П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2026 року місто Київ

справа № 752/22742/20

провадження № 22-ц/824/750/2026

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Хасанової А.Р.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3

відповідач - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану адвокатом Войчуком Володимиром Анатолійовичем,

на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 лютого 2025 року, ухвалене у складі судді Мазур Ю.Ю., -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачів, в якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою АДРЕСА_1 від 13.07.2018, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Коптєловою О.Р.; визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , витребувати зазначену квартиру у ОСОБА_4 ..

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_5 ( мати позивача) була власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 у період з 02.06.2011 по ІНФОРМАЦІЯ_1, де й постійно проживала.

ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_5 .

Будучи у тяжкому стані, 09.07.2018 ОСОБА_5 була госпіталізована до Медичної клініки «Інновація», де перебувала на лікуванні з 09.07.2018 по ІНФОРМАЦІЯ_1 включно.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла.

Позивач звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та вчинила всі дії необхідні для прийняття спадщини. 13.02.2019 позивачу було видано два свідоцтва про право на спадщину, позивач отримала частину спадщини.

Однак при оформленні спадкової справи позивачу стало відомо, що після смерті матері ОСОБА_5 , спірна квартира не увійшла до складу спадщини, оскільки у день смерті ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , була відчужена представником ОСОБА_5 на підставі довіреності ОСОБА_2 третій особі.

Покупцем квартири став син ОСОБА_2 . ОСОБА_3 , який 25.06.2019 подарував квартиру ОСОБА_4 .

ОСОБА_2 постійно проживав з ОСОБА_5 та є вітчимом позивача.

Позивач вважає, що договір купівлі-продажу квартири укладений незаконно, особою без належних повноважень та не відповідав волі та внутрішньому волевиявленню її матері ОСОБА_5 . Договір купівлі-продажу був укладений тоді, коли довіреність, яка була видана ОСОБА_5 на ім'я ОСОБА_2 , припинила свою дії у зв'язку з іі смертю.

Позивач вважає, що батько і син мали зловмисну домовленість на здійснення відчуження квартири матері позивача.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12.02.2025 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , серії та номер 738 від 13.07.2018, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коптєловою О.Р., з моменту його укладення.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , у порядку спадкування за законом за померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 ..

Витребувано з володіння квартиру АДРЕСА_2 у ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 ..

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 6020 грн 40 коп., тобто по 2006 грн 80 коп. з кожного.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_3 - адвокат Войчук В.А. 2 квітня 2025 року подав апеляційну скаргу, в порядку ст.355 ЦПК України, в якій просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Зокрема, зазначає про те, що висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи щодо предмету доказування та обставин, які підлягають встановленню. Судом не враховано момент виникнення права власності, момент коли договір вважається вчиненим. Реєстраційна дія не тягне за собою виникнення права власності, а тільки реєстрацію такого права в реєстрі, а право власності виникає на підставі договору, а договір є підписаним з моменту його підписання та реєстрації в журналі реєстрації нотаріальних дій.

У матеріалах справи немає жодного доказу того, що договір купівлі - продажу підписаний після 16.15 год., тобто після смерті ОСОБА_5 .

Судом першої інстанції не застосовано нормативний акт щодо порядку вчинення нотаріальних дій. Судом не застосовані норми права щодо добросовісності дії ОСОБА_2 як представника померлої ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , так як на момент підписання договору ОСОБА_5 ще була жива.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Дигас О.П. висловив заперечення проти доводів апеляційної скарги, просив оскаржуване рішення залишити без змін.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Войчук В.А., а в подальшому адвокат Троян О.О. підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Дигас О.П. проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив відмовити у її задоволенні, а рішення суду залишити в силі.

В судове засідання не з'явилися відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коптєлова О.Р., про місце, день і час розгляду справи повідомлені шляхом направлення судового повідомлення на їх поштові адреси. Повідомлення приватного нотаріуса підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.96 т.3). Судові повідомлення направлені ОСОБА_2 та ОСОБА_4 повернуті до суду з відміткою поштового відправлення «адресат відсутній за вказаною адресою», що вважається врученим адресату відповідно до вимог ч.8 ст.141 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків.

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Рубіжанського міського управління юстиції Луганської області 06.05.2010, про що зроблено відповідний актовий запис № 444. У зазначеному свідоцтві про народження батьками зазначено: батько - ОСОБА_7 , мати - ОСОБА_5 ..

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у місті Києві, про що зроблено відповідний актовий запис № 11550.

Як зазначає позивач, ОСОБА_2 постійно проживав із ОСОБА_5 та є вітчимом позивача, що не заперечується сторонами. Позивач зауважила, що взяв ОСОБА_2 позичку від сина ОСОБА_3 у розмірі 15000 доларів США, які були витрачені на лікування ОСОБА_5 у медичній клініці «Інновація» у період з 09.07.2018 по ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно даних про суми нарахувань та оплату за послуги та медикаменти отриманих від медичної клініки «Інновація» на лікування ОСОБА_5 у період з 09.07.2018 по ІНФОРМАЦІЯ_1 було витрачено разом 30720,45 грн.

Смерть пацієнтки ОСОБА_5 була зафіксована лікарями о 16 год. 15 хв. ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується посмертним епікризом.

З показів допитаного в якості свідка ОСОБА_3 вбачається, що, з його слів, у вересні позивач позичала 10000 доларів США, потім 15000 доларів США, коли були вони у Києві ще займав їй 5000 доларів США на поїздку дочки в Чехію і тоді вони домовились, що ці кошти будуть враховані у вартість спірної квартири. При цьому, будь-яких доказів на підтвердження зазначеного до суду не надано.

Позивачка звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та вчинила усі дії, необхідні для прийняття спадщини. 13.02.2019 позивачу було видано два свідоцтва про право на спадщину та вона отримала частину спадщини, що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом, зареєстрованими в реєстрі № 99 та № 100, посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чібісовим Г.О. у спадковій справі № 12/2018.

Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , діючи від імені та на підставі довіреності від ОСОБА_8 від 02.07.2018, уклав договір купівлі-продажу № 738 від ІНФОРМАЦІЯ_1 квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Покупцем вказаної квартири став ОСОБА_3 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 27037540, дата та час реєстрації: ІНФОРМАЦІЯ_1 17:18:05. Нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу № 738 від ІНФОРМАЦІЯ_1 квартири за адресою: АДРЕСА_1 , здійснила приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коптєлова О. Р..

Як вбачається з договору купівлі-продажу від ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 (продавець), в особі представника ОСОБА_2 , продала належну їй на праві власності, а ОСОБА_3 (покупець), купив квартиру АДРЕСА_2 .

Відповідно до п. 3 вказаного договору купівлі-продажу продаж квартири вчинено за 260000 грн. Пунктом 4 вказаного договору встановлено, що ринкова вартість об`єкта оцінки станом на 12.07.2018, згідно висновку про вартість об`єкта оцінки, викладеному у звіті про оцінку майна, складеного ТОВ «Український Центр оцінки «Експерт», становить 131031 грн.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 232227029 від 12.11.2020 квартира АДРЕСА_2 на праві приватної власності належить ОСОБА_4 на підставі договору дарування квартири, серія та номер 497, виданий 25.09.2019, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коптєлова О.Р.

Як вбачається з вказаного вище договору дарування, ОСОБА_3 (дарувальник) подарував, а ОСОБА_4 (обдарована) прийняла у дар належну дарувальнику на праві власності квартиру АДРЕСА_2 . Пунктом 3 цього договору визначено, що цей дар сторони оцінюють в сумі - 466200 грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості, доведеності та необхідності задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу № 738 від 13 липня 2018 року та витребування квартири з чужого незаконного володіння, оскілки під час розгляду справи знайшов своє підтвердження факт продажу спірної квартири від імені ОСОБА_5 іншою особою, без відповідних повноважень.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням (частини перша та друга статті 1268 ЦК України).

Установлено, що позивачка ОСОБА_1 є донькою померлої ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у місті Києві, про що зроблено відповідний актовий запис № 11550.

Смерть пацієнтки ОСОБА_5 була зафіксована лікарями о 16 год. 15 хв. ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується посмертним епікризом. З посмертного епікризу також вбачається, що на фоні нестабільної гемодинаміки о 15.45 зафіксовано зупинка серцевої діяльності. - було негайно розпочато серцево-легеневу реанімацію в повному об'ємі. Реанімаційні заходи в повному об'ємі протягом 30 хвилин успіху не принесли.

Спадкоємцем спірного майна ОСОБА_5 , а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 , є її донька ОСОБА_1 .

Також установлено, що відповідач ОСОБА_2 в день смерті ОСОБА_5 - ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі виданої йому померлою довіреності, відчужив вказану квартиру, уклавши договір купівлі - продажу зі своїм сином ОСОБА_3 .

Вказані обставини підтверджуються витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 27037540, дата та час реєстрації: ІНФОРМАЦІЯ_1 17:18:05. Нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу № 738 від ІНФОРМАЦІЯ_1 квартири за адресою: АДРЕСА_1 , здійснила приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коптєлова О. Р..

Отже, в день смерті ОСОБА_5 , ОСОБА_2 вважаючи, що він діє на підставі виданої йому довіреності, відповідно в межах наданих йому повноважень уклав від імені ОСОБА_5 договір купівлі - продажу спірної квартири.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 248 ЦК України представництво за довіреністю припиняється у разі: смерті особи, яка видала довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності.

Таким чином, дія виданої ОСОБА_5 відповідачу ОСОБА_2 довіреності припинилась у день її смерті, а саме: ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідно до п.6 ч.1 ст.248 ЦК України. Час смерті ОСОБА_5 та документи, на підставі яких це встановленого відповідачем не оспорюється.

Згідно з частиною першою статті 202 ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 203 ЦК встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; - особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; - правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; - правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі статтею 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Велика Палата ВС (справа № 924/971/23, постанова від 16.04.2025) уточнила: Недійсність правочину є правовим наслідком порушення приписів закону при його вчиненні. При цьому суд має встановити саме факт порушення вимог статті 203 ЦК України, а не лише наявність спору.

Отже, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

У справі яка переглядається, підставою для визнання недійсним правочину, а саме договору купівлі - продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 колегія суддів вважає дефект суб`єктного складу - відсутність повноважень у ОСОБА_2 на представництво інтересів померлої, зокрема і на укладення будь - яких правочинів від її імені.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що судом першої інстанції не враховано того, що договір купівлі - продажу був підписаний ще до 16 год. 15 хв., тобто до фактичної смерті довірителя, відповідно довіреність ще не втратила свою дію. А оскільки право власності виникає з моменту підписання договору та реєстрації в журналі нотаріальних дій, такий правочин укладений відповідно до вимог закону та є дійсним.

Проте, такі твердження протирічать положенням пункту 6 частини 1 статті 248 ЦК України, якою визначено, що представництво за довіреністю припиняється у разі смерті особи, яка видала довіреність.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (статті 77, 81 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей».

Згідно з даними витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 27037540, підставою виникнення права власності на квартиру адресою: АДРЕСА_1 є договір купівлі - продажу, дата та час реєстрації: ІНФОРМАЦІЯ_1 17:18:05.

Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України).

Відповідно до частин 3 та 4 статті 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Таким чином, оскільки договір купівлі - продажу квартири був нотаріально посвідчений та зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто в день смерті ОСОБА_5 , відповідно наявні підстави вважати, що ОСОБА_2 не мав права на відчуження квартири від імені померлої ОСОБА_5 .

Доводи апелянта в тій частині, що договір купівлі-продажу є підписаним з моменту його підписання та реєстрації в журналі реєстрації вчинення нотаріальних дій, а реєстраційна дія не тягне за собою виникнення права власності, а тільки реєстрацію в реєстрі права вже набутого на підставі правочину, не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки договір купівлі-продажу нерухомого майна вважається укладеним з моменту його нотаріального посвідчення (частина 3 статті 638 ЦК України). Письмова форма та нотаріальне завірення є обов'язковими для чинності угоди.

Оскільки договір купівлі-продажу нерухомого майна вважається укладеним з моменту його нотаріального посвідчення, а посвідчений нотаріально оспорюваний договір був саме 13 липня 2018 року, відсутні підстави вважати, що договір був укладений до смерті ОСОБА_5 .

Дата здійснення оцінки квартири - 12.07.2018 встановлює тільки факт видачі відповідного документу та намір укласти договір, а не час його фактичного укладання.

Посилання апелянта на те, що ОСОБА_5 за життя висловлювала свою волю на відчуження квартири, у зв'язку з чим остання не задовго до смерті видала довіреність, є безпідставними, оскільки ОСОБА_2 діяв на підставі довіреності на загальне представництво інтересів, якою довіритель не уповноважував його відчужувати квартиру. Відповідно до частини 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Таким чином колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість рішення суду першої інстанції щодо наявності підстав для визнання договору купівлі - продажу квартири від ІНФОРМАЦІЯ_1 недійсним у зв`язку з відсутністю повноважень у ОСОБА_2 на його укладання.

Щодо договору дарування від 25.06.2019 та задоволення вимоги про витребування з володіння квартири АДРЕСА_2 у ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 , колегія суддів вихолодить з наступного.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Відповідно до частиною 1 статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач) власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

З аналізу змісту наведеного правила випливає, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини 1 статті 388 ЦК України, залежить від того, у якій спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

За змістом стаття 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 виснувала, що власник, з дотриманням вимог статті 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові Верховного Суду від 23 грудня 2022 року у справі № 463/6249/16-ц).

Отже, особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права (постанова Верховного Суду від 24 квітня 2023 року у справі № 200/18309/18).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 виснувала, що «Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Таким чином, оскільки суд дійшов висновку про недійсність договору купівлі - продажу спірної квартири, яка входить до спадкового майна позивачки ОСОБА_1 після смерті її матері ОСОБА_5 , відповідно, така квартира вибула з її власності не за її згодою, і як наслідок ОСОБА_1 набула права на витребування цього майна з володіння ОСОБА_4 , колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про задоволення позову обґрунтованими та такими, що знайшли своє підтвердження наявними в матеріалах справи доказами.

В цій справі ОСОБА_4 не вважається такою, чиє право на володіння спірною квартирою є безумовним, оскільки виходячи з аналізу змісту частини 3 статті 388 ЦК України та висновків Верховного Суду, у разі, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а зводяться фактично до незгоди з оскаржуваним рішенням, а тому така не підлягає задоволенню.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 лютого 2025 року ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану адвокатом Войчуком Володимиром Анатолійовичем, залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 13 березня 2026 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус