КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 760/2607/25 Головуючий у І інстанції Усатов І.А.
Провадження №22-ц/824/1099/2026 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

11 березня 2026 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Приходька К.П.,

за участі секретаря Кононової Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 28 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2025 року ОСОБА_1 , звернувся до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 18 грудня 2020 року у справі № 760/26566/20 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 472 Митного кодексу України та застосовано стягнення у вигляді штрафу у розмірі 120 666,96 грн з конфіскацією товару.

Товари, які підлягали конфіскації, були тимчасово вилучені по протоколу про порушення митних правил № 1536/10000/20, що вбачається із тексту рішення суду у справі № 760/26566/20.

29 листопада 2021 року ДВ Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № НОМЕР_1 з примусового виконання постанови №760/26566/20 від 18 грудня 2020 року про конфіскацію товару.

Державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) інформація про ОСОБА_1 , як боржника у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, була внесена до Єдиного реєстру боржників, незважаючи на те, що будь-якої заборгованості у нього не було. Дані обставини підтверджуються інформацією з Єдиного реєстру боржників щодо ОСОБА_2 станом на 24 січня 2025 року.

З метою виключення відомостей про себе з Єдиного реєстру боржників, позивач звертався до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), однак отримав відмову.

У позові ОСОБА_1 вказував про відсутність зобов`язань в частині конфіскації, оскільки товар, який підлягав конфіскації, ніколи не належав ОСОБА_3 , а перебував у власності юридичної особи, на адресу якої він надійшов - ТОВ «Спейстрейд 111», а ОСОБА_2 здійснював лише надання митно-брокерських послуг з метою випуску у вільний обіг товару, який був предметом конфіскації.

Єдиним можливим варіантом для винесення постанови про виключення відомостей про ОСОБА_2 з Єдиного реєстру боржників вважав виключення на підставі судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 просив суд зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) виключити з Єдиного реєстру боржників відомості стосовно ОСОБА_1 , як боржника у виконавчому провадженні НОМЕР_2.

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 28 квітня 2025 року відмовлено у відкритті провадження.

Не погоджуючись з даною ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу Солом'янського районного суду м. Києва від 28 квітня 2025 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що підставою позову у справі № 760/2607/25 є наявність відомостей про ОСОБА_1 у Єдиному реєстрі боржників, що порушує його права визначені ст. 41 Конституції України, оскільки перешкоджає останньому розпоряджатись його майном.

За таких умов позов спрямовано на захист цивільних прав позивача, пов`язаних з забезпеченням можливості реалізації власником належних ОСОБА_4 прав, які виходять зі змісту права власності та фактично є різновидом негаторного позову.

Звертає увагу апеляційного суду на те, що подальше перебування позивача у статусі постійного боржника у зв`язку із наявністю у Єдиному реєстрі боржників відомостей, внесених при відкритті виконавчого провадження НОМЕР_2, при тому що стягувач не пред`являв виконавчий документ до виконання повторно і відсутні судові рішення про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, є невиправданим та непропорційним заявленій в законодавстві легітимній меті.

Відзив на апеляційну скаргу у визначений судом апеляційної інстанції строк не надходив.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Кальмук Т.В. підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника заявника, з`ясувавши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем оскаржується бездіяльність державного виконавця з примусового виконання постанови Солом`янського районного суду міста Києва, ухваленої в порядку МК України та КУпАП, а не за наслідками виконання рішення, ухваленого за правилами ЦПК України, тому справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Апеляційний суд погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

У ст. 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

У відповідності до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

За вимогами ч. 1 ст. 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Із метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів. Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (ч.1 ст.19 ЦПК України).

Принципами відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

За умовами ст. 447 та ст. 448 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

ЦПК України регулює порядок оскарження у порядку цивільного судочинства дій державного виконавця, на виконанні якого перебуває судове рішення цього суду. Право на звернення зі скаргою і порядок її розгляду та постановлення ухвали пов`язані з наявністю ухваленого за правилами ЦПК України судового рішення та з його примусовим виконанням.

Натомість публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих правовідносин з їх специфічними суб`єктами та їх підпорядкованістю.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають, зокрема, у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій; на публічно-правові спори, у тому числі на спори фізичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності (ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у зазначеній редакції)).

Тому загальними критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути і пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Так, ч. 1 ст. 2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За змістом ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 287 КАС України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Ч. 5 ст. 287 КАС визначено, що адміністративні справи з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання ними рішень, ухвалених місцевим загальним судом як адміністративним судом, розглядаються місцевим загальним судом як адміністративним судом, який видав виконавчий лист.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 якого виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч.1 ст. 3 Закону України « Про виконавче провадження» підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: 1) виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України; 1-1) судові накази; 2) ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом; 3) виконавчих написів нотаріусів; 4) посвідчень комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій; 5) постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди; 6) постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом; 7) рішень інших державних органів та рішень Національного банку України, які законом визнані виконавчими документами; 8) рішень Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», а також рішень інших міжнародних юрисдикційних органів у випадках, передбачених міжнародним договором України; 9) рішень (постанов) суб`єктів державного фінансового моніторингу (їх уповноважених посадових осіб), якщо їх виконання за законом покладено на органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень.

Тому необхідно розрізняти випадки звернення до суду зі скаргою в порядку судового контролю за виконанням судових рішень (рішень, ухвал, постанов судів різних юрисдикцій) та в порядку оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби при виконанні рішень інших органів (постанов, наказів, ухвал та інших документів), які є виконавчими документами і підлягають примусовому виконанню відповідно до 3 Закону України « Про виконавче провадження»

Згідно з наведеними нормами КАС України та ЦПК України право на звернення зі скаргою на дії державного виконавця в порядку судового контролю пов`язане з наявністю судового рішення, ухваленого за правилами цивільного та адміністративного судочинства відповідно, та його примусовим виконанням.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 757/62025/17-ц.

Як вбачається з матеріалів скарги, заявник в порядку ЦПК України прагне вирішити спір, що виник у зв`язку з виконанням постанови Солом`янського районного суду м. Києва про накладення адміністративного стягнення в порядку КУпАП.

ОСОБА_1 звернувся до суду з метою захисту своїх майнових прав, які обмежуються наявністю у Єдиниму реєстрі боржників відомостей про нього, що пов`язані з бездіяльністю відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), через обставини, які виникли під час вчинення виконавчих дії у виконавчому провадженні НОМЕР_2.

Дані обставини спростовують доводи апеляційної скарги про те, що вимоги заяви не пов`язані з бездіяльністю державного виконавця.

З огляду на наведене, висновок судусуд першої інстанції, про те що вирішення даного спору не може здійснюватися в порядку цивільного судочинства є правильним

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З огляду на встановлене, висновок суду про відмову у відкритті провадження у вказаній справі є обґрунтованим.

Інші доводи апеляційної скарги позивача не спростовують законності та обґрунтованості висновків суду першої інстанції і фактично зводяться до незгоди з постановленою судом ухвалою.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена із додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, що викладені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 28 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Приходько К.П.