КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1811/2026
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 березня 2026 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Тема Мода Юкрейн» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Юзькової О.Л. в м. Київ 25 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Тема Мода Юкрейн» про зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У липні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, просила зобов`язати ТОВ «Тема Мода Юкрейн» прийняти від позивача придбаний 10 липня 2024 року товар, а саме дві футболки чоловічі загальною вартістю 785 грн. та повернути вказані кошти шляхом переказу на банківську картку за вказаними реквізитами, стягнути з ТОВ «Тема Мода Юкрейн» на свою користь моральну шкоду в розмірі 8000 грн.

Позов мотивувала тим, що 10 липня 2024 року о 19:29 здійснила покупку двох футболок чоловічих загальною вартістю 785 грн. в магазині LC Waikiki, розташованому за адресою м. Одеса пров. Семафорний 4е , який належить ТОВ «Тема Мода Юкрейн». Вказану покупку вона здійснила банківською карткою, що підтверджується фотокопією чеку з QR кодом. В зв`язку із замалим розміром зазначених футболок, які вона планувала подарувати батьку наступного дня, 11 липня 2024 року вона вирішила обміняти їх в магазина на такі ж самі більшого розміру, на що співробітники магазину різко відмовили їй через відсутність оригіналу фіскального чеку покупки, не дивлячись на те, що речі з наявними бирками, фотокопія чеку із QR кодом, оригінал якого вона загубила, та платіжна квитанція з банку надавались їм для огляду. Питання якості придбаного товару взагалі не обговорювалося.

11 липня 2024 року вона залишила менеджеру магазину заяву, адресовану керівнику, щодо розгляду проблемного питання, а саме повернення двох футболок з метою вже отримання коштів у розмірі 785 грн., оскільки через необхідність нею знову було придбано такі ж самі футболки, але більшого розміру.

Пояснювала, що всі спроби вирішити питання з представниками відповідача виявилися безрезультатними, приймати товар та повертати кошти продавець відмовився, пославшись в тому числі на те, що ОСОБА_1 , нібито пріоритетно витребовувала відновлення чеку, що не відповідає дійсності.

Наступного дня нею на гарячу лінію була залишена заявка щодо видачі копії фіскального чеку та повернення до магазину футболок малого розміру з метою отримання коштів у розмірі 785 грн., на що співробітник відповідача повідомила про неможливість повернення речей та відповідно отримання грошових коштів без оригіналу фіскального чеку. На твердження позивача щодо порушення її прав як покупця при наявності підтверджуючих документів покупки у вигляді фотокопії чеку, платіжної квитанції та предмету покупки знову ніхто не реагував.

12 липня 2024 року нею надано лист відповідача, який містить неповні, вибіркові відомості щодо обставин її звернення та посилання на норми законодавства, а саме ст. 8 Закону України «Про захист прав споживачів», яка не стосується конкретної описаної в зверненні ситуації. Керуючий магазином Бебешко Ю.В., мотивуючи свою відмову в прийнятті товару та небажання вирішувати питання щодо повернення грошових коштів за придбані футболки, в листі спирається на ч. 11 ст. 8 Закону України «Про захист прав споживачів», що не стосується спірних відносин, адже про товар неналежної якості мова не йшла, а лише про захист прав позивача як покупця, який в дводенний строк має право обміняти чи повернути кошти за придбані футболки, які мають товарний вид, збережені бирки, а сам факт придбання підтверджується фотокопією фіскального чеку з дійсним QR кодом, платіжною банківською квитанцією, а також відеозаписами з камер відеоспостереження магазину.

Таким чином, дії співробітників відповідача виражені в повному ігноруванні та формальному підході до вирішення проблемного питання, невиконанні договірних умов та порушенні її прав як покупця, в тому числі гарантованих ст. 9, 21 Закону України «Про захист прав споживачів».

Після невдалих спроб повернути товар відповідачу вона звернулась зі скаргою до Головного управління Держпродспроживслужби в Одеській області, на що останні рекомендували для вирішення даного питання звернутися до суду.

Отже, позивач намагалася повернути товар продавцеві у встановлений Законом України «Про захист прав споживачів» 14-денний строк, в зв`язку з чим неодноразово зверталася з проблемним питанням до відповідача, зокрема 11 липня, 12 липня та 15 липня 2024 року в усному та письмовому порядку, однак зазначені спроби залишилися марними.

Вважала дії відповідача протиправними, в зв`язку з чим їй було заподіяно моральну шкоду, оскільки під час намагання вирішення даного питання вона перебувала в стресовому стані, була знервована, у неї порушився нормальний уклад життя, пов`язаний з регулярними зверненнями до відповідача та надсиланням письмових скарг у контролюючі органи із спробами повернути товар та відновити свої права. Завдану моральну шкоду вона оцінює у розмірі 8000 грн., та за умов їх отримання, планує передати на потреби ЗСУ.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 червня 2025 року позов частково задоволено, зобов`язано ТОВ «Тема Мода Юкрейн» прийняти від ОСОБА_1 товар: дві футболки чоловічі загальною вартістю 785 грн., стягнути з ТОВ «Тема Мода Юкрейн» на користь ОСОБА_1 сплачені за товар грошові кошти в розмірі 785 грн., стягнути з ТОВ «Тема Мода Юкрейн» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 500 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ТОВ «Тема Мода Юкрейн» на користь держави судовий збір в розмірі 2 422,40 грн.

Відповідач ТОВ «Тема Мода Юкрейн», не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм матеріального права, просив скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 червня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказував, що відмова відповідача у здійсненні спершу обміну, а потім повернення товару є правомірною та законною.

Наводив зміст ст. 655 ЦК України, ст. 1, 8, 9 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 22 Порядку провадження торговельної діяльності та правил торговельного обслуговування на ринках споживчих товарів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 2006 року №833, п. 17 Правил роздрібної торгівлі непродовольчими товарами, затверджених наказом Міністерства економіки України від 19 квітня 2007 року № 104, Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг».

Вказував, що за змістом ч. 1 ст. 9 Закону України «Про захист прав споживачів» однією з обов`язкових умов обміну або повернення товару належної якості є збереження споживачем розрахункового документа, виданого йому разом із проданим товаром, який може існувати та бути пред`явленим у один із трьох можливих способів: оригінал розрахункового документу; QR-код, що дає змогу споживачеві здійснювати його зчитування та ідентифікацію з розрахунковим документом; електронний розрахунковий документ, що був надісланий на наданий споживачем абонентський номер чи адресу електронної пошти.

Зазначав, що цей перелік є вичерпним, і позивач не пред`явила розрахунковий документ у жоден з перелічених вище способів.

У справі, що переглядається, позивач пред`явила продавцю в магазині фотокопію частково скрученого фіскального чеку від 10 липня 2024 року. Таке положення фіскального чеку унеможливлює сканування QR-коду для зчитування інформації та перевірки справжності такого чеку, оскільки він є розмитим і не піддається розпізнаванню.

QR-код, що підтверджує здійснення покупок, має бути придатним для зчитування, тобто споживач зобов`язаний пред`явити не лише зображення QR-коду, а такий код, який дозволяє технічними засобами (наприклад, через сканування камерою пристрою) зчитати інформацію, ідентичну розрахунковому документу.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 9 Закону України «Про захист прав споживачів», непридатність QR-коду до зчитування або його відсутність прирівнюється до відсутності розрахункового документа, що позбавляє споживача права на обмін чи повернення товару належної якості.

Отже, у даному випадку суд першої інстанції припустився помилки, стверджуючи, що фото фіскального чеку від 10 липня 2024 року з QR-кодом, надане позивачем, дозволяло і давало відповідачу можливість задовольнити вимогу споживача щодо повернення товару. що призвело до ухвалення неправильного рішення.

Вказував, що оскільки QR-код на долученій до матеріалів справи фотокопії фіскального чеку від 10 липня 2024 року не піддається розпізнаванню через погану якість його зображення, така фотокопія не може бути визнана належним та допустимим доказом.

Пояснював, що не заперечує факту укладення договору купівлі-продажу товару, який позивач бажала повернути, однак для розірвання такого договору позивачем не надано розрахункового документу у жоден із способів, визначених ч. 1 ст. 9 Закону України «Про захист прав споживачів», що є обов`язковою умовою для розірвання договору.

Звертав увагу, що Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачає обов`язку продавця відновлювати втрачений споживачем розрахунковий документ. Як випливає із Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», суб`єкти, які використовують РРО, зобов`язані видавати фіскальні чеки при отриманні товару, але не мають обов`язку видавати дублікат/копію вже виданого фіскального чеку в разі його втрати споживачем. Аналогічну позицію було висловлено ДФС/ДПС, і також в листі від 21 грудня 2015 року ГУ ДФС в Одеській області також говорить про відсутність обов`язку з відновлення фіскального чеку.

Таким чином, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, а оскаржуване рішення винесено з неправильним застосуванням ч. 1 ст. 9 Закону України «Про захист прав споживачів», з порушенням ч. 1 ст. 77, ч. 2 ст. 78 ЦПК України.

Щодо відшкодування моральної шкоди, наводив зміст ст. 23, 1167 ЦК України, правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20, Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі № 761/26293/16-ц, наголошував, що відповідач не вчинив жодних протиправних дій чи бездіяльності по відношенню до позивача, його дії відповідають вимогам закону, а тому не можуть розглядатися як протиправні чи такі, що завдають моральної шкоди. Позивач також не довела наявності зв`язку між її стресовим станом та знервованістю і діями чи бездіяльністю відповідача. Оскільки відповідач не вчиняв жодних протиправних дій чи бездіяльності щодо позивача, то вина виключається автоматично. Відмова відповідача у здійсненні спершу обміну, а потім повернення товару, є правомірною і законною з огляду на те, що позивачем не були у повній мірі виконані вимоги, визначені ч. 1 ст. 9 Закону України «Про захист прав споживачів», які є обов`язковими для розірвання договору купівлі-продажу товару.

Від позивача ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, наводила власні спростування доводів апеляційної скарги.

Наводила зміст ст. 526, 655, 627, 698, 675, 676, 688, 698, 610, 611, 651 ЦК України, ст. 1, 4, 9 Закону України «Про захист прав споживачів», вказувала, що посилання апелянта на ч. 1 ст. 9 Закону України «Про захист прав споживачів», на те, що лише збережений оригінал розрахункового документа є умовою для повернення або обміну товару, доводить формальний підхід відповідача до вирішення проблемної ситуації, яка склалася, оскільки відповідач вибірково посилається на норми, які не стосуються спірних правовідносин. Так, у ч. 1 ст. 9 Закону України «Про захист прав споживачів» не йдеться про оригінал розрахункового документу. Відповідач вкотре маніпулює словосполученням «оригінал розрахункового документа». Тут же залишається незрозумілим, що сторона відповідача включала раніше у відзиві в поняття «скручене положення чеку», а вже в апеляційній скарзі у поняття «частково скручений фіскальний чек».

Таким чином, позивачем були надані всі підтверджуючі документи, відповідно до яких було можливо в досудовому порядку розірвати договір купівлі-продажу та вчинити обмін товару чи повернення коштів. Однак відповідач принципово, порушуючи права споживача, відхилив усі пропозиції покупця, а на теперішній час продовжує наполягати на «скрученості».

Зауважила, що підтримує свою позицію щодо перерахування суми коштів на моральну шкоду на користь ЗСУ, якою б вона не була.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не заперечує факт продажу товару, а тому відсутність оригіналу фіскального чеку не спростовує обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_1 , яка має в своєму розпорядженні фото фіскального чеку від 10 липня 2024 року, час: 19 год. 29 хв. з QR-кодом, що з урахуванням вищенаведених норм чинного законодавства України дозволяло і давало відповідачу можливість задовольнити вимогу споживача щодо повернення товару. За таких обставин суд прийшов до висновку про необхідність про зобов`язання відповідача прийняти від позивача товар та стягнення з Товариства на користь позивача коштів у розмірі вартості придбаного товару, а також, з урахуванням справедливості, розумності та добросовісності, про відшкодування моральної шкоди в розмірі 500 грн.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що 10 липня 2024 року позивач ОСОБА_1 здійснила покупку двох футболок чоловічих, з урахуванням знижки, загальною вартістю 785 грн. у магазині LC Waikiki, розташованому за адресою: м. Одеса, пров. Семафорний, 4Е , який належать ТОВ «Тема Мода Юкрейн».

11 липня 2024 року ОСОБА_1 встановила, що придбаний нею товар не влаштовує її за розміром. Того ж дня позивач звернулася до магазину з приводу обміну придбаного нею товар та отримавши відмову, придбала повторно аналогічний товар іншого розміру, на підтвердження чого надала фіскальний чек від 11 липня 2024 року о 18:45:10 на загальну суму 778,00 грн. (а. с. 16).

Того ж дня ОСОБА_1 звернулася до директора магазину LC Waikiki з заявою, в якій просила повернути товар, придбаний 10 липня 2024 року в магазині за наявності документів, що підтверджують покупку: копія чеку (фото), банківська квитанція відносно придбання на суму 785 грн. об 19:29:57 № 44 (згідно даних чеку) (а. с. 15).

Листом від 12 липня 2024 року ТОВ «Тема Мода Юкрейн» повідомлено, що разом із вимогою про повернення вартості речі ОСОБА_1 не надала розрахункового документа, тільки фото, натомість, нею заявлено про необхідність відновлення чека, чим підтверджено його відсутність, що є підставою для відмови у задоволенні вимоги про повернення вартості речі. Надана копія квитанції платіжного терміналу лише підтверджує ініціювання переказу коштів з рахунку держателя електронного платіжного засобу, а не факт продажу товару (отримання послуг), а отже надана квитанція не є розрахунковим документом у розумінні Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг». Маючи лише чек платіжного терміналу та фото, споживач не може повернути придбаний товар до магазину. Звертав увагу, що Закон не передбачає обов`язку продавця відновлювати втрачений споживачем розрахунковий документ, в зв`язку з чим Товариство не вбачає законних та обґрунтованих підстав для задоволення заяви про повернення товарів та сплачених за них коштів. Відтак, Товариство відмовляє у задоволенні заяви ОСОБА_1 про повернення вартості речі та відновлення чеку (а. с. 17).

За таких обставин ОСОБА_1 звернулася зі скаргою до Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області про порушення прав споживача (а. с. 18 - 21). Листом від 22 липня 2024 року №6058/05.2/18-24 за підписом заступника начальника Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області С. Козачек позивачу роз`яснено, що чинним законодавством не передбачено повноважень Головного управління здійснювати тлумачення або власне інтерпретаційне застосування правових норм та надавати правову оцінку наявності юридичної сили у фотокопії чеку (фото чеку) як підстави для обміну товару належної якості, розірвання договору та повернення грошових коштів відповідно до положень Закону України «Про захист прав споживачів» за відсутності у споживача збереженого оригіналу розрахункового документу; також роз`яснено ОСОБА_1 право на звернення до суду за захистом своїх прав (а. с. 22 - 24).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Частиною третьою статті 42 Конституції України закріплено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 698 ЦК України за договором роздрібної купівлі-продажу продавець, який здійснює підприємницьку діяльність з продажу товару, зобов`язується передати покупцеві товар, що звичайно призначається для особистого, домашнього або іншого використання, не пов`язаного з підприємницькою діяльністю, а покупець зобов`язується прийняти товар і оплатити його.

До відносин за договором роздрібної купівлі-продажу з участю покупця-фізичної особи, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів.

Преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» установлено, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Пунктом 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що:

споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника;

договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном, розрахунковим документом, передбаченим Законом України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», або іншими документами (далі - розрахунковий документ).

Відповідно до ч. 11 ст. 8 Закону України «Про захист прав споживачів» під час продажу товару продавець зобов`язаний видати споживачеві розрахунковий документ встановленої форми, що засвідчує факт купівлі, з позначкою про дату продажу або відтворити на дисплеї програмного реєстратора розрахункових операцій (дисплеї пристрою, на якому встановлений програмний реєстратор розрахункових операцій) QR-код, що дає змогу особі здійснювати його зчитування та ідентифікацію з розрахунковим документом за структурою даних, що в ньому містяться, або надіслати електронний розрахунковий документ на наданий споживачем абонентський номер чи адресу електронної пошти.

Згідно ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» терміни «розрахунковий документ» та «електронний розрахунковий документ» вживаються в цьому Законі у значенні, наведеному в Законі України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг».

Згідно ст. 2 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг»:

розрахунковий документ - документ встановленої форми та змісту (касовий чек, товарний чек, видатковий чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, операцій з видачі готівкових коштів держателям електронних платіжних засобів, отримання (повернення) коштів, торгівлю валютними цінностями в готівковій формі, створений в паперовій та/або електронній формі (електронний розрахунковий документ) у випадках, передбачених цим Законом, зареєстрованим у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій або програмним реєстратором розрахункових операцій, чи заповнений вручну;

електронна копія розрахункового документа - ідентична копія (у формі електронних даних) розрахункового документа, створеного реєстратором розрахункових операцій, яка міститься на контрольній стрічці в пам`яті реєстраторів розрахункових операцій або в пам`яті модемів, які до них приєднані, та/або створена програмним реєстратором розрахункових операцій у електронній формі, що може використовуватися контролюючими органами як податкова інформація та під час проведення перевірок платників податків.

Відповідно до ст. 3 «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням електронних платіжних засобів, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для виконання платіжної операції зобов`язані створювати контрольні стрічки у паперовій та/або електронній формі і забезпечувати їх зберігання: на реєстраторах розрахункових операцій (за виключенням автоматів з продажу товарів (послуг) - протягом трьох років.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право обміняти непродовольчий товар належної якості на аналогічний у продавця, в якого він був придбаний, якщо товар не задовольнив його за формою, габаритами, фасоном, кольором, розміром або з інших причин не може бути ним використаний за призначенням.

Споживач має право на обмін товару належної якості протягом чотирнадцяти днів, не рахуючи дня купівлі, якщо триваліший строк не оголошений продавцем.

Обмін товару належної якості провадиться, якщо він не використовувався і якщо збережено його товарний вигляд, споживчі властивості, пломби, ярлики, а також розрахунковий документ, виданий споживачеві разом з проданим товаром, або відтворений на дисплеї програмного реєстратора розрахункових операцій (дисплеї пристрою, на якому встановлений програмний реєстратор розрахункових операцій) QR-код, що дає змогу споживачеві здійснювати його зчитування та ідентифікацію з розрахунковим документом за структурою даних, що в ньому містяться, або надісланий електронний розрахунковий документ на наданий споживачем абонентський номер чи адресу електронної пошти.

Перелік товарів, що не підлягають обміну (поверненню) з підстав, зазначених у цій статті, затверджується Кабінетом Міністрів України.

Якщо на момент обміну аналогічного товару немає у продажу, споживач має право або придбати будь-які інші товари з наявного асортименту з відповідним перерахуванням вартості, або розірвати договір та одержати назад гроші у розмірі вартості повернутого товару, або здійснити обмін товару на аналогічний при першому ж надходженні відповідного товару в продаж. Продавець зобов`язаний у день надходження товару в продаж повідомити про це споживача, який вимагає обміну товару.

При розірванні договору купівлі-продажу розрахунки із споживачем провадяться виходячи з вартості товару на час його купівлі. Гроші, сплачені за товар, повертаються споживачеві у день розірвання договору, а в разі неможливості повернути гроші у день розірвання договору - в інший строк за домовленістю сторін, але не пізніше ніж протягом семи днів.

Статтею 707 ЦК України передбачено, що покупець має право протягом чотирнадцяти днів не рахуючи дня купівлі непродовольчого товару належної якості, якщо триваліший строк не оголошений продавцем, обміняти його у місці купівлі або інших місцях, оголошених продавцем, на аналогічний товар інших розміру, форми, габариту, фасону, комплектації тощо. У разі виявлення різниці в ціні покупець проводить необхідний перерахунок з продавцем.

Якщо у продавця немає необхідного для обміну товару, покупець має право повернути придбаний товар продавцеві та одержати сплачену за нього грошову суму.

Вимога покупця про обмін або повернення товару підлягає задоволенню, якщо товар не був у споживанні, збережено його товарний вид, споживчі властивості та за наявності доказів придбання товару у цього продавця.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19), сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони.

Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).

Судом першої інстанції встановлено і доводами апеляційної скарги не спростовується, що 10 липня 2024 року о 19:29 год. ОСОБА_1 здійснила покупку двох футболок чоловічих, з урахуванням знижки, загальною вартістю 785 грн. у магазині LC Waikiki, розташованому за адресою: м. Одеса пров. Семафорний 4е , які належать ТОВ «Тема Мода Юкрейн».

11 липня 2024 року позивач ОСОБА_1 встановила, що придбаний нею товар не задовольняє її за розміром, і того ж дня звернулася до ТОВ «Тема Мода Юкрейн» з приводу обміну придбаного нею товару, в чому їй було відмовлено відповідачем.

Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідачем не заперечувалося, що товар не був у споживанні, збережено його товарний вид, споживчі властивості, а підставою для відмови у поверненні коштів за товар, який не задовольнив споживача, була виключно відсутність оригіналу розрахункового документу.

Так, на підтвердження придбання товару (двох чоловічих футболок) у відповідача позивачем надано копію фіскального чеку покупки за 10 липня 2024 року, на якому зазначено назву магазину LC Waikiki , розташованому за адресою м. Одеса пров. Семафорний 4е , який належить ТОВ «Тема Мода Юкрейн», назва товару, штрихкод та QR-код (а. с. 12, 64), а також копії платіжних квитанції АТ «Державний ощадний банк України», на яких відображено списання коштів з рахунку ОСОБА_1 у розмірі 785 грн. 10 липня 2024 року, з відміткою про успішність операції, призначення платежу «Операція розрахунку в торгово-сервісній мережі LC Waikiki UA24 Odessa Ukraine» (а. с. 13, 14).

Судом першої інстанції надані документи правомірно оцінені як належні, допустимі та достатні докази придбання ОСОБА_1 товару у ТОВ «Тема Мода Юкрейн», що не спростовано доводами апеляційної скарги.

Отже, позивачем доведено факт укладення з ТОВ «Тема Мода Юкрейн» договору купівлі-продажу двох чоловічих футболок загальною вартістю 785 грн. 10 липня 2024 року, і відповідачем дані обставини також визнані.

Враховуючи наведене, апеляційний суд погоджується з правомірними висновками суду першої інстанції, що відсутність оригіналу фіскального чеку не спростовує обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги, що однією з обов`язкових умов обміну або повернення товару належної якості є збереження саме оригіналу розрахункового документу, не ґрунтуються на положеннях ч. 1 ст. 9 Закону України «Про захист прав споживачів», у якій посилання на оригінал відсутні.

Крім того, помилковість доводів відповідача підтверджується частиною 1 ст. 707 ЦК України, яка передбачає, що вимога покупця про обмін або повернення товару підлягає задоволенню, якщо товар не був у споживанні, збережено його товарний вид, споживчі властивості та за наявності доказів придбання товару у цього продавця.

Враховуючи наведене, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції доводи апеляційної скарги, що Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачає обов`язку продавця відновлювати втрачений споживачем розрахунковий документ, і про те, що якість копії наданого позивачем фіскального чеку не дозволяє відсканувати наявний на ньому QR код та зчитати інформацію.

Таким чином, забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, проаналізувавши всі доводи сторін, дослідивши та надавши правову оцінку всім зібраним у справі доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справах доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, про зобов`язання відповідача прийняти від позивача товар та стягнення з ТОВ «Тема Мода Юкрейн» на користь позивача коштів у розмірі вартості придбаного товару 785 грн.

Крім того, позивач просила стягнути з ТОВ «Тема Мода Юкрейн» на свою користь завдану моральну шкоду в розмірі 8000 грн.

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

У пунктах 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено судам, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема, у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Зокрема, підлягають з`ясуванню наступні обставини: чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

В постанові Верховного Суду від 01 березня 2021 року в справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18) викладено правовий висновок, згідно якого, по своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди.

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).

Згідно правових висновків Верховного Суду в постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року в справі № 372/4412/15-ц (провадження № 61-3593св19), згідно яких «практика ЄСПЛ з питання відшкодування моральної шкоди свідчить про те, що оцінка такої шкоди, за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. При цьому судова практика має забезпечувати правову визначеність у питанні щодо компенсацій за вчинення аналогічних правопорушень.

З цього погляду можливість людини реалізувати своє природне право на одержання компенсації за страждання і переживання, спричинені посяганням на належні їй особисті немайнові блага, слід розцінювати як один з виявів верховенства права. Водночас усвідомлення взаємозв`язку відшкодування моральної шкоди з правом на доступ до ефективного засобу юридичного захисту вочевидь має спиратися на загальне переконання у спроможності юрисдикційного органу сформувати обґрунтоване уявлення щодо наявності та специфіки втілення моральної шкоди, що зазвичай виникає за подібних життєвих обставин.

У переважній більшості випадків ЄСПЛ: а) наголошує на розумно очікуваних, передбачуваних або звичайних за подібних обставин негативних наслідках, що мали б виникнути у немайновій сфері потерпілої особи; б) виходить з розумного врахування суті порушеного права, особливостей вчинення конкретного правопорушення та характерного для останнього негативного впливу на стан потерпілого; в) при визначенні розміру моральної шкоди керується власною практикою в аналогічних справах».

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення (правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, провадження № 14-538цс19, Верховного Суду від 02 квітня 2025 року в справі № 753/4289/23, провадження № 61-7327св24).

Заявляючи про завдання їй моральної шкоди в розмірі 8000 грн., позивач ОСОБА_1 посилалася на те, що у зв`язку із отриманням товару (одягу), який не відповідав розміру, вказаному у замовленні, та небажання відповідача здійснити його обмін, вона була змушена поспіхом шукати інші варіанти, втрачаючи на це власний час, внаслідок чого отримала душевні хвилювання.

З урахуванням тяжкості вимушених змін у життєвих відносинах позивача, часу та зусиль, що знадобились позивачеві для відновлення попереднього стану, судом першої інстанції визначено розмір моральної шкоди на користь позивача 500 грн. з урахуванням вимог справедливості, розумності та добросовісності.

Такі висновки зроблено в межах наданих суду першої інстанції повноважень оцінки доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, з урахуванням конкретних фактичних обставин справи, засад розумності, виваженості та справедливості.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції в цій частині і враховує, що апеляційна скарга не містить аргументів на спростування розміру моральної шкоди, визначеного судом першої інстанції, однак відповідач заперечував проти відшкодування моральної шкоди в цілому, посилаючись на правомірність своїх дій у спірних правовідносинах, що не знайшло свого підтвердження під час апеляційного перегляду.

Крім того, оскільки відповідачем не спростовано, що саме в зв`язку з небажанням відповідача здійснити обмін придбаного у нього товару позивач була змушена витрачати час і зусилля для відновлення попереднього стану, внаслідок чого отримала душевні хвилювання, апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що позивач не довела наявності зв`язку між її стресовим станом та знервованістю і діями чи бездіяльністю відповідача.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів та відхиляються апеляційним судом.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Тема Мода Юкрейн» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 12 березня 2026 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.