Номер провадження 2/754/2261/26
Справа №754/1978/25
РІШЕННЯ

Іменем України

10 березня 2026 року Деснянський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді Скрипки О.І.

при секретарі Моторенко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 15.02.2024 року між ТОВ "Лінеура Україна" і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 4391286, за умовами якого відповідачу було надано кредит в розмірі 10 700,00 грн. строком на 350 днів з 15.02.2024 по 30.01.2025 року зі сплатою процентів за користування кредитом. В подальшому, 17.02.2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та відповідачем було укладено додатковий договір, за умовами якого відповідачу було надано кредит у розмірі 2000,00 грн. Загальний розмір кредиту з урахуванням умов додаткового договору становить 12 700,00 грн. 25.10.2024 року між ТОВ "Лінеура України" та ТОВ "ФК "Фінтраст Україна" було укладено договір факторингу №25/10/2024, згідно якого ТОВ "Лінеура Україна" передало ТОВ "ФК "Фінтраст Україна" права вимоги до боржників, вказаних у Реєстрі боржників, зокрема до відповідача.

Як зазначє позивач, відповідач не виконує зобов`язань за вказаним договором, припинила повертати кредит у строки, передбачені договором, а тому виникла заборгованість за договором № 4391286 в розмірі 115 535,96 грн., що складається з: заборгованість за тілом кредиту - 12 699,99 грн., заборгованість по процентам, нарахованих первісним кредитором - 72 990,97 грн., заборгованість по процентам, нарахований позивачем за 94 календарні дні - 29 845,00 грн.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просить стягнути з відповідача вищевказану суму заборгованості, а також судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2422,40 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 10 000,00 грн.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 07.02.2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 07.02.2025 року витребувано у АТ «Універсал Банк» інформацію щодо підтвердження факту належності платіжної картки № НОМЕР_1 ОСОБА_1 , а також підтвердження факту зарахування коштів 15.02.2024 року на дану платіжну картку, банком-емітентом якої є АТ «Універсал Банк», у сумі 10700 грн. за ініціативою ТОВ «Лінеура Україна» () через платіжного провайдера (платіжну систему) ТОВ «Пейтек Україна».

13.10.2025 року до суду надійшли письмові пояснення відповідача, в яких вона заперечує проти позовних вимог, вказуючи на те, що вона не отримувала кредитні кошти за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту, зазначеним у позові, і позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу отримання нею коштів від первісного кредитора. Також неналежними доказами є розрахунки заборгованості, відсутні докази укладення нею договору, її реєстрації на веб-сайті кредитора та проведення відповідної ідентифікації, а умови договору щодо процентів є несправедливими щодо боржника.

Посилаючись на викладене, відповідач просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

17.10.2025 року до суду надійшла відповідь представника позивача Столітнього М.М. на відзив (пояснення) відповідача. У даній відповіді представник позивача зазначає про доведеність позовних вимог, наявність належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладення кредитного договору, правомірності нарахування процентів та правильності наданих розрахунків, в зв`язку із чим просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 29.10.2025 року витребувано у АТ «Універсал Банк» інформацію щодо підтвердження факту належності платіжної картки № НОМЕР_1 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 , а також підтвердження факту зарахування коштів 15.02.2024 року на дану платіжну картку, банком-емітентом якої є АТ «Універсал Банк», у сумі 10700 грн. за ініціативою ТОВ «Лінеура Україна» () через платіжного провайдера (платіжну систему) ТОВ «Пейтек Україна».

10.11.2025 року до суду надійшли заперечення відповідача на відповідь на відзив. У даних запереченнях відповідач зазначає про порушення позивачем процесуальних норм, а також наполягає на тому, що позивачем не надано суду належних доказів в обґрунтування позовних вимог, зокрема належного розрахунку, первісних банківських документів про перерахування кредитних коштів, а також зазначає про несправедливість умов кредитного договору щодо нарахування процентів, в зв`язку із чим просить відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 10.12.2025 року витребувано у АТ «Універсал Банк» інформацію щодо підтвердження факту належності платіжної картки № НОМЕР_1 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 , а також підтвердження факту зарахування коштів 17.02.2024 року на дану платіжну картку, банком-емітентом якої є АТ «Універсал Банк», у сумі 2000 грн. за ініціативою ТОВ «Лінеура Україна» () через платіжного провайдера (платіжну систему) ТОВ «Універсальні Платіжні Рішення».

Представник позивача, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, у прохальній частині позову просить розглянути справу в його відсуність, проти заочного розгляду справи не заперечує.

Відповідач в судове засідання не з`явилась, надавши заяву, в якій просить провести засідання без її участі та відмовити позивачу у задоволенні позову.

Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з`явились, відповідно до ст.247 ч.2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 15.02.2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Лінеура Україна», доступ до якого забезпечується клієнту через вебсайт або мобільний додаток «Credit7», було укладено електронний договір № 4391286 про надання коштів на умовах споживчого кредиту шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Згідно умов вказано договору сума кредиту складає 10 700,00 грн., строк кредиту - 350 днів, періодичність платежу - кожні 25 днів (п. 1.2 та п. 1.3 договору).

Згідно п.п.1.4.1 стандартна процента ставка становить 2,50% за кожен день користування кредитом та застосовується в межах всього строку кредиту, вказаного в п.1.3 цього договору.

За пунктом 1.5.1 договору, орієнтовна реальна річна процентна ставка на дату укладення Договору за стандартною ставкою за весь строк кредитування складає 133 839,05% річних, згідно п.1.6 договору, орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення Договору за стандартною ставкою за весь строк користування кредитом складає 104 325,00 грн.

Також, за умовами договору кошти надаються у безготівковій формі шляхом їх перерахування за реквізитами платіжної картки НОМЕР_3 (п. 2.1 договору). При цьому ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 було погоджено «Графік платежів», відповідно до якого визначено розмір та дату внесення позичальником платежів.

17.02.2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Лінеура Україна», доступ до якого забезпечується клієнту через вебсайт або мобільний додаток «Credit7», було укладено додатковий договір до договору № 4391286 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 15.02.2024 року шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Згідно умов вказаного додаткового договору сума кредиту складає 2000,00 грн. (п. 1.2 додаткового договору). Внесено зміни у п. 1.2 договору, згідно з яким визначено, що товариство зобов`язується надати клієнту грошові кошти в гривні на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені договором. Тип кредиту - кредит. Сума кредиту (загальний розмір) складає 12 700,00 грн. (п. 1.3 додаткового договору). З врахуванням зміненої суми кредиту за договором денна процентна ставка у разі використання клієнтом права на знижену процентну ставку дорівнює 2.4 % (п. 1.6 додаткового договору). Згідно п.1.5 додаткового договору, строк кредитування та періодичність сплати процентів залишаються незмінними. Кошти надаються у безготівковій формі шляхом їх перерахування за реквізитами платіжної картки НОМЕР_3 (п. 2.1 додаткового договору).

25.10.2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» було укладено договір факторингу № 25/10/24, відповідно до якого ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» набуло права грошової вимоги до відповідача за кредитом у сумі 92 040,96 грн., з яких 12 699,99 грн. - основний борг, 72 990,97 грн. - заборгованість за відсотками, 6350,00 грн. - штрафні санкції.

Відповідач не виконала свої зобов`язання за договором, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, яка згідно наданих ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» розрахунків становить 115 535,96 грн., що складається з: заборгованість за тілом кредиту - 12 699,99 грн., заборгованість по процентам, нарахованих первісним кредитором - 72 990,97 грн., заборгованість по процентам, нарахований позивачем за 94 календарні дні - 29 845,00 грн.

Вирішуючи спір по суті, суд керується наступними нормами права.

Відповідно до положень ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

У статті 3 Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

За змістом частин 3, 4, 6 статті 11 Закону, електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Відповідно до частини 12 статті 11 Закону, електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Статтею 12 Закону визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Під час судового розгляду з наявних матеріалів судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 не виконала свої зобов`язання за договором № 4391286 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 15.02.2024 року та додатковим договором до договору від 17.02.2024 року.

Заперечуючи проти позову, відповідач не надала суду належних і допустимих доказів на підтвердження неукладення нею вказаного договору та виконання нею своїх зобов`язань.

Так, стороною відповідача не надано суду допустимих доказів, які б підтверджували ту обставину, що відповідач не укладала з ТОВ «Лінеура Україна» вказаний вище кредитний договір. Вказаний договір підписаний електронним підписом, використання якого не можливе без проходження попередньої реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора, та без здійснення входу ним на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету.

В той же час, на підтвердження укладення кредитного договору ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» надало копію договору № 4391286 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 15.02.2024 року та додаткового договору до договору від 17.02.2024 року та додатків до них, з яких убачається, що вказаний договір був підписаний відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором 95729 від 15.02.2024 року.

У свою чергу, доказів того, що персональні дані відповідача (копія паспорта громадянина України, РНОКПП, реквізити банківської картки, на яку первісними кредиторами здійснювалось перерахування позичених грошових коштів, номер телефону), використані неправомірно для укладення кредитних договорів від його імені, відповідачем до суду не надано. Також слід звернути увагу на те, що відповідач до правоохоронних органів із відповідною заявою щодо вчинення відносно неї шахрайських дій не зверталась, як і не оскаржувала правомірність укладених договорів.

Посилаючись формально на недоведеність ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» факту укладення договору, відповідач по суті не заперечувала наявності у неї кредитних відносин з ТОВ «Лінеура Україна», правонаступником якого є ТОВ «ФК «Фінтраст Україна».

Перерахування ОСОБА_1 грошових коштів на підставі вказаного договору підтверджується долученою до справи довідкою ТОВ «Пейтек Україна» про перерахування коштів на банківську картку № НОМЕР_3 15.02.2024 року о 19:50:12 в сумі 10 700,00 грн., та довідкою ТОВ «Універсальні платіжні рішення» про перерахування коштів на банківську картку № НОМЕР_3 в сумі 2000,00 грн. 17.02.2024 року о 16:21:18.

На виконання ухвал суду про витребування доказів АТ «Універсал Банк» було надано листи № БТ/1982 від 25.02.2025 року, № БТ/Е-18121 від 17.11.2025 року, № БТ/Е-3163 від 30.01.2026 року, в яких підтверджено належність банківської картки № НОМЕР_3 відповідачу ОСОБА_1 та зарахування на платіжну картку ОСОБА_1 № НОМЕР_3 15.02.2024 року коштів у сумі 10 700,00 грн. та 2000,00 грн.

Суд відхиляє твердження відповідача про відсутність належних доказів про зарахування їй кредитних коштів, оскільки у листі банку зазначено, що у банку відсутня інформація щодо призначення та рахунків відправників, відповідно, підтвердити чи спростувати факт того, що платіж надходив від ТОВ «Лінеура Україна» через платіжного провайдера (платіжну систему) Банк не може.

Суд зазначає, що як вбачається з матеріалів справи, перерахування коштів на підставі кредитного договору здійснювалося ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» з використанням платіжних систем. Вказані зарахування узгоджуються по даті та сумі кредиту, що визначений у укладеному сторонами договорі. При цьому ОСОБА_1 не було надано доказів, що вказані зарахування на її рахунок були пов`язані з іншими відносинами, аніж з договором від 15.02.2024 року та додатковою угодою від 17.02.2025 року.

Суд також вважає безпідставними доводи відповідача на недоведеність ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» переходу до нього права вимоги за договором.

На підтвердження вказаних обставин ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» надало копію договору факторингу № 25/10/24 від 25 жовтня 2024 року, укладеного з ТОВ «Лінеура Україна», акту прийому - передачі Реєстру боржників від 25 жовтня 2024 року, та витягу з Реєстру боржників від 25 жовтня 2024 року, з якого вбачається, що ТОВ «Лінеура Україна» передало ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» права грошової вимоги до відповідача за кредитом складає 92 040,96 грн., з яких 12 699,99 грн. - основний борг, 72 990,97 грн. - заборгованість за відсотками, 6350,00 грн. - штрафні санкції. Докази на спростування факту укладення вказаного договору факторингу в матеріалах справи відсутні.

За вказаних обставин, суд приходить до висновку про те, що матеріали справи в своїй сукупності свідчать про те, що відповідач отримала кредит за кредитним договором, проте не виконувала взяті на себе зобов`язання та в добровільному порядку у строки, передбачені кредитними договорами, кошти в повному обсязі не повернула. Термін повернення кредиту у повному обсязі настав, а заборгованість за кредитним договором у встановлений строк не була погашена (доказів погашення заборгованості суду не надано).

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість за тілом кредиту в загальному розмірі 12 699,99 грн. та процентів.

Вирішуючи питання щодо розміру процентів, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, суд виходить із наступного.

Так, заперечуючи проти позову, відповідач посилалась на несправедливість умов договору частині нарахування процентів.

У постанові Верховного Суду України від 11.09.2013 у справі № 6-40цс13 зроблені такі висновки: «Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Аналізуючи вказану норму, можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві».

Судом встановлено, що укладений відповідачем кредитний договір є договором про споживчий кредит. Відповідач, підписуючи договір, була ознайомлена з його умовами, відповідно розуміла їх зміст та розмір процентів, і надала свою згоду на отримання кредитних коштів. Оскільки сума кредиту незначна і відповідно відповідач, детально ознайомившись з умовами договору, мала змогу зрозуміти, що розмір відсотків буде залежати від строку, за який він поверне кредит, тому відсутні підстави визнавати несправедливими умови договору. Також, відповідач не надала належних і допустимих доказів того, що під час укладення оспорюваного договору він не була ознайомлена з усіма його умовами. Суд не встановив обставин, які б свідчили про наявність положень, які б вводили позивача в оману щодо змісту правочину та наслідків його невиконання. Тому суд дійшов висновку про відсутність підстав, які вказують на порушені права позивача як споживача внаслідок укладення кредитного договору, а зі змісту кредитного договору вбачається, що жодної з перелічених умов, які законом визнаються несправедливими до договору не внесено. Відповідачем жодних заперечень з приводу того, що вона не погоджувалась з Правилами надання коштів при укладенні кредитного договору висловлено не було. Будь-яких застережень або зауважень з боку відповідача щодо неповного розуміння або незгоди з умовами договору або додаткової угоди під час його підписання, до суду належними доказами не подано. Слід зазначити, що у випадку неповного розуміння умов кредитного договору у відповідача була можливість відмовитися від його підписання. Інформація, надана первісним кредитором з дотриманням всіх вимог законодавства, викладена їх в чіткій, зрозумілій та доступній формі, при цьому саме відповідач ініціювала укладення такого договору, оформивши заявку на сайті первісного кредитора. Підписавши договір, відповідач посвідчила свою обізнаність та згоду з його умовами, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їх внутрішній волі, правочин вчинено в формі, встановленій законом, та він був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлений ним, а саме отримання кредитних коштів позичальником, що і було здійснено сторонами. Відповідач з власної ініціативи звернулась за отриманням кредиту до вільно обраної нею фінансової установи, отримавши від останньої всю передбачену законодавством інформацію перед укладанням договору.

З урахуванням викладеного, суд також відхиляє заперечення відповідача проти позову і в цій частині.

Однак, суд зауважує, що 22 листопада 2023 року був прийнято Закон України № 3498-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», який набрав чинності 24 грудня 2023 року. Вказаним Законом було внесено зміни та доповнення і до Закону України №1734-VIII від 15 листопада 2016 року «Про споживче кредитування».

Зокрема, ст. 8 Закону України №1734-VIII від 15 листопада 2016 року «Про споживче кредитування» доповнено частиною п`ятою, якою визначено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %.

Пунктом 17 «;Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %. При цьому, згідно пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 3498-ІХ, дія пункту 5 розділу I цього Закону, яким власне і запроваджено максимальний розмір денної процентної ставки, поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом.

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» нараховували проценти за користування кредитом за договором № 4391286 про надання коштів на умовах споживчого кредиту з 15.02.2024 року по 10.03.2024 року за ставкою 1,13 в день, а з 11.03.2024 року - за ставкою 2,5% в день.

Водночас, Закон України від 22 листопада 2023 року № 3498-ХІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», набрав чинності 24 грудня 2023 року. Частиною 2 розділу 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що дія пункту 5 розділу І цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом. Таким чином положення пункту 2 розділу II та пункту 17 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» застосовуються до кредитних договорів, укладених до 24 грудня 2023 року, якщо строк їх дії було продовжено після цієї дати. До кредитних договорів, укладених після 24 грудня 2023 року, підлягає застосуванню частина п`ята статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», якою встановлено, що максимальна денна процентна ставка не може перевищувати 1 %, розрахованих згідно з частиною четвертою цієї ж статті.

Оскільки договір № 4391286 про надання коштів на умовах споживчого кредиту був укладений 15.02.2024 року, тобто після набрання чинності Законом від 22 листопада 2023 року № 3498-ХІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», максимальна денна процентна ставка за кредитом для відповідача ОСОБА_1 не могла перевищувати 1 %.

Крім того, відповідно до положень ст.ст. 1077, 1078 ЦК України, укладення договору факторингу не тягне за собою заміну сторони кредитодавця у договорі кредиту.

Метою укладення договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення на користь фактора права грошової вимоги до боржника/боржників, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги.

Відповідно до витягу з Реєстру боржників від 25.10.2024 року ТОВ «Лінеура Україна» передало ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» права грошової вимоги до відповідача за кредитом станом на 25.10.2024 року у сумі 92 040,96 грн., з яких 12 699,99 грн. - основний борг, 72 990,97 грн. - заборгованість за відсотками, 6350,00 грн. - штрафні санкції.

Відтак, з урахуванням вказаних положень чинного законодавства, ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» має право на стягнення із ОСОБА_1 процентів за користування кредитом, які нараховані по 25.10.2024 року. За розрахунком суду, з урахуванням положень ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», їх розмір становить 32 218,00 грн. а саме:

1 % від суми 10 700,00 грн. * 2 дні за період з 15.02.204 року по 16.02.2024 року +

1 % від суми 12 700,00 грн. * 252 дні за період з 17.02.204 року по 25.10.2024 року = 32 218,00 грн.

Крім того, з відповідача належить стягнути і заборгованість, нараховану новим кредитором у період дії строку договору з 26.10.2024 року по 27.01.2025 року за 94 дні в розмірі 11 938,00 грн.

Всього з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» підлягає стягненню 66 310,00 грн., з яких: 12 699,99 грн. - сума основного боргу, 44 156,00 грн. - сума заборгованості за процентами. В іншій частині заборгованість стягненню не підлягає.

З урахуванням наведеного суд частково задовольняє позовні вимоги.

Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Як вбачається з положень ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення.

Об`єктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо).

Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наявний у матеріалах цивільної справи.

Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягує з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором в розмірі 66 310,00 грн., з яких: 12 699,99 грн. - сума основного боргу, 44 156,00 грн. - сума заборгованості за процентами. Інші доводи сторін на висновки суду не впливають та підстав для задоволення позову повністю чи відмову у повному обсязі не дають.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволених вимог в розмірі 1390,30 грн.

Щодо вимог позивача про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 10 000,00 грн. суд зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3ст. 137ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, 10.12.2024 року між позивачем та адвокатом Городніщевою Є.О. укладено Договір про надання правової допомоги № 10/12-2024.

31.12.2024 року між адвокатом Городніщевою Є.О. та позивачем ТОВ «Фінасова Компанія «Фінтраст Капітал» було підписано заявку № 6534 на виконання доручення до договору про надання правової допомоги від 10.12.2024 на суму 10 000,00 грн. у справі щодо боржника ОСОБА_1 .

Згідно акту № 6534 прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 27.01.2025 року, загальна сума витрат становить 10 000,00 грн.

27.01.2025 адвокатом Городніщевою Є.О. було виставлено рахунок на оплату № 6534/01-2025 по замовленню згідно договору про надання правової допомоги від 10.12.2024 на суму 10 000,00 грн.

Судом відзначається, що розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, аналізуючи розмір гонорару адвоката на дотримання вимог співмірності, суд, з урахуванням складності справи, ціни позову, обсягу виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), враховуючи, що адвокатом фактично було надано правову допомогу, складено позовну заяву та зібрано необхідні документи, суд вважає, що розмір гонорару в 10 000 грн. є не обґрунтованим та завищеним.

Так, справа відноситься до категорії не складних справ, розгляд проводився в спрощеному провадженні, спір який виник між сторонами у справі відноситься до категорії спорів, які виникають у зв`язку із стягненням заборгованості за порушення грошового зобов`язання; матеріали справи не містять великої кількості документів на дослідження, збирання б яких адвокат витратив значний час. Даний спір є незначної складності, у спорах такого характеру судова практика є сталою, великої кількості законів та підзаконних актів, які підлягають застосуванню, спірні правовідносини не передбачають.

Зокрема, відповідно до Постанови Верховного Суду від 30.09.2020 по справі №201/14495/16-ц суд вправі самостійно зменшувати розмір відшкодування витрат на правову допомогу.

За таких обставин, з огляду на співмірність та розумність розміру судових витрат, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, а також виходячи із пропорційності до задоволених вимог, суд дійшов висновку про часткове задоволення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2500,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал», , заборгованість за кредитним договором № 4391286 від 15.02.2024 року в розмірі 66 310,00 грн., з яких: 12 699,99 грн. - сума основного боргу, 44 156,00 грн. - сума заборгованості за процентами., а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 1390,30 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 2500,00 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: