Провадження № 22-ц/812/489/26
ПОСТАНОВА

Іменем України

09 березня 2026 року м. Миколаїв

справа № 487/8265/24

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Серебрякової Т.В., Тищук Н.О.

із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей адміністрації Заводського району м. Миколаєва, про позбавлення батьківських прав, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області, ухвалене 13 листопада 2025 року під головуванням судді Рак Л.М., повне судове рішення складено 21 листопада 2025 року,

У С Т А Н О В И В:

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 (після укладання нового шлюбу - ОСОБА_4 ) про позбавлення батьківських прав.

Позивач зазначав, що з 15 червня 2013 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, який в подальшому було розірвано рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 липня 2023 року. Від шлюбу мають сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає з ним та знаходиться на його утриманні.

Як вказав позивач, відповідачка участі у вихованні та утриманні дитини не приймає, не цікавиться його життям, здоров`ям та успіхами, фактично самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків. Зустрічатися з дитиною не бажає, а в поодинокі випадки зустрічей перебувала у стані алкогольного сп`яніння.

З урахуванням викладеного, позивач просив позбавити відповідачку батьківських прав відносно сина ОСОБА_5 .

Відповідачка ОСОБА_2 заперечуючи проти позову пояснила, що приймає участь у вихованні сина ОСОБА_6 , який проживає з батьком в м. Миколаєві, на вихідні вона приїздить до міста Миколаєва, винаймає квартиру, забирає сина і всі вихідні проводить з ним. Вона проживає в населеному пункті, який знаходиться в зоні бойових дій та який часто обстрілюють, тому вона не може забрати сина до себе, хоча в неї створені належні умови для його проживання.

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 листопада 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення суд виходив з недоведеності позивачем підстав для застосовування такого крайнього заходу, як позбавлення матері дитини батьківських прав. Суд врахував, що син спілкується з матір`ю, любить її, мати приїжджає до нього, вони разом проводять час, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив скасувати рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 листопада 2025 року та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Апелянт посилався на позбавлення його доступу до правосуддя, оскільки зі змісту оскаржуваного рішення йому стало відомо, шо нібито його представник ОСОБА_7 подавав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Водночас, доручення на представництво інтересів даному адвокату він не надавав, договір про надання правничої допомоги з ним не укладав, жодних повісток про виклик у суд не отримував, але мав намір бути присутнім при розгляді справи, надавати пояснення та письмові докази, які могли суттєво вплинути на прийняте рішення. Звертає увагу, що суд не врахував висновок органу опіки та піклування від 04 січня 2024 року про доцільність визначення місця проживання дитини з ним та не дослідив обставини, що призвели до його звернення до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визначення місця проживання сина ним. Також ОСОБА_1 вказує, що відповідач на теперішній час взагалі не спілкується з сином, не проявляє до нього щонайменшої батьківської турботи, що дає можливість прийти до висновку про доцільність позбавлення її батьківських прав.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує, що твердження апелянта, про те, що він не надавав адвокату Заливчому Я.В. повноважень представляти його інтереси у даній справі є необґрунтованими, оскільки в матеріалах справи є підписаний електронним цифровим підписом ордер від 18.08.2025 року про надання правничої допомоги ОСОБА_1 адвокатом Заливчим І.М. Крім того у справі приймали участь ще інші представники позивача адвокати Берестовий Є.В. та Свергунов О.Ю. Інформація про час та місце розгляду справи були відомі учасникам справи, оскільтки судом надсилались відповідні повістки, крім того такі дані є в «Електронному суді" та в застосунку «Дія». Якби апелянт хотів прийняти участь у розгляді справи, він би поцікавився ходом розгляду справи в суді чи у своїх представників. Водночас позивач нехтував своїми процесуальними правами. На думку Маргитич Т.О., суд ухвалив справедливе та законне рішення. Позбавлення прав на дитину для позивача є лише формальністю, яка дає йому право на відстрочку від мобілізації для осіб, які самостійно виховують дітей. З урахуванням викладеного просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін.

В судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони, їх представники та представник третьої особи не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, зокрема представник позивача адвокат Свергунов О.Ю. - шляхом надіслання повістки до його електронного кабінету; позивач - шляхом надіслання повістки за його зареєстрованим місцем проживання, яке збігається з адресою, зазначеною ним в апеляційній скарзі, та яка повернулась до суду з проставленням у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за вказаною адресою, що є належним повідомленням відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України.

Від представника позивача - адвоката Свергунова О.Ю. - надійшла заява про розгляд справи без його участі та участі ОСОБА_1 та про задоволення апеляційної скарги.

Від ОСОБА_2 надійшла заява про перенесення судового засідання не раніше ніж на півтора два місяці, оскільки через стан здоров`я хода обмежена, що підтверджується випискою із медичної карти амбулаторного хворого, вона не може з`явитись в судове засідання.

Статтею 372 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Отже, враховуючи, що явка учасників справи до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою та приймаючи до уваги встановлений статтею 371 ЦПК України строк розгляду справи апеляційним судом, можливість брати участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду або у приміщенні іншого суду, про що було роз`яснено учасникам справи в ухвалі Миколаївського апеляційного суду від 12 січня 2026 року про відкриття апеляційного провадження, колегія суддів вважає, що клопотання ОСОБА_2 задоволенню на підлягає та визнає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених її учасників.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 15 червня 2013 року, який рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 липня 2023 року у справі №490/1261/23 було розірвано (а.с. 6). Від шлюбу мають сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 5). Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 лютого 2024 року у справі № 487/7610/23 визначено місце проживання неповнолітнього ОСОБА_5 разом з його батьком (а.с. 7-8).

Згідно з висновку Органу опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради № 24535/02.02.01-22/03/14/24 від 20 грудня 2024 року малолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає з батьком за адресою: АДРЕСА_1 , яким створено належні умови для проживання дитини, син ОСОБА_6 має окрему кімнату, спальне та робоче місце, забезпечений одягом по сезону, шкільним приладдям та іграшками. У помешканні зроблено косметичний ремонт, є необхідні меблі, предмети домашнього вжитку, побутова техніка. Дитина навчається в Миколаївській гімназії № 234. Батько відповідально ставиться до виховання та навчання дитини, постійно підтримує зв`язок з вчителями, відвідує батьківські збори та шкільні заходи. Мати дитини ОСОБА_8 проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Згідно з актом обстеження від 28 листопада 2024 року № 81 умови проживання її задовільні, у будинку зроблено ремонт, умебльовано сучасними меблями, охайно, для дитини створено належні умови, облаштовано прохідну кімнату, в якій є ліжко, шафа, стіл, комод, наявні дитячі іграшки та книжки. В родині дотримуються українських традицій. Мати щодня спілкується з дитиною через мобільний додаток Viber та у телефонному режимі, про що свідчить журнал дзвінків. При зустрічах з дитиною завжди купує все, що хоче дитина. Батько ОСОБА_1 не дозволяє синові приїздити до неї у гості. ОСОБА_8 заперечує щодо позбавлення її батьківських прав. Згідно соціально-психологічного висновку Миколаївського міського центру соціальних служб від 25 листопада 2024 року ОСОБА_9 як свою родину сприймає себе, батька, матір, хрещену ОСОБА_10 , її чоловіка ОСОБА_11 , двоюрідного брата ОСОБА_12 , сусідку ОСОБА_13 . Стосунки з матір`ю у нього емоційно близькі, по відношенню до неї відчуває любов, вважає її хорошою та доброю. ОСОБА_6 має власні свідомі позитивні спогади про час, проведений з матір`ю. З боку батька відчуває піклування, підтримку, любов та захист. В ході спілкування з дитиною спеціаліста служби у справах дітей адміністрації Заводського району ОСОБА_6 повідомив, що з матір`ю спілкується, любить її, дитині подобається коли мати приїздить, винаймає квартиру та вони проводять час разом. Враховуючи те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, беручи до уваги відсутність достатніх та вагомих доказів свідомого ухилення матері від виконання батьківських обов`язків, керуючись інтересами дитини, беручи до уваги його думку, відповідно до ст.ст. 19, 150, 164, 171 Сімейного кодексу України, орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради вважає недоцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_8 відносно дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 48-49).

Відмовляючи у задоволенні позову за необґрунтованістю, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведена наявність безумовних підстав (аморальний спосіб життя; поведінка, що шкодить дитині тощо) для застосовування такого крайнього заходу, як позбавлення матері дитини батьківських прав, тоді як інтереси дитини потребують збереження зв`язків з матір`ю. Також судом враховано, що син спілкується з матір`ю, любить її, мати приїжджає до нього, вони разом проводять час, отже матеріали справи не містять доказів, що відповідачка втратила інтерес до ОСОБА_6 .

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на нижчевикладене.

Так, відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до частин першої та другої статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України "Про охорону дитинства").

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення вищенаведеної статті дозволяє дійти висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (частина перша статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини").

У рішенні від 16 липня 2015 року справі "Мамчур проти України" (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

У рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Іlya Lyapin vs russia» (заява № 70879/11) ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Аналогічний правовий висновок викладено у численних постановах Верховного Суду, зокрема: від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17 та інших).

Верховний Суд вказував, що суд на перше місце ставить якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківських правяк крайній захід впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Необґрунтоване (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі № 464/2040/23).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Зі змісту заявлених позивачем підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав стосовно сина ОСОБА_6 слідує, що такою підставою ОСОБА_1 зазначає ухилення ОСОБА_8 від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини (пункт 2 частини першої статті 164 СК України в редакції, що діяла на час звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом).

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що матеріали справи не містять доказів, що свідчать про необхідність та безальтернативність застосування відносно відповідачки таких крайніх заходів, як позбавлення батьківських прав відносно сина ОСОБА_5 .

Так, при розгляді даної справи судом першої інстанції встановлено, що відповідачка регулярно спілкується з дитиною через мобільний додаток Viber та у телефонному режимі, періодично зустрічається з дитиною у м. Миколаєві, оскільки за місцем її проживання - с. Куцуруб Миколаївського Миколаївської області існує реальна небезпека для життя і здоров`я дитини в зв`язку із майже щоденними обстрілами. Стосунки ОСОБА_6 із матір`ю емоційно близькі, по відношенню до неї дитина відчуває любов, вважає її хорошою та доброю.

Викладені обставини підтверджуються соціально-психологічним висновком Миколаївського міського центру соціальних служб від 25 листопада 2024 року, складеного за результатами бесідки із ОСОБА_14 , висновком Органу опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради № 24535/02.02.01-22/03/14/24 від 20 грудня 2024 року, яким визнано недоцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_8 відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Матеріали справи не містять відомостей про стягнення з неї аліментів на утримання сина ОСОБА_6 .

Судом першої інстанції правильно враховано, що позивачем не надано беззаперечних і достатніх доказів навмисного нехтування відповідачкою батьківськими обов`язками.

Встановивши такі обставини, суд дійшов вірного висновку про недоведеність свідомого та умисного ухилення ОСОБА_8 від виконання своїх обов`язків щодо виховання сина ОСОБА_6 .

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що на час розгляду справи відсутня виняткова ситуація, яка б дозволила дійти висновку про необхідність позбавлення відповідачки батьківських прав.

Не спростовують таких висновків суду і посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на неврахування судом обставин, встановлених Заводським районним судом м. Миколаєва при ухваленні 01.02.2024 року заочного рішення у справі № 487/7610/23 за його позовом до ОСОБА_2 , яким місце проживання сина ОСОБА_6 було визначено з ним, у тому числі змісту висновку органу опіки та піклування, яким визначена доцільність проживання дитини разом із батьком.

Так, зі змісту вказаного судового рішення слідує, що висновком органу опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради від 04.01.2024 №123/02.02.01-22/03/14/24 встановлено, що ОСОБА_6 комфортно проживати з батьком, між ним довірливі та близькі стосунки. З матір`ю він спілкується по телефону, але не часто, за останній рік мати приїздила два рази. Згідно інформації гімназії, де навчається дитина, батько систематично відвідує батьківські збори, цікавиться життям та навчанням дитини. Мати з класним керівником на зв`язок не виходила, на батьківські збори не з`являється. В ході підготовки висновку службою у справах дітей адміністрації Заводського району м. Миколаєва було проведено бесіду з відповідачкою, яка повідомила, що не заперечує проти проживання дитини з батьком за умови можливості бачитися з сином за попередньою домовленістю із ОСОБА_1 з його батьком.

Отже обставин, які б свідчили про наявність підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно сина ОСОБА_6 у вищевказаному судовому рішенні не було встановлено.

Доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про те, що відповідачка на теперішній час взагалі не спілкується з сином, не проявляє до нього щонайменшої батьківської турботи, що дає можливість прийти до висновку про доцільність позбавлення її батьківських прав, - не можуть бути прийняті до уваги, оскільки жодними доказами не підтверджуються.

Не заслуговують на увагу і доводи апелянта про те, що він був позбавлений доступу до правосуддя, оскільки мав намір бути присутнім при розгляді справи, надавати пояснення та письмові докази, тоді як жодних повісток про виклик у суд не отримував, договору про надання правничої допомоги з адвокатом Заливчим Я.В., який подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, не укладав.

Так, з матеріалів справи слідує, що судом першої інстанції судові засідання призначались неодноразово, про що представник позивача адвокат Берестовий Є.В. - повідомлявся шляхом надіслання повісток до його електронного кабінету (а.с. 61, 68 зв. 79, 87 зв., 95 зв., 110, 119зв.; позивач повідомлявся шляхом надіслання повісток за його зареєстрованим місцем проживання, яке збігається з адресою, зазначеною ним у позовній заяві, та які поветались до суду з проставленням у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за вказаною адресою, що є належним повідомленням відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України (а.с. 90, 111, 121).

Також з матеріалів справи слідує, що на підтвердження повноважень на представництво інтересів позивача у вказаній справі адвокатом Заливчим Я.В. було надано відповідний ордер, підписаний його кваліфікованим та удосконаленим електронним підписом (а.с. 100-101). Відомостей щодо оскарження дій адвоката Заливчого Я.В. до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури матеріали справи не містять.

Крім того колегія суддів враховує, що 28 листопада 2024 року до Заводського районного суду м. Миколаєва (до якого ОСОБА_1 звернувся з даним позовом первісно) від позивача надійшла заява про розгляд справи за відсутності його та його представника (а.с. 40).

Отже, вирішуючи спір, враховуючи норми матеріального та процесуального права, повністю встановивши фактичні обставини справи, які мають істотне значення для розв`язання спору, належно оцінивши докази, що містяться у матеріалах справи, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок, що позивач не довів існування достатніх підстав для застосування до відповідачки такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав, який допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є недоведеними, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 листопада 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий суддя В.В. Коломієць

Судді Т.В. Серебрякова

Н.О. Тищук

Повна постанова складена 10 березня 2026 року