КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/3754/2026
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 березня 2026 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Дніпровського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Галагана В.І. в м. Київ 21 жовтня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У вересні 2025 року позивач ТОВ «Коллект Центр» звернувся до суду з даним позовом, просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за договором № 5081054 від 15 вересня 2021 року в розмірі 101901,25 грн., понесені витрати на сплату судового збору в розмірі 2422,40 грн. та правову допомогу в розмірі 25000 грн.

Позов мотивував тим, що 15 вересня 2021 року ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 уклали договір № 5081054. Згідно п. 1.1 договору кредитодавець зобов`язався на умовах, визначених цим договором, на строк, визначений п. 1.3 договору, надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі, визначений у п. 1.2 договору, а позичальник зобов`язується повернути кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у встановлений п. 1.4 договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та строки/терміни, що визначені договором. Відповідно до п. 1.2 договору сума (загальний розмір) кредиту становить 5000 грн., відповідно до п. 1.5.2 договору проценти за користування кредитом 7500 грн. нараховуються за ставкою 1,25 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Згідно п. 1.6 договору стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Відповідно до розділу 2 сторонами узгоджено умови щодо плати за кредитом, пролонгації строку користування кредитом, повернення кредиту тощо.

Згідно п. 6.1 договору, цей договір укладається в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі кредитодавця та доступний зокрема через сайт кредитодавця та/або відповідний мобільний додаток чи інші засоби.

Відповідно до п. 6.3 договору, приймаючи пропозицію кредитодавця про укладення цього договору, позичальник також погоджується з усіма додатками та невід`ємними частинами (у т.ч. Правилами, Паспортом споживчого кредиту та Графіком платежів) договору в цілому та підтверджує, що він ознайомлений та погоджується з усіма визначеннями, умовами та змістом, повністю розуміє і зобов`язується неухильно дотримуватись умов договору та Правил надання фінансових кредитів (послуг) кредитодавцем, що розміщені на сайті кредитодавця та є невід`ємною частиною цього договору.

Згідно п. 6.4 договору укладення кредитодавцем договору з позичальником у електронній формі юридично є еквівалентним отриманню кредитодавцем ідентичного за змістом договору, який підписаний власноручним підписом позичальника, у зв`язку з чим створює для сторін такі ж правові зобов`язання та наслідки.

Згідно п. 6.5 договору цей договір прирівнюється до такого, що укладений у письмовій формі.

Підписанням договору відповідач підтвердив, що він ознайомлений з усіма його істотними умовами та йому була надана вся інформація, передбачена вимогами чинного законодавства. Таким чином, відповідач здійснив дії, спрямовані на укладення договору шляхом заповнення заяви про надання (отримання) кредиту на сайті, з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору, та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки, на рахунок якої в подальшому кредитодавцем було перераховано грошові кошти в розмірі, встановленому договором.

Станом на сьогоднішній день строк повернення грошових коштів за договором наступив, але відповідач не виконує свої зобов`язання, грошові кошти не повертає, проценти за користування коштами не сплачує.

26 січня 2022 року було укладено договір № 26-01/2022-83, відповідно до якого ТОВ «Мілоан» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» право вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 5081054.

10 січня 2023 року було укладено договір № 10-01/2023, відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступило на користь ТОВ «Коллект Центр» право вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 5081054. Таким чином, ТОВ «Коллект Центр» наділено правом вимоги до відповідача за договором № 5081054.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2025 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Коллект Центр» заборгованість за кредитним договором № 5081054 від 15 вересня 2021 року в розмірі 101901,25 грн., судовий збір в розмірі 2422,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 грн.

Відповідач ОСОБА_1 у особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність рішення, порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2025 року.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказував, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження розрахунку заборгованості і самої суми кредиту, оскільки такий розрахунок, який долучено до матеріалів справи, формується одноособово позивачем, з можливістю внесення будь-яких даних, які фактично нічим не підтверджені. Немає належних доказів, що договір про надання кредиту був підписаний саме ним, а також відомостей про те, що кредитні кошти дійсно були йому надані. Саме по собі його звернення до банку із заявою про надання кредиту, погодження між сторонами умов кредитування та підписання кредитного договору не є доказом фактичного отримання позичальником кредитних коштів, оскільки зазначена позивачем сума отриманого кредиту на підтверджена жодними доказами.

Просив надати належну оцінку відсутності доказів того, що позичальник був ознайомлений саме з тими Умовами, Тарифами і Паспортом кредиту, які позивач надав на підтвердження своїх позовних вимог. Відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ним фінансова компанія дотрималась вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважає узгодженими позивач. Роздруківка з сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постановах Верховного Суду України і не спростовано позивачем при поданні даного позову.

Відповідно, позивачем не було доведено належними та допустимими доказами під час розгляду справи обставини та умови, що стосуються укладення між сторонами кредитного договору щодо погодження процентної ставки за користування кредитними коштами, розміру пені та комісії. Отже, вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі, що перевищує наданий кредитний ліміт, є недоведеними та необґрунтованими.

Зазначав, що за умовами кредитного договору ОСОБА_1 отримав кредит строком до 15 жовтня 2021 року. З розрахунку заборгованості слідує, що проценти за користування кредитом, нараховані за період до 10 січня 2023 року, тобто після встановленого строку користування ним. З урахуванням строку користування кредитом, визначеного вказаним кредитним договором, доказів продовження якого матеріали справи не містять, нарахування процентів за користування кредитом після спливу цього строку є безпідставним і стягненню не підлягає.

Вказував, що оскільки позивачем не доведено факту укладення кредитного договору в належній формі та узгодження його істотних умов, як то відсотки за користування кредитом, комісія та її розмір, неустойка та її розмір, відповідно такий договір в силу ч. 2 ст. 1055 ЦК України є нікчемним і підстави для стягнення заборгованості відсутні.

Зазначав, що сума витрат позивача на правничу допомогу є завищеною та не відповідає реальним часовим втратам і складності цієї категорії справ. Зокрема, справа стосується типового кредитного спору, який не є новим чи складним з точки зору застосування норм права, не потребує поглибленого аналізу судової практики або значного часу на підготовку процесуальних документів. Заявлена до стягнення сума 25000 грн. є необґрунтованою і такою, що не відповідає принципу розумності і необхідності. В зв`язку з цим просив суд відмовити у задоволенні вимог про стягнення витрат на правничу допомогу в повному обсязі або зменшити розмір таких витрат до обґрунтованого рівня.

Від позивача ТОВ «Коллект Центр» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, наводив власні спростування доводів апеляційної скарги.

Звертав увагу, що апелянтом ні в суді першої інстанції, ні до апеляційної скарги не надано жодного відповідного доказу на підтвердження своїх заперечень.

Повідомляв, що підписанням договору позивач підтвердив, що ознайомлений з усіма істотними умовами та йому була надана вся інформація, передбачена вимогами чинного законодавства (п. 6.3 договору).

Наголошував, що електронні правочини оформляються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину, воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі.

Вказував, що згідно з положеннями Законів України «Про електронні довірчі послуги» та «Про електронну комерцію» різниця між одноразовим ідентифікатором та електронним цифровим підписом полягає лише в способі ідентифікації підписувача та ступеня захисту такого підпису, але юридично вони мають однакову силу.

Зазначав, що наявна в матеріалах справи довідка про ідентифікацію, яка містить всю необхідну інформацію щодо здійсненого електронного підпису одноразовим ідентифікатором, є належним доказом вчинення позичальником підписання кредитного договору в електронній формі згідно вимог ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію».

Посилаючись на правові висновки Верховного Суду, вважав, що позивачем належним чином підтверджено факт укладення кредитного договору шляхом підписання його електронним підписом одноразовим ідентифікатором відповідно до вимог ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію».

Щодо доказів на підтвердження факту видачі кредитних коштів, зауважував, що первісний кредитор є небанківською фінансовою установою та здійснює свою діяльність з видачі коштів у позику на підставі спеціальної ліцензії та відповідно до норм чинного законодавства. Здійснення переказу коштів не охоплюється цією ліцензією, а отже для видачі кредитів у безготівковій формі первісний кредитор має залучати надавача платіжних послуг. В даному випадку переказ грошових коштів був проведений за допомогою платіжної системи LiqPay.

Зауважував, що кредитодавець не отримує повні реквізити банківської картки, які необхідні для здійснення операцій по карті через Інтернет. Сам переказ на виконання договору здійснюється надавачем платіжних послуг на замовлення кредитодавця. Судом установлено, що кредитодавцем умови укладеного договору виконано та надано відповідачу 20000 грн. кредиту на карту НОМЕР_1 *48 за допомогою системи LiqPay, що підтверджується відповідною квитанцією, яка є належним доказом видачі кредиту, і аналогічного висновку щодо належності і допустимості такого доказу дійшов Верховний Суд в постанові від 12 червня 2023 року у справі № 263/3470/20.

Вказував, що спеціальним нормативно-правовим актом щодо регулювання спірних правовідносин є Закон України «Про електронну комерцію», тому посилання заявника на ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» є безпідставним.

Таким чином, матеріали справи містять належні докази на підтвердження виконання кредитодавцем своїх зобов`язань за договором щодо видачі кредитних коштів, що відповідає вимогам ст. 13 Закону України «Про електронну комерцію».

Звертав увагу, що відповідно до наданого розрахунку заборгованості відповідачем здійснювалось погашення за отриманими кредитними коштами за кредитним договором, що є визнанням з його боку існування зобов`язань за договором.

Акцентував, що у п. 5 розділі договору про споживчий кредит міститься застереження, яким позичальник підтверджує, що до укладення договору уважно ознайомився з текстом кредитного договору та правилами, а також отримав від кредитодавця інформацію, надання якої передбачено чинним законодавством України.

Зазначав, що апелянт не надає суду доказів, які б підтверджували повне належне виконання ним зобов`язань, які б спростовували суму заборгованості. При цьому рішенням суду детально проаналізовано розрахунок заборгованості.

Пояснював, що як погоджено сторонами у договорі, строк користування кредитом подовжується у разі наявності непогашеної заборгованості, що не потребує додаткових дій ні від кредитора, ні від позичальника. Сторони договору погодили окремий випадок автоматичної пролонгації, і підписанням даного договору відповідач погодився на зазначені умови. Отже, кредитором нараховано заборгованість відповідно до умов укладеного договору, якими погоджено, що за користування кредитними коштами кредитором нараховуються відсотки за користування кредитом за весь період фактичного користування, в тому числі і у випадку прострочення виконання грошового зобов`язання.

Посилався на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду про те, що ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов`язань є неприпустимим.

Повідомляв про орієнтовний розмір витрат на правничу допомогу, які позивач планує понести під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції, в розмірі 10000 грн., з наданням відповідних доказів у визначений законом строк.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що 15 вересня 2021 року ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 уклали договір про споживчий кредит № 5081054 в електронній формі шляхом його підписання одноразовим ідентифікатором F50314, про що наявна відмітка на першій сторінці договору (а. с. 6 зворот).

За умовами п. 1.1 договору кредитодавець зобов`язується на умовах, визначених цим договором, на строк, визначений п. 1.3 договору, надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі, визначений у п. 1.2 договору, а позичальник зобов`язується повернути кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у встановлений п. 1.4 договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та строки/терміни, що визначені договором. Відповідно до п. 1.2 договору сума (загальний розмір) кредиту становить 20000 грн., відповідно до п. 1.3 договору кредит надається строком на 30 днів з 15 вересня 2021 року (строк кредитування). Відповідно до п. 1.4 договору термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом (дата платежу) 15 жовтня 2021 року.

Згідно п. 1.5 договору загальні витрати позичальника за кредитом, що включають загальну суму зборів, платежів та інших витрат позичальника, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом та комісії (без врахування суми (тіла) кредиту) складають 9500 грн. в грошовому виразі та 11215 відсотків річних у процентному значенні (орієнтовна реальна річна процентна ставка) і включає в себе складові, визначені у п.п. 1.5.1 - 1.5.2 договору. Орієнтовна загальна вартість кредиту для позичальника, що складається з суми загального розміру кредиту та загальних витрат позичальника за кредитом, складає 29500 грн. Загальні витрати позичальника за кредитом, орієнтовна реальна річна процентна ставка, орієнтовна загальна вартість кредиту для позичальника, а також строк кредиту розраховані, виходячи з припущення, що позичальник отримає кредитні кошти в день укладення цього договору, а строк кредитування залишиться незмінним та що кредитодавець і позичальник виконають свої обов`язки на умовах та у строки, визначені в цьому договорі, зокрема позичальник здійснить повне погашення заборгованості в термін, вказаний в п. 1.4 договору. Позичальник розуміє та погоджується, що наведені в цьому пункті показники не підлягають оновленню у випадку продовження позичальником строку кредитування, часткового дострокового погашення заборгованості чи прострочення виконання ним зобов`язань.

Згідно п. 1.5.1 договору, комісія за надання кредиту 2000 грн., яка нараховується за ставкою 10 % від суми кредиту одноразово.

Відповідно до п. 1.5.2 договору проценти за користування кредитом 7500 грн. нараховуються за ставкою 1,25 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом.

Згідно п. 1.6 договору стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом.

Відповідно до п. 2.1 договору кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок.

Згідно п. 2.3.1.2 договору позичальник може збільшити строк кредитування на 1 день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз, коли позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. У випадку, якщо внаслідок чергового продовження строку кредитування позичальником у спосіб, вказаний цим пунктом, загальний період пролонгації на стандартних (базових) умовах перевищить 60 днів, таке продовження здійснюється на кількість днів, що залишилась до досягнення загальним строком пролонгації на стандартних (базових) умовах 60 днів.

Згідно п. 4.2 договору у разі прострочення позичальником зобов`язань зі сплати заборгованості згідно з умовами цього договору, кредитодавець, починаючи з дня наступного за датою спливу строку кредитування, з урахуванням пролонгацій та оновлених графіків платежів, що складаються у зв`язку з продовженням строку кредитування (пролонгацією), має право (не обов`язок) нарахувати проценти за стандартною (базовою) ставкою, передбаченою п. 1.6 договору в якості процентів за порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України. У випадку нарахування процентів, вважається, що ця умова договору встановлює інший розмір процентів в розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України, на рівні стандартної (базової) ставки, передбаченої п. 1.6 договору. Обов`язок позичальника по сплаті таких процентів настає після відповідної вимоги кредитодавця.

Згідно п. 4.3 договору, кредитодавець на свій розсуд може не застосувати жодного виду відповідальності, передбаченої п. 4.1, 4.2 цього договору, застосувати один з них або всі одночасно. Вимога кредитодавця про сплату вказаних процентів та/або пені позичальником вважається здійсненою, якщо заборгованість зі сплати процентів та/або пені відображена в особистому кабінеті позичальника чи іншим чином доведена до його відома (листування, повідомлення тощо).

Згідно п. 6.1 договору, цей договір укладається в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі кредитодавця та доступний зокрема через сайт кредитодавця та/або відповідний мобільний додаток чи інші засоби.

Згідно п. 6.2 договору розміщені в особистому кабінеті позичальника проект цього договору або інформація з посиланням на нього є пропозицією кредитодавця про укладення кредитного договору (офертою). Відповідь про прийняття пропозиції про укладення цього договору (акцепт) надається позичальником шляхом відправлення кредитодавцю електронного повідомлення та відбувається із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який надсилається кредитодавцем електронним повідомленням (sms) на мобільний телефон позичальника, а позичальник використовує одноразовий ідентифікатор (отриману алфавітно-цифрову послідовність) для підписання цього договору/електронного повідомлення про прийняття пропозиції про його укладення (акцепту). Електронне повідомлення (акцепт) може бути відправлено позичальником через сайт кредитодавця, мобільний додаток, месенджери або у sms-повідомленні з мобільного телефону позичальника на номер 2277. Після укладення цей договір надається позичальнику шляхом розміщення в особистому кабінеті позичальника. Додатково укладений кредитний договір та/або повідомлення про його укладення може бути на розсуд кредитодавця направлено позичальнику на електронну пошту або іншими каналами (засобами) зв`язку, наданими позичальником кредитодавцю.

Відповідно до п. 6.3 договору, приймаючи пропозицію кредитодавця про укладення цього договору, позичальник також погоджується з усіма додатками та невід`ємними частинами (у т.ч. Правилами, Паспортом споживчого кредиту та Графіком платежів) договору в цілому та підтверджує, що він ознайомлений та погоджується з усіма визначеннями, умовами та змістом, повністю розуміє і зобов`язується неухильно дотримуватись умов договору та Правил надання фінансових кредитів (послуг) кредитодавцем, що розміщені на сайті кредитодавця та є невід`ємною частиною цього договору.

Згідно п. 6.4 договору укладення кредитодавцем договору з позичальником у електронній формі юридично є еквівалентним отриманню кредитодавцем ідентичного за змістом договору, який підписаний власноручним підписом позичальника, у зв`язку з чим створює для сторін такі ж правові зобов`язання та наслідки.

Згідно п. 6.5 договору цей договір прирівнюється до такого, що укладений у письмовій формі.

Додатками до договору про споживчий кредит № 5081054 від 15 вересня 2021 року є графік платежів, яким передбачено, що 15 жовтня 2021 року підлягало поверненню тіло кредиту в розмірі 20000 грн., проценти за користування кредитом 7500 грн. та комісія за надання кредиту 2000 грн., всього 29500 грн. (а. с. 11), а також паспорт споживчого кредиту (а. с. 12).

На а. с. 12 (зворот) знаходиться копія анкети-заяви на кредит № 5081054, складена від імені ОСОБА_1 , із зазначенням особистих даних (номер РНОКПП, реквізити паспорту, адреса реєстрації та проживання, номер мобільного телефону та електронної пошти), а також відображено хронологію процесу оформлення та розгляду заяви № 5081054 з часовими відмітками перевірки відповідної дії в інформаційно-телекомунікаційній системі. Зазначено погоджені умови кредитування, а саме замовлена та погоджена сума 20000 грн., замовлений та погоджений строк 30 днів, ставка процентів 1,25 % за кожен день користування (а. с. 13).

На а. с. 18 знаходиться копія довідки про ідентифікацію, складеної ТОВ «Мілоан», якою підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , з яким укладено договір № 5081054 від 15 вересня 2021 року, ідентифікований ТОВ «Мілоан». Акцепт договору позичальником (підписання аналогом ЕЦП у формі одноразового ідентифікатора F50314), який відправлено позичальнику 15 вересня 2021 року на номер телефону НОМЕР_3 .

На а. с. 18 (зворот) знаходиться копія квитанції системи LiqPay від 15 вересня 2021 року, у якій зазначено призначення платежу: кошти згідно договору 5081054, суму платежу 20000 грн., платіжний метод: карта VISA, номер платіжного інструменту 414943*48.

26 січня 2022 року ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Вердикт Капітал» уклали договір факторингу № 26-01/2022-83, згідно п. 2.1 якого за цим договором клієнт - первісний кредитор зобов`язується відступити за плату право грошової вимоги у сумі 83 672 331,46 грн., а фактор зобов`язується, здійснивши фінансування в порядку, передбаченому цим договором, прийняти право грошової вимоги до боржників, що належить клієнту, і стає новим кредитором за договорами про надання фінансових послуг, укладеними між клієнтом і боржниками (а. с. 38 - 42).

Згідно реєстру боржників до договору факторингу № 26-01/2022-83, на користь ТОВ «Вердикт Капітал» було відступлено право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 5081054 від 15 вересня 2021 року (а. с. 50).

10 січня 2023 року ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» уклали договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги № 10-01/2023, згідно п. 2.1 якого за цим договором в порядку та на умовах, визначених цим договором, первісний кредитор відступає шляхом продажу новому кредитору належні первісному кредитору, а новий кредитор набуває у обсязі та на умовах, визначених цим договором, права вимоги первісного кредитора до боржників, зазначених у додатках № 1 та № 3 цього договору (а. с. 22 - 26).

Згідно реєстру боржників до договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги № 10-01/2023, на користь ТОВ «Коллект Центр» було відступлено право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 5081054 від 15 вересня 2021 року (а. с. 35 - 37).

Згідно відомості про щоденні нарахування та погашення, складеної ТОВ «Мілоан» за кредитним договором 5081054, боржник ОСОБА_1 , заборгованість за тілом кредиту складає 17100 грн., по процентам 58006,25 грн. по комісії 2000 грн., всього 77106,25 грн. Нарахування процентів відображено до 05 січня 2022 року (а. с. 19 - 20).

ТОВ «Вердикт Капітал» складено розрахунок заборгованості за кредитним договором, згідно якого станом на 10 січня 2023 року заборгованість по основній сумі кредиту становить 17100 грн., за відсотками 58006,25 грн., з комісії 2000 грн., нараховані відсотки за кредитним договором 24795 грн., нараховані 3 % річних за користування грошовими коштами відповідно до ст. 625 ЦК України - 0 грн., загальна сума 77106,25 грн. (а. с. 20 зворот).

Аналогічні відомості щодо заборгованості за кредитним договором зазначені в розрахунку, складеному ТОВ «Коллект Центр» (а. с. 21).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 634, 638 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 цього Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилами ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема змагальність сторін та диспозитивність.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 80 ЦПК України передбачає достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Отже, за змістом цих норм процесуального права сторона справи зобов`язана та має право довести обставини, на які вона посилається на підставі доказів, які вона надає самостійно або за допомогою суду.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

Апеляційний суд не погоджується з запереченнями відповідача у апеляційній скарзі щодо факту укладення кредитного договору 15 вересня 2021 року та відсутності домовленості щодо конкретних умов кредитного договору, оскільки такі доводи спростовуються наданими позивачем належними та допустимими доказами - роздруківкою інформації з електронного файлу, що визначає послідовні дії учасників електронної комерції (фінансової установи та споживача) в ІТС, якою зафіксовано чітку послідовність (хронологію) всіх дій фінансової установи та споживача щодо укладення електронного договору в інформаційно-телекомунікаційній системі, яку фінансова установа використовує для укладення електронних договорів, а також анкетою-заявою, у якій зазначено особисту інформацію позичальника, а саме прізвище, ім`я, по батькові, серію та номер паспорта, сімейний стан, освіту, адресу проживання, адресу реєстрації, номери засобів зв`язку, інформацію про місце роботи. Доказів отримання ТОВ «Мілоан» персональних даних відповідача всупереч його волі останнім не надано.

Крім того, у довідці про ідентифікацію ТОВ «Мілоан» зазначено, що акцепт договору позичальником здійснено за допомогою одноразового ідентифікатора F50314, надісланого на номер телефону НОМЕР_4 , що відповідає номеру телефону, зазначеному у анкеті-заяві на кредит, та безпосередньо у апеляційній скарзі. ОСОБА_1 не повідомлялося, що зазначений номер засобу зв`язку йому не належить, або що його телефоном заволоділа інша особа.

Верховний Суд у постановах від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 та від 10 червня 2021 року у справі № 234/7159/20 зробив правовий висновок щодо правомірності укладання сторонами кредитного договору в електронній формі та його відповідність вимогам закону, в тому числі Закону України «Про електронну комерцію».

Про відповідність електронного правочину, підписаного за допомогою одноразового ідентифікатора за домовленістю сторін, вимогам закону, висловив свою позицію Верховний Суд у постанові від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19.

Таким чином, ОСОБА_1 подав анкету-заявку та погодився з умовами кредитування, які безпосередньо зазначені в електронному договорі, підписаному ним електронним підписом за допомогою одноразового ідентифікатора, в тому числі щодо суми кредиту, строку кредитування, розмір і порядок нарахування процентів за користування кредитом.

Разом із тим, кредитний договір має консенсуальний характер, оскільки на відміну від договору позики набирає чинності з моменту, коли сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов (ч. 1 ст. 638 ЦК). Це, в свою чергу, надає сторонам кредитного договору право на відмову від надання або одержання кредиту за вже укладеним договором. Таким чином, укладення кредитного договору підтверджує наявність правовідносин, що наділяє сторін певними правами і обов`язками, однак сам факт укладення договору не є беззаперечним доказом наявності заборгованості.

Задовольняючи позов про стягнення заборгованості за кредитним договором, судом першої інстанції не встановлено, чим саме підтверджується надання кредитних коштів ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 1 - 3 ст. 13 Закону України «Про електронну комерцію» розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України.

Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України.

Способи, строки та порядок розрахунків у сфері електронної комерції визначаються в електронному договорі з урахуванням вимог законодавства України.

Продавець (виконавець, постачальник), оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала оплату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві (замовнику, споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чи касовий чек, квиток, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів, із зазначенням дати здійснення розрахунку.

На підтвердження обставин перерахування відповідачу кредитних коштів позивачем було надано копію квитанції системи LiqPay від 15 вересня 2021 року, у якій зазначено призначення платежу: кошти згідно договору 5081054, суму платежу: 20000 грн., платіжний метод: карта VISA, номер платіжного інструменту: 414943*48.

Судом першої інстанції не звернуто увагу, що надана позивачем на підтвердження перерахування коштів відповідачу квитанція Liqpay не є належним доказом, який підтверджує здійснення фінансової операції щодо переказу коштів, оскільки квитанція не містить даних щодо власника банківської картки, на яку були перераховані кошти, повного номеру картки, що позбавляє можливості вважати доведеним факт переказу ТОВ «Мілоан» коштів у зазначеному позивачем розмірі на картковий рахунок, який належить саме відповідачу.

З огляду на вказане, матеріали справи не містять належних доказів, підтверджуючих виконання ТОВ «Мілоан» умов кредитного договору № 5081054 від 15 вересня 2021 року щодо здійснення безготівкового переказу грошової суми на банківський рахунок позичальника шляхом використання вказаних позичальником реквізитів електронного платіжного засобу.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження належності електронного платіжного засобу із неповно зазначеними реквізитами, саме ОСОБА_1 . При цьому ані кредитний договір, ані анкета-заява на кредит не містять реквізитів картки або рахунку позичальника взагалі.

Не заявлялось стороною позивача в суді першої інстанції у відповідному процесуальному порядку і клопотань про витребування доказів для підтвердження обставин, на які посилається ТОВ «Коллект Центр».

Відтак, з огляду на докази, наявні в матеріалах справи, суд був позбавлений можливості ідентифікувати належність електронного платіжного засобу відповідачу, оскільки повної інформації щодо номеру банківської картки або ж номеру банківського рахунку відповідача матеріали справи не містять.

За вказаних обставин позивачем не доведено існування заборгованості за кредитним договором № 5081054 від 15 вересня 2021 року.

Апеляційний суд відхиляє посилання позивача у відзиві на апеляційну скаргу на постанову Верховного Суду від 12 червня 2023 року у справі № 263/3470/20 про те, що квитанція платіжної системи LiqPay є належним доказом видачі кредиту, з огляду на відсутність таких висновків у зазначеній постанові Верховного Суду.

Предметом позову в справі № 263/3470/20 було визнання кредитного договору недійсним, в межах якої судами встановлювались обставини укладення кредитного договору в електронній формі, а не фактичного отримання кредитних коштів.

Натомість, у справі № 263/3470/20 Верховний Суд погодився з висновками апеляційного суду, який, встановивши, що без здійснення вказаних дій позивачем кредитний договір не міг бути укладений сторонами, дійшов обґрунтованого висновку, що цей правочин відповідно до Закону за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі позивача.

Доводи позивача у відзиві на апеляційну скаргу, що первісний кредитор є небанківською фінансовою установою та здійснює свою діяльність з видачі коштів у позику на підставі спеціальної ліцензії, якою не охоплюється здійснення переказу коштів, в зв`язку з чим для видачі кредитів у безготівковій формі первісний кредитор має залучати надавача платіжних послуг, і що при видачі кредиту кредитодавець не отримує повні реквізити банківської картки, які необхідні для здійснення операцій по карті через Інтернет, не є підставою для звільнення позивача від доказування цих обставин і не є самі по собі підставою для задоволення позову, оскільки позивач ТОВ «Коллект Центр» не був позбавлений можливості звернутися до суду першої інстанції з клопотанням про витребування у банку-емітента доказів належності кредитної картки саме відповідачу, а також виписки з рахунку на підтвердження перерахування кредитних коштів, однак на власний розсуд такою можливістю не скористався.

Посилання позивача у відзиві на апеляційну скаргу, що відповідно до наданого розрахунку заборгованості відповідачем здійснювалось погашення за отриманими кредитними коштами за кредитним договором, що є визнанням з його боку існування зобов`язань за договором, відхиляються апеляційним судом як такі, що не підтверджені належними та допустимими доказами.

Так, розрахунок заборгованості не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані позивачем в позовній заяві, а, отже, не є належним доказом наявності заборгованості. Зазначений розрахунок із зазначенням конкретного розміру заборгованості, є документом, що створений самим позивачем, внутрішнім документом фінансової установи, не містить відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит, а відтак, інформація зазначена в ньому, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких він був складений, не може бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає позивач.

Решта доводів відзиву на апеляційну скаргу, які наводяться позивачем, виходячи з його припущення щодо надання відповідачу кредитних коштів, відхиляються апеляційним судом, оскільки даних обставин позивачем під час розгляду справи в суді першої інстанції належними та допустимими доказами доведено не було.

Враховуючи наведене, висновки суду першої інстанції про задоволення позову є передчасними та помилковими, рішення суду першої інстанції ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права, відтак, судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Вирішуючи позов ТОВ «Коллект Центр» по суті, апеляційний суд виходить із того, що ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 дійсно було підписано кредитний договір від 15 вересня 2021 року № 5081054, за умовами якого позивач мав надати позичальникові грошові кошти в розмірі 20000 грн., однак належні та допустимі докази надання ОСОБА_1 кредитних коштів в матеріалах справи відсутні, відтак апеляційний суд приходить до висновку про недоведеність та необґрунтованість позову та відсутність підстав для його задоволення.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо безпідставності нарахування процентів за користування кредитом поза межами строку кредитування, апеляційний суд враховує, що за обставин недоведеності отримання відповідачем кредитних коштів відсотки за користування кредитом не підлягали нарахуванню кредиторами за будь-який період та в будь-якому розмірі.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування, із прийняттям нової постанови про відмову в позові.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та стягує з позивача на користь відповідача судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 3633 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2025 року скасувати та прийняти нову постанову.

Відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» в позові до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» (м. Київ вул. Мечнікова 3 оф. 306 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір в розмірі 3633 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 12 березня 2026 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.