ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2026 року

м. Київ

справа № 348/123/20

провадження № 61-5241св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 , яка є правонаступником ОСОБА_2 ,

відповідач за первісним та зустрічним позовом - Пасічнянська сільська рада,

відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_3 ,

розглянув при попередньому розгляді справи у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської областівід 02 грудня 2024 року у складі судді Грещука Р. П. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 18 березня 2025 року у складі колегії суддів: Девляшевського В.А., Луганської В. М., Мальцевої Є. Є.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Пасічнянської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області, ОСОБА_3 , у якому просила:

визнати незаконним та скасувати рішення Пасічнянської сільської ради від 03 січня 1995 року № 29 «Про передачу земель у приватну власність» в частині передачі у приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,7777 га;

визнати незаконним та скасувати рішення Пасічнянської сільської ради від 05 жовтня 2012 року за № 5-19/2012 «Про надання дозволу на розробку технічного звіту на земельну ділянку»;

визнати незаконним та скасувати рішення Пасічнянської сільської ради від 18 червня 2013 року № 16-22/2013 «Про надання дозволу на розробку технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі»;

зобов`язати Пасічнянську сільську раду повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про видачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , і прийняти рішення відповідно до вимог чинного земельного законодавства, з урахуванням висновків суду у даній справі;

зобов`язати ОСОБА_3 не чинити перешкод в користуванні земельною ділянкою площею 0,3561 га за адресою АДРЕСА_1 .

Позов ОСОБА_2 обґрунтувала тим, що вона з 1980 року проживає в будинковолодінні за адресою: АДРЕСА_1 . За вказаною адресою раніше також була зареєстрована і проживала ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зазначала, що згідно рішення виконкому Пасічнянської сільської ради № 11 від 27 листопада 1985 року їй було відкрито новий погосподарський номер та виділено у користування 0,37 га землі з фонду сільської ради. Вказану земельну ділянку їй було надано у користування відповідно до вимог діючих на той час положень статті 77 Земельного Кодексу Української РСР в редакції 1970 року, що втратив чинність у зв`язку із прийняттям Земельного Кодексу України від 18 грудня 1990 року. З того часу вказана земельна ділянка ніким не вилучалась.

У 2012 році вона звернулася до Пасічнянської сільської ради із заявою про надання дозволу на оформлення права власності на житловий будинок, в якому фактично проживала.

Відповідно до рішення виконкому Пасічнянської сільської ради від 12 червня 2012 року № 31 їй було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок в АДРЕСА_1 . Розмір загальної площі земельної ділянки, облікованої за її господарством згідно з погосподарськими книгами, залишався незмінним протягом всього часу її проживання в даному господарстві.

Стверджувала, що правомірність відкриття нею погосподарського номера в 1985 році та набуття нею права власності на житловий будинок в АДРЕСА_1 було підтверджено рішенням Надвірнянського районного суду від 18 червня 2014 року у справі № 348/3667/13-ц. Також вона є належним користувачем земельної ділянки загальною площею 0,37 га.

18 квітня 2013 року нею було подано до Пасічнянської сільської ради заяву про надання дозволу на розробку технічного звіту на земельні ділянки в АДРЕСА_1 , загальною площею 0,37 га, в тому числі 0,25 га - для обслуговування житлового будинку та 0,12 га - для ведення особистого селянського господарства.

Рішенням Пасічнянської сільської ради від 18 червня 2013 № 16-22/2013 їй надано дозвіл на розроблення технічної документації щодо встановлення меж земельних ділянок в АДРЕСА_1 в натурі, зокрема площею 0,0400 га - для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, а також 0,0500 га - для ведення особистого селянського господарства. Виділення тільки 0,0900 га земельної ділянки сільська рада обґрунтувала тим, що частина земельної ділянки позивачки була передана у власність ОСОБА_4 (батька відповідачки) згідно рішення сільської ради від 03 січня 1995 року. При цьому у вказаному рішенні не зазначено місце розташування земельних ділянок, що передаються. Крім того, рішенням Пасічнянської сільської ради від 05 жовтня 2012 року за № 5-19/2012 ОСОБА_4 надано дозвіл на розробку технічного звіту на земельну ділянку площею 0,26 га в АДРЕСА_1 , яка облікована за господарством позивачки.

Вважала вищевказані рішення ради щодо спірної земельної ділянки незаконними, такими що порушують її законні інтереси.

Зазначила, що з 2013 року спочатку ОСОБА_4 , а після його смерті у 2019 році його дочка ОСОБА_6 чинить їй перешкоди в користуванні земельною ділянкою.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_2 просила вимоги її позову задовольнити.

У травні 2020 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до Пасічнянської сільської ради, ОСОБА_2 , в якій просила:

визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Пасічнянської сільської ради від 12 червня 2012 року № 31 «Про оформлення права власності» щодо оформлення за ОСОБА_2 права власності на будинковолодіння АДРЕСА_1 ;

визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності від 27 червня 2012 року б/н на вказане домоволодіння;

визнати незаконним та скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності ОСОБА_2 на вказане домоволодіння;

визнати за ОСОБА_3 в цілому право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 .

