КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-з/824/282/2026
Справа № 753/9012/25
06 березня 2026 року
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
розглянув в порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , про ухвалення додаткового рішення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 вересня 2025 року, ухвалене у складі судді Лужецької О.Р. в м. Київ, у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25 вересня 2025 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Брайт Інвестмент» заборгованість у розмірі 44809,61 грн., з яких 29350 грн. заборгованості по тілу кредиту, 15459,61 грн. заборгованості за відсотками, а також судові витрати по справі у вигляді судового збору в сумі 2422,40 грн. та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4000 грн.

Відповідач ОСОБА_1 у особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 вересня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ТОВ «Брайт Інвестмент».

Постановою Київського апеляційного суду від 10 лютого 2026 року апеляційну скаргу задоволено. Дарницького районного суду м. Києва від 25 вересня 2025 року скасовано та прийнято нову постанову. Відмовлено ТОВ «Брайт Інвестмент» в позові до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Стягнуто з ТОВ «Брайт Інвестмент» на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір в розмірі 3633,60 грн.

15 лютого 2026 року через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 в особі представника Дяченка Е.В. подав до Київського апеляційного суду заяву про ухвалення додаткового рішення. Посилався на те, що у апеляційній скарзі ним було заявлено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, що становить 22000 грн. і складається з витрат на професійну правничу допомогу, і що докази понесення судових витрат ОСОБА_1 подасть суду до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Таким чином, для визначення судом розміру витрат ОСОБА_1 на правничу допомогу, з метою подальшого розподілу між сторонами судових витрат адвокат Дяченко Е.В. подає належним чином засвідчені копії договору про надання правничої допомоги від 23 жовтня 2025 року, детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом від 12 лютого 2026 року, акту приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 12 лютого 2026 року, прибуткового касового ордеру № 43/26 від 12 лютого 2026 року.

До заяви про ухвалення додаткового рішення надано:

копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю,

копію договору про надання правничої допомоги від 23 жовтня 2025 року, укладеного ОСОБА_1 із адвокатом Дяченком Е.В., за умовами якого клієнт доручає, а адвокат приймає таке доручення у справі щодо оскарження до Київського апеляційного суду рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 вересня 2025 року у справі № 753/9012/25 за позовом ТОВ «Брайт Інвестмент» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Розмір гонорару адвоката за представництво інтересів клієнта під час оскарження до Київського апеляційного суду рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 вересня 2025 року у справі № 753/9012/25 складає 22000 грн., який сплачується в день підписання акту приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг);

копію акту приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 12 лютого 2026 року, підписаного ОСОБА_1 та адвокатом Дяченком Е.В., згідно якого клієнт, підписавши даний акт, приймає надані послуги: 24 жовтня 2025 року підготовка та направлення через систему «Електронний суд» заяви про надання матеріалів справи № 753/9012/25 для ознайомлення в електронному суді; 25 жовтня 2025 року детальний аналіз та вивчення позовної заяви та доданих до неї письмових матеріалів; детальний аналіз та вивчення відповідної судової практики щодо стягнення заборгованості за кредитними договорами та апеляційного оскарження рішень суду у справах про стягнення заборгованості за кредитними договорами; складання апеляційної скарги на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 вересня 2025 року у справі № 753/9012/25, підготовка додатків до неї для суду та сторін у справі; 17 грудня 2025 року детальний аналіз на вивчення ухвал Київського апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження та призначення справи до розгляду; 12 лютого 2026 року детальний аналіз та вивчення постанови Київського апеляційного суду від 10 лютого 2026 року у справі № 753/9012/25; 12 лютого 2026 року підготовка заяви про ухвалення додаткового рішення та додатків до неї для суду і сторін у справі;

детальний опис наданих робіт (послуг) із зазначенням наданих послуг та кількості витраченого часу;

копія прибуткового касового ордеру № 43/26 від 12 лютого 2026 року, відповідно до якого від ОСОБА_1 адвокатом Дяченком Е.В. прийнято 22000 грн.

Від ТОВ «Брайт Інвестмент» надійшли заперечення на заяву про ухвалення додаткового рішення, у яких позивач просив залишити заяву без задоволення, а у разі наявності підстав для задоволення цієї заяви зменшити розмір витрат на правову допомогу до 3000 грн.

Посилався на завищення та необґрунтованість розміру правничої допомоги, неспівмірність обсягу наданої правничої допомоги витраченому часу, зокрема часу вивчення адвокатом документів по справі та часу складання процесуальних документів.

Звертав увагу, що в п. 6 опису робіт зазначено підготовку акту приймання-передачі виконаних робіт, підготовку прибуткового касового ордеру та заяви про ухвалення додаткового рішення та додатків до неї, на що представником відповідача витрачено 5 годин, але згідно правових висновків Об`єднаної Палати Верховного Суду від 02 лютого 2024 року у справі № 910/9714/22 зазначено, що заява про ухвалення додаткового рішення є фактично заявою про подання доказів щодо витрат, які понесені стороною у зв`язку з необхідністю відшкодування правової допомоги, а тому витрати на підготовку такої заяви не підлягають відшкодуванню.

Вказував, що відповідно до усталеної практики Верховного Суду суд, вирішуючи питання про судові витрати та своєчасність надання доказів понесених додаткових витрат на професійну правничу допомогу, повинен враховувати, що:

не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат, а тому, вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21);

при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду в складі Об`єднаної Палати КГС від 03 грудня 2021 року у справі № 927/237/20, постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15ц);

суд зобов`язаний оцінити розмір адвокатських витрат, що мають бути присуджені, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 775/9215/15ц).

Зазначав, що суд може зменшити розмір судових витрат, якщо заявлені судові витрати завищені, враховуючи обставини справи (ціна позову, тривалість справи, виклик свідків, призначення експертизи тощо), суду не було надано достатніх доказів фактичного здійснення витрат (відсутній акт прийому-передачі юридичних послуг, платіжне доручення та квитанції про сплату за надані послуги тощо), заявлені судові витрати були недоцільні або не обов`язкові (не підтверджена нагальна потреба у вивченні додаткових джерел права, завищений обсяг часу на технічну підготовку документів тощо).

Наголошував, що відповідач вільний у виборі представника та визначенні розміру його гонорару за домовленістю сторін, проте цей вибір не повинен бути надмірно обтяжливим для іншої сторони процесу при вирішенні судом питання про розподіл судових витрат, а також стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони.

Відповідно до ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення.

Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення, а в разі якщо суд вирішує лише питання про судові витрати - без повідомлення учасників справи.

У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання.

З урахуванням положень ст. 270 ЦПК України, оскільки суд вирішує лише питання про судові витрати, апеляційний суд не вбачав необхідності викликати сторони для вирішення питання про ухвалення додаткового судового рішення.

Вирішуючи заяву про ухвалення додаткового рішення по суті, апеляційний суд виходить із наступного.

Питання про судові витрати, понесені ОСОБА_1 на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, апеляційним судом в постанові від 10 лютого 2026 року не вирішувалось.

Відповідно до положень частини восьмої статті 141 ЦПК України докази витрат на правничу допомогу подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ч. 1 ст. 246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

У постанові Верховного Суду від 10 січня 2024 року у справі № 285/5547/21, зазначено, що:

«У випадку якщо сторона з поважних причин до закінчення судових дебатів не могла подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, та подає ці докази разом з відповідною заявою після прийняття рішення по суті позовних вимог, то така сторона повинна обґрунтувати поважність причин неподання таких доказів суду до закінчення судових дебатів у справі; у разі відсутності обґрунтування поважних причин чи їх неповажності суд відмовляє в задоволенні заяви про стягнення витрат.

Обґрунтувань поважності причин не подання таких доказів суду до закінчення судових дебатів у справі, заява представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 не містить (а. с. 1-3 виділених матеріалів). Таким чином, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні заяви представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 про стягнення витрат на правову допомогу, оскільки зміст заяви не містить обґрунтування поважних причин неподання ним доказів, що підтверджують розмір судових витрат до закінчення судових дебатів у справі».

У постанові Верховного Суду від 13 лютого 2024 року у справі № 757/33206/22-ц (провадження № 61-8292св24) зазначено, що: «тлумачення частини першої статті 246 ЦПК України та частини восьмої статті 141 ЦПК України дає підстави для висновку, що у випадку, якщо сторона з поважних причин до закінчення судових дебатів не могла подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, та подає ці докази разом з відповідною заявою після прийняття рішення по суті позовних вимог, то така сторона повинна обґрунтувати поважність причин неподання таких доказів суду до закінчення судових дебатів у справі. А у разі закінчення процесуального строку, встановленого частиною восьмою статті 141 ЦПК України (п`ять днів після ухвалення рішення суду), - також і поважні причини пропуску цього строку. За відсутності обґрунтування поважних причин строку подання таких доказів до закінчення судових дебатів у справі чи їх неповажності суд відмовляє в задоволенні заяви про стягнення витрат. Натомість наслідком закінчення процесуального строку, встановленого частиною восьмою статті 141 ЦПК України, є залишення заяви без розгляду».

Вирішуючи питання про дотримання строку, встановленого законом, для подання доказів витрат на правничу допомогу, понесених ОСОБА_1 , апеляційний суд враховує, що акт прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг), детальний опис складено лише 12 лютого 2026 року, фактичну оплату витрат на правничу допомогу також здійснено 12 лютого 2026 року, що унеможливлювало подання доказів витрат на правничу допомогу у їх сукупності до закінчення розгляду справи апеляційним судом.

З огляду на викладене, ОСОБА_1 дотримано строки і порядок подання доказів про розмір судових витрат, визначені у частині восьмій статті 141 ЦПК України.

Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною другою статті 141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Тобто у ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, у постановах від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) та від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19).

Розглядаючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації.

У статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19, та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

Тобто, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, суд має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю провадження, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правову допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited проти України»).

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 02 лютого 2024 року у справі № 910/9714/22 зробив висновок, що подання стороною заяви про розподіл судових витрат не може бути ототожнене з витратами на професійну правничу допомогу, які пов`язані з розглядом справи по суті спору. Заява сторони про розподіл судових витрат є фактично заявою про подання доказів щодо витрат, які понесені стороною у зв`язку з необхідністю відшкодування правової допомоги, а тому витрати на підготовку такої заяви не підлягають відшкодуванню.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц викладено правовий висновок, згідно якого «При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України). Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Це підтверджується і такими нормами ЦПК України. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Велика Палата Верховного Суду при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу вважає за необхідне надати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких позивач має заперечення».

Оцінюючи обґрунтованість вимог ОСОБА_1 про стягнення витрат на правничу допомогу, апеляційний суд враховує, що позивачем ТОВ «Брайт Інвестмент» заявлено клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу, та виходить із того, що витрати на правничу допомогу в розмірі 22000 грн. є необґрунтованими та значно завищеними, непропорційними до предмета та ціни позову, зазначений в детальному описі час вивчення адвокатом документів по справі, обсяг яких є незначним (3 години), та час складання заяви про надання матеріалів справи для ознайомлення в Електронному суді (30 хвилин) є вочевидь завищеним.

Крім того, ОСОБА_1 не обґрунтовано необхідності детального аналізу та вивчення ухвал апеляційного суду з процесуальних питань у даній справі (п. 4 детального опису).

Також апеляційний суд враховує, що витрати за підготовку заяви про подання доказів щодо витрат, які понесені стороною у зв`язку з необхідністю відшкодування правової допомоги (п. 6 детального опису), є необґрунтованими, оскільки їх стягнення суперечить правовим висновкам Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 02 лютого 2024 року у справі № 910/9714/22.

Апеляційний суд додатково враховує, що правнича допомога, надана адвокатом відповідачу, полягала лише у ознайомленні з матеріалами справи та складанні апеляційної скарги, оскільки справа розглядалася в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику сторін), інші процесуальні заяви адвокатом не подавались, представництво відповідача у судових засіданнях не здійснювалось.

Відтак, суд ураховує загальну суму стягнення витрат на професійну правничу допомогу, предмет та ціну позову, складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт, зазначає, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути ані способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, ані становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу, керуючись принципами справедливості, верховенства права, критеріями реальності адвокатських витрат в контексті їхньої дійсності та необхідності, а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на заперечення позивача, не покладає на останнього весь заявлений відповідачем розмір витрат на професійну правничу допомогу за перегляд справи у апеляційній інстанції, та стягує 8000 грн.

В іншій частині витрати на професійну правничу допомогу суд на ТОВ «Брайт Інвестмент» не покладає.

Керуючись ст. 133, 137, 141, 246, 270, 381, 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Заяву ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент» (м. Київ вул. Січових Стрільців 9 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на правничу допомогу в розмірі 8000 грн.

В задоволенні іншої частини заяви ОСОБА_1 про стягнення витрат на правничу допомогу відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.