КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/5007/2026 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Борисової О.В., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 24 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просив розірвати договори позики, укладені між сторонами 08 листопада 2024 року, 17 лютого 2025 року, 16 квітня 2025 року, та стягнути з відповідача на його користь заборгованість у розмірі 731 730,80 грн.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 14 листопада 2025 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за привалами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

13 листопада 2025 року позивач подав до суду заяву про забезпечення позову, обґрунтовуючи її тим, що предметом спору між сторонами є стягнення грошових коштів в сумі 731 730,80 грн, однак відповідач ухиляється від сплати боргу, вчиняє дії, спрямовані на відчуження майна або зняття коштів з рахунків, та відсутні гарантії добровільного виконання рішення. Таким чином, невжиття таких заходів забезпечення, як накладення арешту на майно та грошові кошти, що належать відповідачу, може унеможливити виконання майбутнього рішення суду та порушити права позивача.

Просив суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно (грошові кошти, нерухомість, транспортні засоби), що належать відповідачу ОСОБА_2 .

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 24 листопада 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що заява про забезпечення позову не містить в собі визначеного майна, що належить відповідачу (рухомого та нерухомого), не конкретизовані рахунки та банківські установи, а також відсутні докази, що на даних рахунках обліковуються кошти відповідача. Виходячи із співмірності заходів забезпечення позову заявленим позовним вимогам, відсутні підстави для задоволення заяви про забезпечення позову у цій справі, оскільки заявником не надано доказів щодо перебування у власності відповідача на даний час нерухомого та рухомого майна і того факту, що він має намір його відчужити, не надано підтвердження знаходження грошових коштів на рахунках відповідача, а суд не може арештовувати абстрактне майно та грошові кошти відповідача.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів порушення судом першої інстанції норм матеріального й процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким вимоги заяви про забезпечення позову задовольнити.

В обґрунтування своїх доводів зазначає, що суд неправильно застосував положення статей 149-150 ЦПК України, вимагаючи від позивача довести наявність конкретного майна та рахунків відповідача для забезпечення позову.Зазначені норми не вимагають від позивача доведення конкретного майна, яке необхідно арештувати, суд самостійно визначає, яким майном можуть бути забезпечені позовні вимоги на підставі загального обсягу заявлених вимог та ризику їх невиконання.

Висновки суду суперечать усталеній практиці Верховного Суду, відповідно до якої:

позивач не зобов`язаний надавати докази, які підтверджують конкретний перелік майна відповідача, достатнім є доведення ризику невиконання рішення (постанова від 13 лютого 2019 року у справі № 333/7011/18);

на позивача не покладається обов`язок розшуку майна або коштів боржника, оскільки таке можливо лише в межах виконавчого провадження (постанова від 10 жовтня 2018 року у справі № 522/19150/16-ц);

підставою для арешту майна можуть бути дані про ухилення відповідача від виконання зобов`язання, перелік активів не обов`язковий (постанова від 17 жовтня 2018 року у справі № 755/12211/17).

достатнім є встановлення реальної загрози невиконання рішення, не потрібно доводити факт продажу чи конкретно визначеного відчуження (постанова від 24 квітня 2019 року у справі № 569/13540/18);

фізична особа може мати будь-яку кількість рахунків, відсутність інформації про них не може бути підставою для відмови в арешті (постанова від 08 квітня 2020 року у справі № 127/19294/18);

арешт коштів накладається на всі рахунки в межах суми вимог, навіть якщо позивач не знає, у яких банках вони відкриті (постанова від 06 березня 2019 року у справі № 757/19102/18-ц);

якщо сума позову є значною, накладення арешту на майно боржника в межах заявлених вимог є співмірним та необхідним заходом (постанова від 12 червня 2019 року у справі № 761/4935/17);

вимога надати докази щодо наявності рахунків або нерухомості суперечить природі забезпечення позову, оскільки таку інформацію позивач отримати не може (постанова від 06 лютого 2019 року у справі № 344/2314/18).

Відзив відповідача на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшов.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 підтримав аргументи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомив, а тому колегія суддів дійшла висновку, що його неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення позивача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями у судовому процесі (частина друга статті 2 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до частини першої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

На підставі частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У частині першій статті 150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Водночас, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Такі висновки узгоджуються з постановами Верховного Суду від 25 вересня 2024 року у справі № 212/4159/23, від 21 серпня 2024 року у справі № 757/37408/23, від 25 липня 2024 року у справі № 565/1607/23, від 29 травня 2024 року у справі № 757/67718/21.

Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі у разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.

Важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову. Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

З матеріалів справи вбачається, що предметом спору за заявленими позовними вимогами ОСОБА_1 до ОСОБА_3 є розірвання договорів позики, укладених між сторонами 08 листопада 2024 року, 17 лютого 2025 року, 16 квітня 2025 року, та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у розмірі 731 730,80 грн.

Вказана сума заборгованості складається із основної суми боргу за договорами позики у розмірі 75 000,00 грн та нарахованої пені від простроченої суми боргу у розмірі 643 230,80 грн.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач просив вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно (грошові кошти, нерухомість, транспортні засоби), що належать відповідачу, посилаючись на те, що існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання рішення суду у цій справі.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 06 грудня 2023 року в справі № 361/8953/21 зазначено, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу. Суди повинні враховувати інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 лютого 2020 року в справі № 381/4019/18 виснувала, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі № 914/1570/20 вказано, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Отже, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Тому при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.

Отже, необхідність застосування заходів забезпечення позову випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цих заходів призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Забезпечення позову не повинно порушувати принципи змагальності і процесуального рівноправ`я сторін. Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.

При цьому, достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Ураховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У справі, яка переглядається, встановлено, що позивач просив суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно (грошові кошти, нерухомість, транспортні засоби), що належать відповідачу, проте заява ОСОБА_1 про забезпечення позову не містить в собі визначеного майна, яке належить ОСОБА_3 (рухомого та нерухомого), не конкретизовані рахунки та банківські установи, а також відсутні докази, що на даних рахунках обліковуються кошти відповідача, що об`єктивно позбавляло суд можливості здійснити оцінку обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття відповідних заходів, з`ясувати співмірність виду забезпечення позову, який він просив застосувати, позовним вимогам, та оцінити рівноцінність заходів забезпечення позову змісту таких вимог.

Позивач у заяві зазначив, що відповідач ухиляється від сплати боргу та вчиняє дії, спрямовані на відчуження майна та зняття коштів з рахунків, однак позивачем не надано до суду жодних доказів на підтвердження зазначеного, такі доводи є голослівними, тоді як сам по собі факт неповернення суми позики у встановлений строк безумовно не свідчить про те, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

Крім того, обтяження арештом всього майна відповідача, у тому числі грошових коштів, з огляду на заявлену до стягнення суму заборгованості та її складові, вочевидь не відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог позивача щодо забезпечення позову з метою ефективного захисту або поновлення його прав, за захистом якого він звернувся до суду.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, суд першої інстанції належним чином дослідив матеріали справи та характер спірних правовідносин, а також взявши до уваги суть і розмір вимог позивача, критерії співмірності заходів забезпечення позову заявленим позовним вимогам, відсутність доказів щодо перебування у власності відповідача нерухомого та рухомого майна і того факту, що він має намір його відчужити, а також підтвердження знаходження грошових коштів на рахунках відповідача, дійшов обґрунтованого висновку, що обґрунтованих підстав для задоволення заяви про забезпечення позову у цій справі немає.

Позивач не довів належними і достатніми доказами наміри ОСОБА_3 відчужити майно (за його наявності) або чинити перешкоди у виконанні рішення суду, а саме по собі посилання в заяві про можливість вчинення недобросовісних дійі відчуження конкретно не ідентифікованого майна без наведення відповідного обґрунтування та документального підтвердження не є достатньою підставою для їх задоволення у вигляді обтяження майна арештом.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки заявника, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Отже, з обставин даної справи достовірно не вбачається, що дійсно існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, який позивач пред`явив в суді, а запропоновані заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на все майно відповідачає обґрунтованими виключною необхідністю іє співмірними із позовними вимогами в цій справі.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що районним судом при вирішенні питання про забезпечення позову у даній справі порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування судового рішення.

Окремої уваги заслуговує те, що ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі посилається на висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 333/7011/18, від 10 жовтня 2018 року у справі № 522/19150/16, від 17 жовтня 2018 року у справі № 755/12211/17, від 24 квітня 2019 року у справі № 569/13540/18, від 08 квітня 2020 року у справі № 127/19294/18, від 06 березня 2019 року у справі № 757/19102/18, від 12 червня 2019 року у справі № 761/4935/17, від 06 лютого 2019 року у справі № 344/2314/18.

Перевіркою Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що жодного з перерахованих судових рішень Верховного Суду не існує в реальності і жодна із зазначених вище справ (п`ять з яких кримінальних, одна - адміністративна, а одної - не існує) взагалі не переглядалися ані в апеляційному, ані у касаційному порядку.

Тобто, зазначені в апеляційній скарзі номери справ та дати ухвалення постанов є вигаданими, а посилання на сформовані висновки - неправдивими.

Такі дії позивача суперечать принципу добросовісності користування процесуальними правами, закріпленому у статті 44 ЦПК України, відповідно до якого учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Це також ставить під сумнів обґрунтованість доводів апеляційної скарги в цілому, яка ґрунтується на висновках, яких Верховний Суду не робив.

Колегія суддів звертає увагу, що характер наведених посилань може свідчити про використання учасником справи інструментів штучного інтелекту (далі - ШІ) та, відповідно, отримання на запит результату у формі «галюцинацій». Згідно з галузевими стандартами України, «галюцинування» визначається як феномен, за якого результат роботи системи генеративного ШІ містить неточну або хибну інформацію, що оманливо представлена як достовірна (Словник термінів у сфері штучного інтелекту, схвалений Міністерством цифрової трансформації, пункт 24, 2024 рік).

«Процитовані» ОСОБА_1. висновки суду касаційної інстанції настільки точно відповідають потребам аргументації скаржника, що може вказувати на ймовірний запит до ШІ підібрати відповідну судову практику, яку технологія могла згенерувати, не маючи доступу до реальних баз даних (реєстрів).

Також суд апеляційної інстанції звертає увагу на тому, що використання ШІ для підготовки процесуальних документів саме по собі не заборонено. Проте відповідальність за достовірність інформації, викладеної у процесуальних документах, покладається виключно на учасника справи.

Верховний Суд в ухвалі від 15 січня 2026 року в справі № 240/14153/24 вже наголошував на обов`язковості дотримання принципу фахового людського контролю (human-in-the-loop). Використання ШІ у правничій діяльності допускається виключно як допоміжний інструмент, який не може замінити професійну діяльність правника: його критичне мислення, фахове судження та правову кваліфікацію (Рекомендації з відповідального використання штучного інтелекту для правників (схвалені Міністерством цифрової трансформації та Міністерством юстиції України, липень 2025 року).

Відповідно до встановлених етичних стандартів, правник зобов`язаний самостійно перевірити (верифікувати) результати, згенеровані ШІ, шляхом перехресної перевірки з офіційними джерелами - базами законодавства та реєстром судових рішень. Принцип добросовісності вимагає від учасника справи утримуватися від використання результатів роботи ШІ, якщо достовірність джерел перевірити неможливо (Положення про використання технологій штучного інтелекту працівниками Апарату Верховного Суду: затверджене наказом Керівника Апарату Верховного Суду від 08 грудня 2025 року № 117).

Подання до суду недостовірної інформації, зокрема посилань на неіснуючі постанови та правові позиції Верховного Суду як підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, становить порушення принципу добросовісності користування процесуальними правами, закріпленого у статті 45 КАС України, незалежно від способу підготовки цієї інформації.

За таких обставин, подання до апеляційного суду апеляційної скарги, згенерованої за допомогою ШІ, за відсутності фахової перевірки, свідчить про неналежне виконання позивачем своїх процесуальних обов`язків і недобросовісне користування цим учасником справи процесуальними правами, що може бути кваліфіковано як вияв неповаги до суду.

Частиною четвертою статті 44 ЦПК України передбачено, що суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне без застосування заходів процесуального примусу попередити ОСОБА_1 про неприпустимість зловживання процесуальними правами у вигляді безконтрольного використання ШІ при подальшій підготовці і подання до суду процесуальних документів у справі.

Таким чином доводи апеляційної скарги позивача є необґрунтованими та зводяться до посилань на судову практику, якої не існує.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатом апеляційного перегляду справи колегія суддів приходить до висновку, що посилання апеляційної скарги є необґрунтованими, ухвала суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову у даній справі постановлена відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і підстави для її скасування відсутні.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 24 листопада 2025 року про відмову в забезпеченні позову залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: О.В. Борисова

Д.О. Таргоній