УХВАЛА

18 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 755/5387/24

провадження № 61-14439св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Гудими Д. А, Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересована особа - державний реєстратор Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Волошина Жанна Дмитрівна,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 28 серпня 2024 року в складі судді Гаврилової О. В. та постанову Київського апеляційного суду від 10 жовтня 2024 року в складі колегії суддів: Мазурик О. Ф., Желепи О. В., Немировської О. В,

Історія справи

Короткий зміст заяви про встановлення факту

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернулась із заявою про встановлення юридичного факту про визнання права власності на квартиру, заінтересована особа - державний реєстратор Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Волошина Ж. Д.

Заява мотивована тим, що відповідно до договору купівлі - продажу від 28 липня 2001 року, укладеного між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та посвідченого приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Бурлак О. В., зареєстрованого у реєстрі за № 4787, заявнику на праві приватної власності належить однокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з реєстраційним написом, право приватної власності на вказану квартиру зареєстровано за ОСОБА_1 у Донецькому бюро технічної інвентаризації і записане в реєстрову книгу 1/25 д к (3) за реєстровим № 283 від 02 серпня 2001 року.

Відповідно до технічного паспорта від 01 серпня 2001 року, перереєстрованого на ОСОБА_1 , вказана квартира має загальну площу 32.1 кв. м, житлову площу 16.2 кв. м, реєстровий № 1/25 д к -283 (3).

Рішенням державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Волошиної Ж. Д. від 22 лютого 2024 року № 71730058 заявнику було відмовлено в проведенні реєстраційних дій щодо внесення даних про зазначену квартиру до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з відповіддю, отриманою державним реєстратором від Донецької обласної військово - цивільної адміністрації Донецької обласної адміністрації, повідомлено, що за резолюцією керівництва облдержадміністрації департамент економіки облдержадміністрації розглянув лист від 08 лютого 2024 року № 59342692 щодо надання інформації стосовно зареєстрованого права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 та заначено, що запитуваною інформацією не володіють. Одночасно проінформовано, що населені пункти Донецького району, включені до переліку населених пунктів на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноважень. Вся територія Донецького району Донецької області, у тому числі Донецька міська територіальна громада знаходиться в тимчасовій окупації російською федерацією з 07 квітня 2014 року.

Оскільки квартира знаходиться на території Донецької міської територіальної громади, то отримати дані щодо її права власності на квартиру з паперових архівів Донецького бюро технічної інвентаризації, які підтверджують державну реєстрацію прав, які виникли та були зареєстровані на паперових носіях до 2013 року, неможливо, адже паперові архіви бюро технічної інвентаризації знаходяться на окупованій території.

Встановлення факту про визнання права власності на квартиру буде породжувати для неї юридичні наслідки: реєстрація квартири в Державному реєстрі прав на нерухоме майно; забезпечення і відновлення порушених матеріальних прав щодо вільного володіння, розпорядження та користування нерухомим майном, яке залишилось на окупованій території; підтвердження права на судовий захист щодо матеріальної шкоди, яка завдана заявнику російською федерацією в результаті вимушеного переселення.

ОСОБА_1 просила встановити юридичний факт, підтвердити і визнати наявність її права власності, набутого раніше на законних підставах у 2001 році, щодо квартири, яка знаходиться на окупованій території Донецької міської територіальної громади, за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 29 березня 2024 року у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту про визнання права власності на квартиру, заінтересовані особи: державний реєстратор Волошина Ж. Д., Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 12 червня 2024 року ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 29 березня 2024 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 19 липня 2024 року відкрито провадження в цій справі в порядку окремого провадження та призначено судове засідання.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 28 серпня 2024 року, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 10 жовтня 2024 року, у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Таким чином, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

У цій справі ОСОБА_1 просить встановити юридичний факт, а саме підтвердити і визнати наявність її право власності, набутого раніше на законних підставах у 2001 році, щодо квартири, яка знаходиться на окупованій території Донецької міської територіальної громади, за адресою:

АДРЕСА_1 , із метою реєстрації квартири в Державному реєстрі прав на нерухоме майно. Зазначене матиме наслідком відновлення порушених прав заявника щодо вільного володіння, розпорядження та користування нерухомим майном, яке залишилось на окупованій території, а також підтвердження права на судовий захист щодо матеріальної шкоди, яка завдана заявнику.

Оскільки договір купівлі-продажу квартири був укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 28 липня 2001 року, правовідносини за ним були врегульовані ЦК Української РСР 1963 року та Законом України «Про власність».

