КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/3237/2026
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2026 року місто Київ

справа №367/1533/25

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Таргоній Д.О.

за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 12 вересня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Баличевої М.Б., повний текст рішення складено 22 вересня 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розподіл одноразової грошової допомоги та стягнення грошових коштів,-

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2025 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив:

перерозподілити одноразову грошову допомогу у сумі 5 000 000,00 грн., яка була призначена та виплачена ОСОБА_3 між нею та ОСОБА_1 ;

стягнути з ОСОБА_3 грошову суму у розмірі 5 000 000,00 грн., як одноразову грошову допомогу на користь ОСОБА_1 у зв?язку із загибеллю його сина військовослужбовця ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування вимог посилався на те, що він є батьком ОСОБА_4 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 під час виконання обов?язків військової служби по захисту Батьківщини та відсічі збройної агресії РФта має право на отримання одноразової грошової допомоги в розмірі, що визначений відповідно до Постанова №168.

Вказував, що він12 грудня 2022 року відмовився від відповідної одноразової грошової допомоги згідно заяви, що посвідчена приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Оніщенком РО. та зареєстрована в Реєстрі за №630. Проте, заявою від 08 січня 2025 року, що посвідчена приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Оніщенком P.O. та зареєстрована в Реєстрі за №18, вінвідкликав свою заяву про відмову від одноразової грошової допомоги.

Зазначав, що вподальшомувін звернувся до відповідача з питанням щодо розподілу суми відповідної одноразової грошової допомоги, що підтверджується вимогою адвоката. Проте, така вимога не була задоволена відповідачем, а тому позивач змушений звернутися до суду з цим позовом.

Посилався на те, що оскільки відповідач отримала кошти у розмірі передбаченому наведеною Постановою №168, при цьому отримавши вимогу адвоката позивача про повернення грошових коштів на його користь, такі кошти не виплатила, що свідчить про відсутність згоди між сторонами, одноразова грошова допомога підлягає перерозподілу у судовому порядку, внаслідок чого будуть поновлені права батька військовослужбовця, що загинув, на отримання одноразової грошової допомоги внаслідок загибелі сина.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 12 вересня 2025 рокуу задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Додатковим рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 22 вересня 2025 року стягнутоз ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати на оплату правничої допомоги адвоката у розмірі 47500 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції від 12 вересня 2025 року, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просилаоскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

На обґрунтування вимог посилалася на те, що у зв'язку зі смертю сина сім`я загиблого мала право на одноразову грошову допомогу, встановлену Постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28 лютого 2022 року у розмірі 15 000 000 грн., яка підлягає розподілу рівними частками між особами, переліченими у статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Вказувала, що позивач збирався реалізувати це право, однак у період безпосереднього горя та сильного психоемоційного напруження, а також під впливом порад близьких, 12 грудня 2022 року він нотаріально посвідчив заяву про відмову від отримання своєї частки. Однак подальші обставини і реальне усвідомлення наслідків змусили позивача змінити рішення, а тому 08 січня 2025 року він нотаріально посвідчив заяву про відкликання попередньої відмови.

Зазначала, що після нотаріального відкликання відмови представником позивача була направлена вимога до відповідача з проханням перерахувати частину коштів у розмірі, що відповідає законній частці позивача, однак вимога залишилася без задоволення.

Посилалася на те, що із мотивувальної частини оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, послався, зокрема, на скріншоти повідомлень у месенджері «Viber» між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , а також на копію платіжної інструкції № @2PL804466 від 18 квітня 2025 року.

Вважає, що суд першої інстанції належним чином не дослідив правовий статус цих матеріалів як доказів, а висновки, зроблені на їх підставі, не відповідають вимогам процесуального закону.

Вказувала, що особи, які мають право на одноразову грошову допомогу, можуть відмовитися від її призначення та отримання шляхом подання заяви, справжність підпису на якій засвідчується нотаріально. Якщо після призначення одноразової грошової допомоги за її одержанням звертаються інші особи, питання щодо розподілу суми такої допомоги вирішується за взаємною згодою або в судовому порядку між такими особами.

Зазначала, що оскільки відповідач отримала кошти у розмірі передбаченому наведеною Постановою №168, при цьому отримавши вимогу адвоката позивача про повернення грошових коштів на його користь, такі кошти не виплатила, що свідчить про відсутність згоди між сторонами, одноразова грошова допомога підлягає перерозподілу у судовому порядку, внаслідок чого будуть поновлені права батька військовослужбовця, що загинув, на отримання одноразової грошової допомоги внаслідок загибелі сина.

16 грудня 2025 року на адресу Київського апеляційного суду від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

У судовому засіданні апеляційного суду позивач та його представник доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити з вищевказаних підстав.

Відповідач та її представник у судовому засіданні апеляційного суду заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове зсідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_2 помер син сторін - ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .

З Акту спеціального розслідування нещасного випадку (у тому числі поранення), що стався ІНФОРМАЦІЯ_2 о 13 год. 00 хв. від 20 вересня 2022 року вбачається, що нещасний випадок (у тому числі поранення) з солдатом ОСОБА_4 стався в період проходження служби при виконанні службових обов`язків.

Згідно Акту №94/22 про нещасний випадок (у тому числі поранення) від 20 вересня 2022 року нещасний випадок з солдатом ОСОБА_4 стався в період проходження служби при виконанні службових обов`язків.

Відповідно до постанови №55 від 21 листопада 2022 року медично (військово-лікарської) комісії ДУ «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Дніпропетровській області» щодо солдата ОСОБА_4 , діагноз і постанова ВЛК про причинний зв`язок захворювання, поранення (травми, контузії): «Вибухова травма (14.09.2022)», що призвела до смерті. Травма, ТАК, пов`язана із захистом Батьківщини.

08 січня 2025 року приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Оніщенко Р.О. засвідчено за реєстровим №18 підпис ОСОБА_1 на заяві про відкликання заяви про відмову від одноразової грошової допомоги, відповідно до п.2 Постанови КМУ від 28 лютого 2022 року №168 у зв`язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_2 , пов`язаною з загибеллю під час бойових дій, його сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь його матері ОСОБА_3 , посвідчену приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Оніщенко Р.О. 12 грудня 2022 року, за реєстровим № 630 (бланк серії НСЕ 997658).

21 січня 2025 року на адресу ОСОБА_3 адвокат позивача - Мудрик А.І. направила вимогу протягом 2 календарних днів, починаючи з дати отримання цієї вимоги, перерахувати грошові кошти у розмірі 3500000 грн., які були отримані нею, як одноразова грошова допомога у зв`язку із загибеллю ОСОБА_4 .

22 січня 2025 року ОСОБА_3 направила відповідь на вимогу від 21 січня 2025 року, зі змісту якої вбачається, що після отримання відомостей про смерть сина, вона повідомила про це ОСОБА_1 . Відповідно до положень законодавства, вона, як мати ОСОБА_4 звернулась до військової частини для отримання одноразової грошової допомоги, а ОСОБА_1 відмовився від своєї частки на її користь.

Матеріали справи містять скріншоти повідомлень в месенджері «Viber» між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що він спочатку добровільно відмовився від коштів, однак потім передумав у зв'язку з емоційним станом. Вказував, що оскільки відповідач отримала кошти у розмірі передбаченому Постановою КМУ №168, при цьому отримавши вимогу адвоката позивача про повернення грошових коштів на його користь, такі кошти не виплатила, що свідчить про відсутність згоди між сторонами, одноразова грошова допомога підлягає перерозподілу у судовому порядку, внаслідок чого будуть поновлені права батька військовослужбовця, що загинув, на отримання одноразової грошової допомоги внаслідок загибелі сина.

Заперечуючи проти позову, відповідач вказувала на те, що сторони справді є батьками загиблого ОСОБА_4 та починаючи з 2004 року, коли малолітньому ОСОБА_9 виповнився лише один рік, припинили спільне проживання. З цього моменту син постійно проживав разом із матір'ю, яка повністю взяла на себе обов'язки з його виховання та утримання. З того часу позивач самоусунувся від виконання батьківських обов'язків, не брав жодної участі у вихованні сина та його матеріальному забезпеченні, не цікавився його життям, успіхами, проблемами та потребами. Зазначала, що за період, починаючи з 2004 року і до загибелі ОСОБА_9 , що становить приблизно 18 років, позивач жодного разу не сплачував аліментів на утримання сина, не надавав іншої матеріальної допомоги, не брав участі у покритті витрат на його освіту, лікування, розвиток та інші потреби. Посилалася на те, що після трагічної загибелі сина ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2 під час виконання бойового завдання, позивач, усвідомлюючи свою багаторічну відстороненість від життя сина та відчуваючи моральну провину, добровільно та свідомо відмовився від права на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої законодавством України в разі загибелі військовослужбовця. Дану відмову було належним чином оформлено та нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Оніщенком Р.О. та зареєстровано в реєстрі за №630 від 12грудня 2022 року. Незважаючи на юридично оформлену відмову позивача від одноразової грошової допомоги, вона, керуючись моральними міркуваннями, передала позивачу частину отриманих коштів у розмірі 1 500 000,00 грн., що становить близько 10% від загальної суми одноразової грошової допомоги.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року в справі №925/642/19 (провадження №12-52гс20).

Закон України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (надалі Закон) відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Згідно з ст.16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції станом на момент смерті ОСОБА_4 ), одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання. Одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби (підп.1 п.2 ст.16 вказаного Закону).

У статті 16-1 вказаного Закону визначено осіб, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги, а статтею 16-2 встановлено розмір одноразової грошової допомоги.

Відповідно до частин першої, восьмої та дев`ятої статті 16-3 вищевказаного Закону одноразова грошова допомога у випадках, передбачених підпунктами 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, призначається і виплачується рівними частками всім особам, які мають право на її призначення та отримання, за їх особистою заявою чи заявою їх законних представників. У разі відмови якоїсь з осіб, зазначених у статті 16-1 цього Закону, від призначення та отримання одноразової грошової допомоги, або якщо одна із зазначених осіб у строк, встановлений пунктом 8 цієї статті, не реалізувала своє право на призначення та отримання такої допомоги, її частка розподіляється між іншими особами, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги. Особам, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги, її виплата здійснюється незалежно від реалізації права на призначення та отримання такої допомоги будь-якою з осіб, зазначених 16-1 цього Закону. Особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права. Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності (далі - одноразова грошова допомога) військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, та осіб, звільнених з військової служби (далі - військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст) визначений Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, що затверджений Постановою КМУ від 25 грудня 2013 року №975.

Відповідно до п.2 Постанови КМУ №168 від 28 лютого 2022 року (в редакції станом на ІНФОРМАЦІЯ_2) особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цією постановою, можуть реалізувати це право з дня його виникнення. Днем виникнення такого права є дата загибелі особи, зазначеної у пункті 1 цієї постанови, в період дії воєнного стану, що зазначена у свідоцтві про смерть.

У разі відмови однієї або кількох осіб, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цією постановою, від її отримання або якщо зазначені особи протягом трьох років з дня виникнення у них такого права його не реалізували, їх частки розподіляються між іншими особами, які мають право на одноразову грошову допомогу. Особам, які мають право на одноразову грошову допомогу, виплата їх частки здійснюється незалежно від реалізації такого права іншими особами.

Якщо після призначення та виплати одноразової грошової допомоги у повному розмірі, зазначеному в абзаці першому цього пункту, за її отриманням звертаються інші особи, які мають на неї право, питання щодо перерозподілу суми такої допомоги вирішується за взаємною згодою осіб або в судовому порядку.

З матеріалів справи встановлено, що позивач, маючи повну цивільну дієздатність, особисто звернувся до нотаріуса, пред'явив документи, що посвідчують його особу, виявив волевиявлення щодо відмови від виплати шляхом складання заяви, яку власноручно підписав у присутності нотаріуса.

Всі ці обставини свідчать про те, що позивач діяв усвідомлено, повністю розумів значення своїх дій, його воля не була спотворена жодними зовнішніми факторами, і він приймав рішення про відмову виключно на власний розсуд.

Оскільки ОСОБА_1 12 грудня 2022 року добровільно та свідомо відмовився від своєї частки одноразової грошової допомоги, нотаріально засвідчивши свою відмову, відповідач ОСОБА_3 правомірно отримала повну суму допомоги, передбачену законодавством України.

Верховний Суд у постанові від 10 травня 2024 року у справі № 440/6725/23 вказав, що держава має забезпечити рівні та справедливі соціально-правові гарантії для усіх членів сімей військовослужбовців, що загинули (померли) через виконання ними обов`язків військової служби.

За своєю правовою природою одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті) військовослужбовця має компенсаторний характер, яка спрямована матеріально підтримати, наскільки це можливо, членів сім`ї (батьків, дітей, дружину) та утриманців загиблого військовослужбовця після втрати близької людини (годувальника), а тому виключення із кола осіб, які мають право на отримання допомоги, дитини військовослужбовця з підстав дати її народження не відповідає змісту і меті закону.

Позивач стверджує, що нотаріально засвідчена заява від 08 січня 2025 року відкликає його попередню відмову від одноразової грошової допомоги.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з доктриною venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка є проявом принципу добросовісності, якщо особа добровільно висловила відмову від належного їй майнового права, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом, оскільки це суперечитиме її попередній поведінці.

Слід зазначити, що добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства України, закріплених у пункті 6 статті 3 ЦК України. Дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними, що є імперативною вимогою цивільного законодавства.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінка, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (постанова від 25 травня 2021 року у справі №461/9578/15-ц).

Таким чином, проявом доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) є те, що якщо особа, яка має суб'єктивне право (наприклад, право власності, право на частку в спільній власності, майнове право), добровільно висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що відмовляється від належного їй майнового права, то така особа пов'язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити суб'єктивне право суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач, підписуючи нотаріально завірену заяву про відмову від одноразової грошової допомоги 12 грудня 2022 року, усвідомлював та розумів, що втратив право на отримання одноразової грошової допомоги у тому числі від ОСОБА_3 , а його поведінка, який спочатку нотаріально оформлює відмову від одноразової грошової допомоги, а згодом намагається цю відмову відкликати, є явним порушенням принципу добросовісності і несумісна з доктриною заборони суперечливої поведінки.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач у період безпосереднього горя та сильного психоемоційного напруження, а також під впливом порад близьких, 12 грудня 2022 року нотаріально посвідчив заяву про відмову від отримання своєї частки, однак подальші обставини і реальне усвідомлення наслідків змусили позивача змінити рішення, а тому 08 січня 2025 року він нотаріально посвідчив заяву про відкликання попередньої відмови, колегія суддів відхиляє, оскільки позивач не надав доказів на підтвердження своїх тверджень про вплив зовнішніх факторів на його волевиявлення.

Посилання в апеляційній скарзі на трирічний строк реалізації права на одноразову грошову допомогу, передбаченого Постановою КМУ №168 є помилковим, оскільки цей строк стосується первинного звернення особи за призначенням одноразової грошової допомоги, а не можливості змінювати своє волевиявлення після того, як виплата вже відбулася.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову є законними і обґрунтованими, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 12 вересня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 13 березня 2026 року.

Головуючий:

Судді: