ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/564/26 Справа № 199/9410/24 Суддя у 1-й інстанції - Спаї В. В. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В.

за участю секретаря судового засідання Кирилішиної В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №199/9410/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування в особі Адміністрації Амур-Нижньодніпровського району міста Дніпра, про визначення місця проживання неповнолітньої дитини, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 23 квітня 2025 року, постановлену у складі судді Спаї В.В., -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання неповнолітньої дитини.

В обґрунтування позову посилається на те, що вона та відповідач є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з матір`ю у м. Кромержиж (Чеська Республіка), адже батьки дитини вирішили, що дитині та матері буде спокійніше перебувати за межами країни у безпеці.

Зазначає, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 припинений в результаті його розірвання на підставі рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 16 листопада 2023 року, відповідач є платником аліментів на утримання дитини до досягнення нею повноліття на підставі наказу, виданого Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2023 року.

У зв`язку з чим просила визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю за місцем її проживання.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 23 квітня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання неповнолітньої дитини відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій вважає, що рішення винесено без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, з неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вважає, що при розгляді справ даної категорії суд повинен виходити з інтересів самої дитини, а також дотримуватись балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах, тоді як судом взагалі не досліджено зібрані у справі докази, у рішенні взагалі не зазначено всі процесуальні ухвали та необґрунтовано відмовлено у затвердженні заяви про затвердження мирової угоди у справі та необґрунтовано відмовлено у заяві відповідача про визнання позовних вимог.

Зазначає, що судом не прийнято до уваги більшість доказів та пояснень, наданих позивачем та відповідачем, що виключає об`єктивність та справедливість прийнятого рішення та принципів, що стосуються прав та інтересів дитини.

Вважає, що суд першої інстанції прийшов хибного висновку, що відсутність порушеного права є самостійною підставою для відмови у позові.

Зауважує, що позивач та її син повністю соціально забезпечені, вона офіційно працевлаштована, син ходить у дитячий садочок. Мають медичні страховки, та реєстрацію місця проживання у місті Кроменжиж, Чеська Республіка, суду надані характеристики на позивача та дитину з місця проживання та місця роботи позивача.

Внаслідок загрози життю та здоров`ю дитини через масові ракетні обстріли позивач разом з сином виїхали до Чехії, де отримали тимчасовий захист та знаходяться у стійкому та безпечному середовищі.

Вважає, що дитині безпечніше залишатись з матір`ю у Чехії, з чим погоджувався і відповідач у своїх поясненнях.

Однак суд першої інстанції не звернув уваги на ці обставини.

Вказує, що відповідач подав заяву про визнання позовних вимог, що саме собою визнання позовних вимог і той факт, що він не заперечує у задоволенні позову дає підстави вважати, що між сторонами наявні неврегульовані питання щодо визначення місця проживання дитини.

Також вказує, що суд першої інстанції не правильно встановив факт наявності порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача та зроблено висновок про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

У зв`язку з чим, просить рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 23 квітня 2025 року скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання неповнолітньої дитини задовольнити та визначити місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом матір`ю за місцем її проживання.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Згідно ч.3 ст.360 ЦК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні суду апеляційної інстанції погодився з доводами апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З урахуванням вимог ст.263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Згідно зі ст.ст.1, 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач та відповідач є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження.

Позивач та сином у березні 2022 року виїхали до Чеської Республіки у зв`язку з воєнним станом в Україні, мешкають у м.Кромержиж.

Відповідач підтвердив, що переїзд позивача з дитиною до Чеської Республіки відбувся за його згодою та був викликаний воєнним станом та необхідністю перебування дитини та її матері у безпеці, де вони залишатимуться до закінчення воєнного стану, при цьому після досягнення дитиною 14 років дитина самостійно вирішить з ким з батьків вона проживатиме.

На укладені мирової угоди не наполягав, просив задовольнити апеляційну скаргу позивача.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не обґрунтувала, яке її суб`єктивне право чи охоронюваний законом інтерес порушено або не визнається особою, до якої пред`явлено позов, позивачем не надано належних та достатніх, достовірних та допустимих доказів на підтвердження порушення певних прав (інтересів) позивача діями відповідача та наявність спору між сторонами.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно із статтею 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статей 150-152, 154, 155 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Право дитини на належне батьківське виховання гарантоване законом. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Вирішуючи питання про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема: обстеження умов проживання; характеристики психоемоційного стану дитини; поведінки батьків стосовно дитини; висновку органу опіки та піклування (постанова Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 404/3499/17, провадження № 61-9074св20).

Як встановлено судом при дослідженні доказів у справі, фактично спір щодо місця проживання дитини був ініційований позивачем (матір`ю дитини), в обґрунтування якого вона зазначала, що дитина фактично проживає з нею у республіці Чехія, та зазначає, що відповідач прийняв рішення, що дійсно, він зваживши всі обставини які відбуваються і як краще дитині саме зараз, він не заперечує визначити місце проживання дитини з матір`ю до 14 років, а потім як захоче сама дитина, у зв`язку з чим і було подано заяву про затвердження мирової угоди.

Також суд наголошує, що після звернення позивача до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, відповідач не звертався до суду у встановленому порядку з самостійним позовом або із зустрічним позовом в межах розгляду даної справи про визначення місця проживання дитини разом з батьком, будь-яких належних доказів, які б свідчили про наявність спору щодо визначення місця проживання дитини із мамою суду не надано. Тобто фактично відповідач не заперечує, щоб суд ухвалив рішення про визначення місця проживання дитини з матір`ю, оскільки будь-яких належних доказів, які б свідчили про його бажання і волю щодо визначення місця проживання дитини із мамою суду не надано.

За встановлених обставин, позивачем не доведено, що на день звернення з даним позовом до суду, та на час розгляду справи по суті, у сторін виник та існував реальний спір щодо місця проживання їх з відповідачем спільної дитини, яка за згодою батька (відповідача) проживає разом із матір`ю у Чехії. Відповідач не ставить питання про визначення місця проживання дитини разом з ним. Не порушував у судовому порядку питання щодо відібрання дитини у позивача.

Крім того, відповідач в суді пояснив, що він та позивач домовились, що дитина буде проживати разом з позивачем у Чехії до закінчення воєнного стану та до виповнення дитині 14 років, після чого дитина вирішить з ким з батьків вона хоче проживати.

Зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання. При цьому той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 10 липня 2024 року у справі №127/16211/23.

Схожих висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 10 грудня 2024 року у справі №299/8679/23.

Аналізуючи встановлені судом обставини, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції і приходить до висновку про відсутність доказів того, що відповідач порушує, не визнає чи оспорює права позивача, чи є ризики їх порушення, невизнання чи оспорювання. Судом не встановлено в ході розгляду справи наявність реального спору між сторонами.

Суду також не надано доказів, які б підтверджували існування складнощів в реалізації прав дитини, яка перебуває за межами України, які вирішувались шляхом задоволення даного позову.

Отже, як вбачається з матеріалів справи, між сторонами відсутній спір про визначення місця проживання дитини, оскільки ні своїми діями, ні своєю поведінкою відповідач не виявляє наміру чи бажання на даний час змінювати місце проживання малолітньої дитини, яка проживає разом із матір`ю і знаходиться на її утриманні.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди із рішенням суду.

Таким чином суд першої інстанції дійшов правильного висновку, про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про визначення місця проживання неповнолітньої дитини.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 23 квітня 2025 року немає.

Відповідно до ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 23 квітня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складено 11.03.2026

Головуючий суддя О.В. Агєєв