На обґрунтування зустрічного позову зазначила, що 03 квітня 1990 року державним нотаріусом Надвірнянської державної нотаріальної контори Поліщук Н. В. посвідчено договір дарування, за умовами якого ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_7 (матері позивачки за зустрічним позовом) житловий будинок площею 16 кв.м в с. Пасічна.

Після смерті ОСОБА_7 вона ( ОСОБА_3 ) разом зі своїм батьком ОСОБА_4 успадкували по вказаного будинку.

Як співвласник будинку, ОСОБА_4 звернувся до сільської ради про передачу земельної ділянки, в результаті чого Пасічнянською сільською радою було прийнято рішення № 29 від 03 січня 1995 року про передачу йому у власність земельної ділянки, площею 0,7777 га.

Стверджує, що ОСОБА_2 не мала жодної правової підстави набуття права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 , оскільки вона не відносилась до кола спадкоємців ОСОБА_5 , не будувала цей будинок, не придбавала його за договором.

Відтак вважає, що рішення Пасічнянської сільської ради від 12 червня 2012 року № 31 є незаконним, прийнятим з порушенням прав інших співвласників.

Вказує, що її батько помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , проте, прийнявши спадщину після його смерті, отримати свідоцтво про право власності на спадкове майно вона не може, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на будинок.

Вважає, що в силу діючого законодавства вказаний будинок вона успадкувала повністю: по 1/2 частині після смерті матері та батька.

Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 10 червня 2020 року прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 та об`єднано її з первісним позовом ОСОБА_2 .

Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 11 грудня 2023 року замінено позивачку ОСОБА_2 , яка померла, на її правонаступника - ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської областівід 02 грудня 2024 року у задоволенні первісних позовних вимог ОСОБА_1 та зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні первісного та зустрічного позовів, суд першої інстанції виходив із їх недоведеності та необґрунтованості.

Не погодившись із рішенням суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 18 березня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, а рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської областівід 02 грудня 2024 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.

При цьому суд апеляційної інстанції зазначив, що рішення місцевого суду ним переглядається лише в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 , тобто в оскаржуваній частині.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

17 квітня 2025 року ОСОБА_3 засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 02 грудня 2024 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 18 березня 2025 року, у якій просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення її позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що вказані судові рішення судів попередніх інстанцій в оскаржуваній частині ухваленіз порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, які мають значення для справи та без урахування правових висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Доводи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу від 23 травня 2025 року ОСОБА_1 просить суд касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 29 квітня 2025рокувідкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.

21 травня 2025 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судами встановлено, що ОСОБА_8 є дочкою ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 15 липня 1971 року.

03квітня 1990 року між громадянами ОСОБА_5 (дарувальник) та ОСОБА_7 (обдарована) укладено договір дарування житлового будинку, житловою площею 16 кв.м, розташованого в с. Пасічна Надвірнянського району Івано-Франківської області.Договір посвідчено державним нотаріусом Надвірнянської державної нотаріальної контори Івано-Франківської області Поліщуком Н. В.,реєстровий номер нотаріальної дії 833, Вказаний будинок належав ОСОБА_5 на підставі довідки про право власності, виданої виконкомом Пасічнянської сільради від 21 березня 1990 року.

ОСОБА_10 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 31 січня 1994 року.

ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 від 05 червня 2019 року.

Постановою приватного нотаріуса Шушкевич С. М. від 03 лютого 2020 року №02-31/27 відмовлено ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті спадкодавця ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки ОСОБА_3 не було надано документа про право власності на житловий будинок з будівлями та спорудами належним чином зареєстрованого по АДРЕСА_1 та документів про право власності на земельні ділянки, що б свідчило про належність даного майна померлому.

Рішенням ІІІ сесії Пасічнянської сільської ради ІІ демократичного скликання від 03 січня 1995 року № 29 «Про передачу земельних ділянок громадянам у приватну власність» жителю с. Пасічна ОСОБА_4 у приватну власність передано земельну ділянку, площею 0,7777 га.

Рішенням Пасічнянської сільської ради від 05 жовтня 2012 року № 5-19/2012 «Про надання дозволу на розробку технічного звіту на земельну ділянку» жителю АДРЕСА_2 ОСОБА_4 надано дозвіл на розробку технічного звіту на земельну ділянку в АДРЕСА_1 , площею 0,260 га., для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення в межах населеного пункту та зобов`язано виготовити державний акт на право власності на земельну ділянку.

Згідно довідки Пасічнянськоїсільської ради від 27 червня 2013 року № 2271 ОСОБА_4 права власності на земельні ділянки в с. Пасічна не набував.

Згідно довідки Пасічнянської сільської ради від 01 червня 2020 року ОСОБА_3 в даний час користується земельною ділянкою, яка перебувала в користуванні її покійного батька.

З виписки з погосподарської книги № 10 Пасічнянської сільської ради № 1893 від 12 червня 2019 року встановлено, що за ОСОБА_3 закріплено особовий рахунок № НОМЕР_4 по АДРЕСА_2 . В даному господарстві наявний будинок 1970 року побудови площею 80,0 кв.м, земельна ділянка площею 0,2500 га з цільовим призначенням для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель, а також площею 1,3800 га для ведення особистого селянського господарства.

Також встановлено, що рішенням виконавчого комітету Пасічнянської сільської ради від 12 червня 2012 року № 31 вирішено оформити право власності ОСОБА_2 на будинковолодіння АДРЕСА_1 . Доручено ОКП «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентеризації» виготовити свідоцтво про право власності.

27 червня 2012 року Пасічнянською сільською радою виготовлено свідоцтво про право власності на нерухоме майно б/н, у зв`язку із чим в ОКП «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентеризації» зареєстровано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок А загальною площею 44,2 кв.м, житловою площею 20,6 кв.м. Адреса об`єкта: АДРЕСА_1 .

Згідно архівного витягу від 31 грудня 2013 року № Г-53-54/04-20 з протоколу №11 засідання виконавчого комітету Пасічнянської сільської ради від 27 листопада 1985 року № 51 ОСОБА_2 було відкрито погосподарський номер та наділено у користування 0,37 га землі з фонду сільської ради, з них 0,22 га у тимчасове користування.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майно від 30 квітня 2020 року № 208008616 ОСОБА_2 є власницею домоволодіння АДРЕСА_1 . Підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності, видане 27 червня 2012 року Пасічнянською сільською радою.

Рішенням Пасічнянської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області від 18 червня 2013 року № 16-22/2013 «Про надання дозволу на розробку технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі» ОСОБА_2 надано дозвіл на розробку технічної документації щодо відновлення меж земельних ділянок в натурі загальною площею 0,0900 га, з яких 0,0400 для обслуговування житлового будинку та господарських споруд за рахунок земель житлової та громадської забудови в межах населеного пункту та 0,0500 для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення в межах населеного пункту, зобов`язано виготовити державний акт на право власності на земельну ділянку.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_2 померла.

Спадкоємцем після смерті ОСОБА_2 на підставі заповіту є ОСОБА_1 , яка прийняла спадщину.

В 2013 році батько ОСОБА_3 - ОСОБА_4 звертався до Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_2 , Пасічнянської сільської ради, третя особа - ОКП «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації», у якому просив: визнати недійсним рішення виконавчого комітету Пасічнянської сільської ради від 12 червня 2012 року №31 про передачу у приватну власність ОСОБА_2 житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 ; визнати недійсним свідоцтво на ім`я ОСОБА_2 про право власності на вказаний житловий будинок та скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на житловий будинок, що в АДРЕСА_1 (справа № 348/3667/13-ц).

Рішенням Надвірнянського районного суду від 18 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 липня 2014 року, у справі № 348/3667/13-ц ОСОБА_4 в задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди, зокрема, дійшли висновку про наявність двох відокремлених об`єктів нерухомості з різними погосподарськими номерами, які належали ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Рішення суду Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 02 грудня 2024 року в частині вирішення вимог первісного позову не було предметом перегляду в суді апеляційної інстанції, а тому, в силу положень частини другої статті 17 ЦПК України, вказане рішення суду першої інстанції в цій частині вимог не є предметом перегляду і в суді касаційної інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічного позову та постанова апеляційного суду відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до пункту 10 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).

Згідно із статтею 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Якщо інше не встановлено законом, власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди.

Якщо порушення своїх прав особа визначає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, й ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав, і такі правовідносини мають майновий характер або пов`язані з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 361/2965/15-а (провадження № 11-190апп18), від 09 листопада 2021 року у справі № 542/1403/17 (провадження № 14-106цс21)).

Обгрунтовуючи вимоги зустрічного позову, ОСОБА_3 посилалася на те, що не може реалізувати своє право на оформлення успадкованого після смерті батьків будинковолодіння АДРЕСА_1 , оскільки 12 червня 2012 року ОСОБА_2 на підставі рішення виконавчого комітету Пасічнянської сільської ради від 12червня 2012 року за №31 «Про оформлення права власності» вже оформила на себе право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

При розгляді справи суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 826/4406/16 і підстави для відступлення від неї відсутні.

У відповідності до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним доказам, суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що ОСОБА_3 не довела, що житловий будинок, на який вона претендує в порядку спадкування, та житловий будинок, який належить відповідачці за зустрічним позовом, є одним і тим же об`єктом нерухомого майна.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

При таких обставинах, оскільки ОСОБА_3 не довела порушення своїх прав та інтересів відповідачами, суди дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог.

Доводи касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій висновків про застосування норм права у подібних спірних правовідносинах, які викладені у наведених заявником постановах Верховного Суду, є необґрунтованими, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судові рішення в оскаржуваній частині ухвалені судами попередніх інстанцій без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів Верховного Суду залишає касаційну скаргу без задоволення, рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог зустрічного позову та постанову апеляційного суду - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 02 грудня 2024 року в частині вирішення вимог зустрічного позову та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 18 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

А. Ю. Зайцев

М. Ю. Тітов