ЦК України (на час виникнення спірних правовідносин) банком строк для дострокового повернення кредиту з поручителя попущено не було, так як з моменту направлення вимоги (02.09.2016) до моменту пред`явлення позову (27.10.2016) минув лише місць.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що вищевказані обставини свідчать проте, що Банком не було порушено досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту, встановленого ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», що спростовує доводи апеляційної скарги боржника ОСОБА_1 .

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідачів на користь позивача в солідарному порядку заборгованості за кредитним договором №0 від 22.06.2007 за тілом кредиту та відсотками у розмірі 8 252,31 доларів США та пені у розмірі 1 592,88 грн.

При цьому колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо незаконності ухвали суду першої інстанції про залишення без задоволення заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення виходячи з наступного.

Так в апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_2 посилається на те, що суд відмовляючи у задоволенні вказаної заяви, не врахував ухвалу Житомирського апеляційного суду від 09 червня 2025 року, якою була скасована ухвала Корольовського районного суду м. Житомира від 13 лютого 2025 року в частині залишення зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання поруки припиненою без розгляду, чим порушив вимоги ст. 193 ЦПК України, оскільки обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, предмет спору виник з одних правовідносин, а задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.

Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 22 вересня 2022 рокуу справі №462/5368/16-ц, «після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів поручитель не може окремо ініціювати вирішення спору про визнання відсутності у кредитора права вимоги (про визнання поруки припиненою). Такий окремий позов не є належним способом захисту, а тому його не можна задовольнити. Наявність у поручителя відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування банком боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення коштів. Оскільки банк ініціював вирішення такого спору, поручитель може ефективно захистити своє право саме у справі про стягнення боргу, заперечуючи проти позову кредитора, наприклад, через те, що порука припинилася. Для цього не потрібно заявляти зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора (про визнання поруки припиненою)».

Таким чином, залишення зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання поруки припиненої у цій справі не призвело до порушення його прав, оскільки під час розгляду позову банку про стягнення заборгованості за кредитним договором, судом надана оцінка доводам поручителя щодо припинення поруки за спірним кредитним договором.

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 адвоката Дятла В.І. про те, що кредитний договір №0 від 22 червня 2007 року укладений нею на умовах, що обмежують її права як споживача та те, що він був укладений з використанням банком нечесної підприємницької діяльності, під впливом обману, тому даний правочин є недійсним, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Так колегія суддів звертає увагу, що за приписами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Під час розгляду справи було встановлено, що зустрічний позов ОСОБА_1 до АТ «УкрСиббанк» про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту № від 22 червня 2007 року ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 13 лютого 2025 року залишений без розгляду на підставі п.3 ч.1 ст. 257 ЦПК України.

Матеріали справи не містять та відповідачем ОСОБА_1 не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності кредитного договору, зазначений договір недійсним не визнано.

При цьому встановлення обставин, за яких правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний) за відсутності оспорення або визнання його недійсним у встановленому законом порядку, не входить у межі дослідження під час розгляду справи про стягнення заборгованості за кредитним договором, а тому відповідні обставини не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки це суперечитиме презумпції правомірності правочину, визначеному статтею 204 ЦК України.

Ураховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду визнає доводи апеляційних скарг відповідачів такими, що не заслуговують на увагу, вони не є достатніми, суттєвими для задоволення скарги і об`єктивно є такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, свідчать про суб`єктивну незгоду позивача з висновком суду першої інстанції, викладеним в оскаржуваному судовому рішенні.

Однак, вирішуючи спір, суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, яке згідно приписів п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, і законодавець не пов`язує настання таких наслідків із неправильним вирішенням справи.

Так, в матеріалах справи відсутні докази належного повідомлення ОСОБА_2 про дату, час і місце судового засідання відповідно до вимог ст.128, 130 ЦПК України, що також підтверджується ухвалою Житомирського апеляційного суду від 09.06.2025, тому суд першої інстанції порушив права відповідача та не створив рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду і до реалізації та захисту їх прав, що є частиною гарантій справедливого правосуддя.

Оскільки наслідки порушення вказаних норм процесуального права є безумовною підставою для скасування судового рішення, незважаючи на те, що спір з правової точки зору судом першої інстанції вирішено правильно, тому апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції скасуванню із ухваленням нового про задоволення позову АТ«УкрСиббанк».

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-284 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Дятел Володимир Іванович, залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , інтереси якого представляє адвокат Біленький Вадим Володимирович,задовольнити частково.

Заочне рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 13 лютого 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 ) в солідарному порядку на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк» (, місцезнаходження за адресою: вул. Андріївська, буд. 2/12, м. Київ, 04070) заборгованість за кредитним договором №0 від 22.06.2007 у розмірі 8 252 доларів США 31 цент та пеню у розмірі 1 592,88 грн.

Стягнути зОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк» понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі по 1 600,28 грн з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 березня 2026 року.

Головуючий Судді