Суд першої інстанції вказав, що метою звернення ОСОБА_1 із заявою до суду є необхідність реєстрації права власності в порядку, передбаченому з 01 січня 2013 року, на квартиру, яка набуте 28 липня 2001 року. Так, відповідно до частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться, зокрема, на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості. «Підтвердження і визнання наявності» в судовому порядку права власності, набутого на підставі правочинів, цивільним законодавством України не передбачено.

Право власності ОСОБА_1 на квартиру підтверджується наявним у заявника оригіналом нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 28 липня 2001 року, який містить реєстраційний напис Донецького бюро технічної інвентаризації, згідно з яким указана в цьому договорі квартира зареєстрована на праві приватної власності за заявником і записана в реєстрову книгу за № 1/25 дк - (3).

Крім того, згідно з частиною четвертою статті 294 ЦПК України справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб. Оскільки метою звернення до суду із заявою в ній викладена необхідність реєстрації права власності на квартиру в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно, то заінтересованою особою є сторона правочину - продавець ОСОБА_2 , яка не залучена заявником до участі у справі за цією заявою, а не державний реєстратор, дії якого в цьому провадженні не оскаржуються.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, обраний заявником спосіб захисту порушеного права та суб`єктний склад учасників справи, суд не вбачав визначених законом підстави для задоволення заяви.

Апеляційний суд, погоджуючись з висновком суду першої інстанції, виходив з того, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

До 2013 року реєстрація права власності на квартири, житлові будинки, нежитлові приміщення та інше нерухоме майно, проводилася бюро технічної інвентаризації із видачею про це документів (витягів) або проставленням відповідних штампів (відміток) на самому документі.

За обставин наявності у ОСОБА_1 оригіналу правовстановлюючого документа, який підтверджує її право власності на квартиру, відсутні правові підстави для встановлення факту підтвердження і визнання наявності у неї права власності на квартиру в судовому порядку. Також, звертаючись до суду із заявою, ОСОБА_1 не наводила обставин того, що її право власності на квартиру оспорюється або не визнається будь-якою особою.

Отже, наведені обставини та положення закону свідчать, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні заяви.

Крім того, апеляційний суд вважав за необхідне зазначити, що рішення державного реєстратора від 22 лютого 2024 року № 71730058 про відмову ОСОБА_1 в проведенні реєстраційних дій щодо квартири за адресою: АДРЕСА_1 не може бути підставою для задоволення заяви та встановлення факту. При цьому це рішення державного реєстратора може бути оскаржено, про що вказано у ньому.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не надав оцінки тій обставині, що квартира набута у власність законно, не можуть бути підставою для скасування рішення суду, адже у мотивувальній частині оскаржуваного рішення зазначено про право власності ОСОБА_1 на квартиру підтверджується оригіналом договору купівлі-продажу квартири, який посвідчено нотаріально.

Аргументи апеляційної скарги про невиконання судом обов`язку щодо ефективного правового захисту порушеного права власності є неспроможними. Більш того, у порядку окремого провадження встановлюються певні факти, а не відбувається захист порушених прав, як помилково вважає заявник.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати, ухвалити нове судове рішення про задоволення її заяви.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

заявник не має можливості захистити свої порушені права у інший спосіб, ніж у спосіб звернення до суду із заявою про встановлення факту. Так, заявник не може зареєструвати своє право власності на нерухоме майно, що знаходиться на окупованій території, відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» інакше, ніж як на підставі рішення суду. Паперові архіви Донецького бюро технічної інвентаризації втрачені для України, знаходяться на окупованій території вже одинадцятий рік;

на законодавчому рівні не врегульовано питання встановлення факту, що має юридичне значення, визнання належності на праві власності житла, яке знаходиться на окупованій території України. Крім того, немає сталості та єдності судової практики стосовно спірного питання. При цьому забезпечення єдності судової практики - це реалізація принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення;

встановлення юридичного факту, про який просить заявник, буде породжувати для неї юридичні наслідки: реєстрацію її квартири у Державному реєстрі прав на нерухоме майно; забезпечення і відновлення її порушених прав щодо вільного володіння, розпорядження та користування нерухомим майном, яке залишилося на окупованій території України; підтвердження її права на судовий захист щодо шкоди, завданої їй російською федерацією в результаті вимушеного переселення;

суди порушили норми матеріального і процесуального права, зокрема частини другої статті 315 ЦПК України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», частини четвертої статті 10 ЦПК України, частини п`ятої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а також постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року № 5 із змінами, постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 вересня 2015 року № 7 «Про узагальнення практики застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок»;

апеляційний суд виходив з того, що встановлення факту, який має юридичне значення, здійснюється у випадку коли підтвердити такий факт письмовими документами неможливо. Проте суд не з`ясував та проігнорував факт, що паперові носії інформації, з архіву Донецького бюро технічної інвентаризації, які містять відомості про зареєстровані речові права до 01 січня 2013 року, знаходяться на окупованій території, тобто фактично втрачені для України з 07 квітня 2014 року;

висновки апеляційного суду про те, що за обставин наявності у ОСОБА_1 оригіналу правовстановлюючого документа, який підтверджує її право власності на квартиру, відсутні правові підстави для встановлення факту підтвердження і визнання наявності у неї права власності на квартиру в судовому порядку, а заявник не наводила обставин того, що її право власності на цю квартиру оспорюється або не визнається будь-якою особою, є помилковими. Такі висновки суду стосується виключно позовного провадження, в якому заявляються вимоги щодо спору про право. Проте у цій справі подано заяву, яка розглядається згідно з статтею 315 ЦПК України в порядку окремого, безспірного провадження;

суди помилково не розрізняють факт породження, тобто встановлення на законних підставах права власності, і факт підтвердження, тобто визнання, наявного у заявника права власності, набутого раніше на законних підставах, згідно з договором купівлі - продажу квартири;

суди ухилилися від виконання покладеного на них обов`язку щодо захисту прав та інтересів особи, яка звернулася до суду за їх захистом. На цей час заявник не може розпоряджатися своїм майном, що порушує її право власності.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 08 листопада 2024 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано справу з суду першої інстанції.

У грудні 2024 року матеріали справи № 755/5387/24 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 05 серпня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що 28 липня 2001 року між ОСОБА_2 (продавець) і ОСОБА_1 (покупець) укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири, згідно з умовами якого продавець продала, а покупець придбала однокімнатну квартиру загальною площею 32,10 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до реєстраційного напису право приватної власності на вказану квартиру зареєстровано за ОСОБА_1 у Донецькому бюро технічної інвентаризації і записане в реєстрову книгу 1/25дк (3) за реєстровим № 283 від 02 серпня 2001 року.

У матеріалах справи наявний технічний паспорт на зазначену квартиру, виданий на ім`я ОСОБА_1 .

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Волошиної Ж. Д. від 22 лютого 2024 року № 71730058 відмовлено ОСОБА_1 у проведенні реєстраційних дій щодо внесення вказаної квартири до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, оскільки подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

У вказаному рішенні зазначено, що згідно з відповіддю, отриманою державним реєстратором від Донецької обласної військово-цивільної адміністрації Донецької обласної державної адміністрації за резолюцією керівництва облдержадміністрації Департамент економіки облдержадміністрації розглянув лист від 08 лютого 2024 року №59342692, щодо надання інформації стосовно зареєстрованого права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 та повідомлено, що запитуваною інформацією не володіють. Одночасно проінформовано, що населені пункти Донецького району, включені до переліку населених пунктів на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Вся територія Донецького району Донецької області, у тому числі Донецька міська територіальна громада, знаходиться в тимчасовій окупації Російською Федерацією із 07 квітня 2014 року.

Відповідно до листа Генеральної прокуратури України від 19 серпня 2016 року № 10/4/1-4091-14 ОСОБА_1 визнана потерпілою у кримінальному провадженні за фактом розв`язання та ведення представниками влади Російської Федерації і Збройних Сил Російської Федерації та іншими особами за попередньою змовою групою осіб агресивної війни проти України, що спричинило загибель людей та інші тяжкі наслідки, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 258, частиною першою статті 258-3, статтею 437 КК України.

Позиція Верховного Суду

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду заслухав суддю-доповідача, перевірив наведені у касаційній скарзі доводи, за результатами чого робить висновок про наявність правових підстав для передачі справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року).

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можна вирішити у межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Згідно з частинами першою, другою, сьомою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку наказного провадження; позовного провадження (загального або спрощеного); окремого провадження. Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Окреме провадження є видом непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, перелік яких визначений частиною першою статті 315 ЦПК України.

Перелік юридичних фактів, що можуть бути встановлені в судовому порядку, наведений у частині першій статті 315 ЦПК України.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина друга статті 315 ЦПК України).

Таким чином, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Згідно зі статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Тлумачення статті 392 ЦК України свідчить, що пред`явлення власником майна позову про визнання його права власності може мати місце лише у двох випадках: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою; 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 квітня 2025 року в справі № 201/9106/24 (провадження № 61-14272св24) зазначено, що

«Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. В іншому випадку між цими особами виникає спір про право.

Підставою звернення Маріупольської міської ради Донецької області до суду із цієї заявою є те, що внаслідок повномасштабної збройної агресії російської федерації проти України, ведення активних бойових дій на території м. Маріуполя, систематичних ракетно-бомбових, артилерійських і танкових обстрілів було втрачено (знищено) оригінали правовстановлювальних документів на нежитлову будівлю (будівля школи), загальною площею 3007,05 кв. м, на АДРЕСА_1 , яка розташована на тимчасово окупованій території, власником якої є заявник, у зв`язку із чим останній позбавлений можливості розпоряджатися своїм майном (спірною нежитловою будівлею).

Метою заявлення вимог Маріупольської міської ради Донецької області є визнання за нею права володіння спірною нежитловою будівлею.

Тобто заявник фактично просить визнати за ним право власності, набуте раніше на законних підставах.

З урахуванням мотивів заяви у цій справі та її мети, питанням, яке належить дослідити, є визначення порядку захисту порушених прав заявника щодо володіння на праві комунальної власності нежитловою будівлею, оригінали правовстановлювальних документів на яку було втрачено.

З огляду на те що йдеться про правовідносини, що стосуються права власності та повноважень власника, цілком очевидно, що закон, який регулює спірні правовідносини, є не процесуальним, а матеріальним.

У статті 392 ЦК України вказано, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Зі змісту статті 392 ЦК України випливає, що вона містить дві диспозиції, за яких власник майна може звернутися з позовом про визнання права власності: 1) якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою; 2) у разі втрати власником документа, який засвідчує право власності Велика Палата Верховного Суду вже виснувала, що за змістом статті 392 ЦК України судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його (див. постанови від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 та від 23 червня 2020 року у справі № 909/337/19).

Результат аналізу наведеної норми матеріального права дає підстави для висновку, що особа, яка є власником/володільцем нерухомого майна, набутого раніше на законних підставах, оригінали правовстановлювальних документів на яке було втрачено, має право на захист свого порушеного права в порядку позовного провадження відповідно до статті 392 ЦК України, яка є спеціальною нормою, що регулює спірні правовідносини.

Таким чином, факт, про встановлення якого просить заявник, не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки є порядок захисту порушеного права, а саме звернення до суду в порядку позовного провадження шляхом подання позовної заяви (стаття 392 ЦК України), а не заяви про встановлення юридичного факту в порядку окремого провадження.

Враховуючи викладене, суди попередніх інстанцій по суті дійшли правильного висновку про те, що фактично заявник шляхом звернення до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку окремого провадження, ставить вимоги про визнання за ним права власності на спірне нежитлове приміщення, що суперечить статті 293 ЦПК України.

Проте, вирішуючи питання про прийняття заяви до розгляду, суди помилково вказали про наявність спору про право, оскільки за обставин цієї справи питання, яке ставить заявник перед судом, вирішується лише в порядку позовного провадження, у зв`язку із чим оскаржувані судові рішення слід змінити та викласти їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.

Крім того, в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2026 року в справі № 336/10861/25 (провадження № 61-829ск26) вказано, що

«32. Звертаючись до суду з заявою про встановлення факту належності на праві власності житлового будинку, ОСОБА_1 метою звернення до суду визначив упорядкування документів про право власності згідно чинного законодавства з метою отримання в майбутньому компенсації за зруйноване житло.

33. Зазначав, що в позасудовому порядку обставину належності йому на праві власності нерухомого майна неможливо підтвердити з огляду на тимчасову окупацію рф Терпіннівської сільської територіальної громади Мелітопольського району, в межах якої розташований належний йому будинок, що виключає можливість надіслання запиту до місцевого бюро технічної інвентаризації.

34. Оцінюючи такі доводи заявника, Верховний Суд насамперед нагадує, що питання підтвердження права власності на майно зазвичай вирішується в позасудовому порядку шляхом отримання відповідних правовстановлюючих документів. Такі документи до 01 січня 2013 року реєструвалися в книгах бюро технічної інвентаризації, а з 01 січня 2013 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі правовстановлюючого документа реєструється відповідне речове право (а не сам документ).

35. За змістом частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав не нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

36. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 27 цього Закону державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема, свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката.

37. За змістом пункту 3 частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав не нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 01 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 01 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії.

38. Повертаючись до обставин справи, яка переглядається, то суди встановили, що ОСОБА_1 вже звертався до Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради із заявою про проведення реєстраційних дій (реєстрацію права власності на майно, яке виникло до 01 січня 2013 року).

39. Рішенням державного реєстратора № 81069395 від 29 вересня 2025 року в проведенні реєстраційних дій відмовлено. Підставою для прийняття такого рішення стало те, що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень до 01 січня 2013 року. Державним реєстратором зазначено, що ним був здійснений запит до БТІ, однак у встановлений 30-денний строк інформацію щодо зареєстрованих прав, необхідну для такої реєстрації, ним не отримано.

40. В силу приписів пункту 3 частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав не нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор не завжди звертається до органів технічної інвентаризації за інформацією, необхідною для проведення державної реєстрації, а лише в разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником.

41. Інформацією, необхідною для проведення державної реєстрації права власності, яке виникло до 01 січня 2013 року, Закон визначає, зокрема, довідки та засвідчені в установленому законодавством порядку копії правовстановлюючих документів.

42. Тобто встановлені державним реєстратором недоліки пов`язані саме з наданим заявником пакетом документів, у зв`язку із чим виникла необхідність у виконанні запиту до Бюро технічної інвентаризації для перевірки відомостей. Такі недоліки можуть полягати у відсутності оригіналів документів чи штампів БТІ на таких документах тощо.

43. За своїм визначенням державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пункт 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав не нерухоме майно та їх обтяжень»).

44. Отже, зміст прийнятого державним реєстратором рішення дає підстави для висновку, що держава не визнає факт набуття ОСОБА_1 права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 як таке, що не підтверджується необхідними документами.

45. Випадки, коли право власності особи не визнається, регулюються статтею 392 ЦК України, якою передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

46. З огляду на викладене, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що особа, яка є власником нерухомого майна, набутого раніше на законних підставах, проте таке право не визнається іншою особою (у тому числі, державою), має право на захист свого порушеного права в порядку позовного провадження на підставі статті 392 ЦК України.

47. За таких обставин висновки судів про відмову у відкритті окремого провадження за заявою ОСОБА_1 є правильними».

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28 листопада 2018 року в справі № 490/5986/17-ц (провадження №14-331цс18) сформулювала правовий висновок про те, що під час визначення юрисдикційності спору з державним реєстратором чи щодо оскарження дій державного реєстратора критерієм такого розмежування є предмет оскарження. Якщо позивач оскаржує дії державного реєстратора щодо розгляду його заяви у контексті статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», і цей спір не стосується речових прав чи обмежень на нерухоме майно третіх осіб, такий спір є публічно-правовим і підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства. Якщо позивачем оскаржуються дії державного реєстратора щодо вчинення їх за заявами третьої особи, тобто стосуються правовідносин, які виникли чи виникають між державним реєстратором і іншою, відмінною від позивача, особою, вбачається спір про право між позивачем та іншою особою щодо нерухомого майна, який повинен розглядатися у порядку цивільного чи господарського судочинства, залежно від суб`єктного складу сторін, та є за своєю природою приватноправовим спором.

У справі, що переглядається, перед касаційним судом постало питання чи можливе застосування позову про визнання права власності, у разі якщо власник має документи, які підтверджують його право власності, проте державний реєстратор відмовив у проведенні державної реєстрації права власності на нерухоме майно, набутого раніше на законних підставах до 2013 року, яке знаходиться на окупованій рф території.

Як зазначалось власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України).

Учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи (далі - особи) (частина перша статті 2 ЦК України).

Основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу (далі - закон). Якщо суб`єкт права законодавчої ініціативи подав до Верховної Ради України проект закону, який регулює цивільні відносини інакше, ніж цей Кодекс, він зобов`язаний одночасно подати проект закону про внесення змін до Цивільного кодексу України. Поданий законопроект розглядається Верховною Радою України одночасно з відповідним проектом закону про внесення змін до Цивільного кодексу України. Зміни до цього Кодексу можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Цивільного кодексу України (частина друга статті 4 ЦК України).

Ієрархія актів цивільного законодавства може базуватися на їх юридичній силі (вимір по вертикалі). Вона поширюється, по-перше, на співвідношення закону та підзаконних актів та, по-друге, на співвідношення Конституції та законів (як кодексів, так і інших (поточних)). Одночасно слід визнати існування ієрархії між ЦК та іншими (поточними) законами, що регулюють цивільні відносини. Ця ієрархія базується на визнанні ЦК основним актом цивільного законодавства (вимір ієрархії по горизонталі). Стосовно виміру ієрархії актів цивільного законодавства по горизонталі, то в статті 4 ЦК України закріплюється пріоритет норм ЦК (як основного регулятора приватних відносин) над нормами інших законів. Такий спосіб вирішення колізії норм ЦК з нормами інших законів, із констатацією пріоритету норм ЦК над нормами інших законів, підтримувався, зокрема, Конституційним Судом України (див. рішення від 13 березня 2012 року у справі № 5-рп/2012), Верховним Судом України, Великою Палатою Верховного Суду, касаційними судами (див. постанову Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13, постанову Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2023цс15, постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року в справі № 334/3161/17 (провадження № 14-188цс20), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2023 року в справі № 676/47/21 (провадження № 61-8014св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 753/95/21 (провадження № 61-3800сво23)).

Обміркувавши викладене, касаційний суд зауважує, що:

парламент передбачає, що участь в цивільних відносинах беруть саме особи. Вказана конструкція є матеріальною (цивільною), передбачена Цивільним кодексом України, який прийнятий Верховною Радою України і є основним актом цивільного законодавства України;

невизнання суб`єктивного цивільного права - це дія чи бездіяльність фізичної або юридичної особи, а не державного реєстратора, яка за змістом становить заперечення існування суб`єктивного цивільного права іншої особи. Особа, яка не визнає чуже право, в жодній із форм не претендує на нього. Таке невизнання є пасивним запереченням наявності в особи права, яке безпосередньо не спричиняє шкоду останньому, але створює невизначеність у правовому статусі носія права;

оспорювання суб`єктивного цивільного права - це дія чи бездіяльність фізичної або юридичної особи, а не державного реєстратора, яка полягає у запереченні належності обсягу чи змісту відповідного суб`єктивного цивільного права;

тому у разі відмови державного реєстратора у проведенні державної реєстрації права власності на нерухоме майно на тимчасово окупованій рф території, набуте до 2013 року на законних підставах, не можна застосувати позов про визнання права власності. Наявність з державним реєстратором такого спору (за відсутності державної реєстрації речових прав третіх осіб) означає, що його слід розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом (частина перша статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба в з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (VYERENTSOV v. UKRAINE, № 20372/11, § 65, від 11 квітня 2013 року; DEL RIO PRADA v. SPAIN, № 42750/09, § 93, від 21 жовтня 2013 року).

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає за необхідне передати справу на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду для відступу від висновків стосовно права особи, яка є власником нерухомого майна, набутого раніше на законних підставах, що знаходиться на окупованій рф території, але таке право не визнається іншою особою (зокрема, державою), на захист такого порушеного права в порядку позовного провадження на підставі статті 392 ЦК України, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 квітня 2025 року в справі № 201/9106/24 (провадження № 61-14272св24), в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2026 року в справі № 336/10861/25 (провадження № 61-829ск26)і зробити висновок:

«….парламент передбачає, що участь в цивільних відносинах беруть саме особи. Вказана конструкція є матеріальною (цивільною), передбачена Цивільним кодексом України, який прийнятий Верховною Радою України і є основним актом цивільного законодавства України;

невизнання суб`єктивного цивільного права - це дія чи бездіяльність фізичної або юридичної особи, а не державного реєстратора, яка за змістом становить заперечення існування суб`єктивного цивільного права іншої особи. Особа, яка не визнає чуже право, в жодній із форм не претендує на нього. Таке невизнання є пасивним запереченням наявності в особи права, яке безпосередньо не спричиняє шкоду останньому, але створює невизначеність у правовому статусі носія права;

оспорювання суб`єктивного цивільного права - це дія чи бездіяльність фізичної або юридичної особи, а не державного реєстратора, яка полягає у запереченні належності обсягу чи змісту відповідного суб`єктивного цивільного права;

тому у разі відмови державного реєстратора у проведенні державної реєстрації права власності на нерухоме майно на тимчасово окупованій рф території, набуте до 2013 року на законних підставах, не можна застосувати позов про визнання права власності. Наявність з державним реєстратором такого спору (за відсутності державної реєстрації речових прав третіх осіб) означає, що його слід розглядати за правилами адміністративного судочинства».

Керуючись статтями 260, 403, 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Передати справу № 755/5387/24 на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко