Справа № 203/4042/25
Провадження № 2/0203/240/2026
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.02.2026 року Центральний районний суд міста Дніпра у складі:

головуючого судді Єдаменко С.В.,

при секретарі Пархоменко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, Виконавчого комітету Дніпровської міської ради, третя особа без самостійних вимог - Дніпровська міська рада, про визнання права на приватизацію,

встановив:

16 червня 2025 року до Центрального районного суду міста Дніпра надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання права на приватизацію.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що в лютому 2025 року вона звернулась до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради з заявою про приватизацію житлового приміщення в кімнаті АДРЕСА_1 . Але листом № 3/16-1187 від 07.03.2025 р. їй було відмовлено у передачі у власність житлової кімнати в гуртожитку, оскільки начебто вона вже використала своє право на приватизацію. Дійсно, згідно свідоцтва про право власності на житло від 03 серпня 2004 року, виданого Новомосковським житлово-експлуатаційним об`єднанням за підписом керівника органу приватизації, їй, її батькам та сестрі сестрі в порядку приватизації була передана на праві власності квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Загальна площа квартири становить 43,5 кв.м., житлова площа квартири становить 29,5 кв.м. Кожний громадянин згідно до ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» має право приватизувати 21 кв.м. загальної площі на кожного мешканця та 10 кв.м. додатково на сім`ю. Квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , вони приватизували в чотирьох. Тобто своє право на приватизацію державного житлового фонду вона використала лише частково, а не повністю. А саме, вона отримала у власність в порядку приватизації лише 10,875 кв.м. загальної площі (43,5 кв.м.: 4). 19 березня 2007 року вона зареєструвалась в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_3 . 04 грудня 2024 року вона подарувала належну їй 1/4 частку квартири АДРЕСА_2 . На її запит виконавчий комітет Самарівської міської ради від 16.04.2025 р. повідомив, що на підставі архівної копії розрахунків № 30-м та № 31-м від 15.04.2025 р. до заяви при оформленні приватизації квартири АДРЕСА_2 , її сім`єю із 4 (чотирьох) мешканців не використано житлових чеків у сумі 8,84 гри., тобто залишилось по 2,21 грн. на 1 особу (8,84 : 4 = 2,21). Тобто, вона не в повній мірі використала своє право на приватизацію. 14 травня 2025 року вона знову звернулась до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради та з урахуванням довідки та розрахунку виконавчого комітету Самарівської міської ради від 16.04.2025 р. про кількість невикористаних житлових чеків знов просила про передачу їй у власність житлового приміщення в кімнаті АДРЕСА_1 , з правом викупу надлишкової загальної площі квартири. Листом № 3/16-2529 від 22 травня 2025 року їй знову було відмовлено, оскільки залишок житлових чеків для приватизації державного житлового фонду перевищує встановлену санітарну норму і, відповідно, номінальну вартість житлового чека. Дійсно, залишок невикористаних нею житлових чеків не достатньо для безкоштовної передачі їй у власність житлового приміщення, в я кому вона проживає, але при цьому вона просить безкоштовно передати їй у власність шляхом приватизації лише на суму невикористаних житлових чеків, а надлишкову загальну площу квартири просить передати у власність шляхом викупу, що передбачено законодавством. Ураховуючи викладене, позивачка просила суд визнати за нею право на приватизацію житлового приміщення кімнати АДРЕСА_1 за рахунок невикористаних нею житлових чеків в сумі 2,21 грн. з правом викупу надлишкової загальної площі кімнати. (а.с.1-6)

Ухвалою судді від 17 червня 2025 року відкрито провадження у справі, призначено її до судового розгляду в порядку загального позовного провадження з викликом сторін. (а.с.50)

04 липня 2025 року від представника відповідача Дніпровської міської ради надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просила відмовити у задоволені позову, оскільки позивачка вже приватизувала житло. Також зазначила, що залишок житлового чека без об`єктивної можливості його реалізації не дає підстав для повторної безоплатної приватизації. Окрім цього зазначила, що Дніпровська міська рада не є належним відповідачем у справі, а належним відповідачем мав би бути саме Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради, оскільки саме його відмова оскаржується позивачкою. (а.с.55-59)

18 серпня 2025 року від представника відповідача Дніпровської міської ради надійшло клопотання про перенесення судового засідання. (а.с.66-67)

В підготовче засідання 18 серпня 2025 року сторони по справі не з`явились, повідомлялись про дату, час та місце розгляду справи належним чином. В даному засіданні було ухвалено продовжити строк підготовчого засідання на 30 днів, задовольнити клопотання представника відповідача та відкласти розгляд справи на 11 вересня 2025 року. (а.с.70)

03 вересня 2025 року від позивачки надійшло клопотання про заміну неналежного відповідача та залучення третьої особи без самостійних вимог разом із уточненою позовною заявою, яка співпадає із первісною позовною заявою, однак в якості відповідачів зазначено: Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради, Виконавчий комітет Дніпровської міської ради, а Дніпровську міську раду зазначено в якості третьої особи без самостійних вимог. (а.с.73-80)

Підготовче засідання 11 вересня 2025 року не відбулося через перебування судді у відпустці, у зв`язку з чим розгляд справи було перенесено на 10 жовтня 2025 року. (а.с.81)

В підготовче засідання 10 жовтня 2025 року сторони по справі не з`явились, повідомлялись про дату, час та місце розгляду справи належним чином. В даному засіданні ухвалою суду було задоволено клопотання позивачки, замінено неналежного відповідача Дніпровську міську раду на належних: Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради, Виконавчий комітет Дніпровської міської ради, залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог Дніпровську міську раду та оголошено перерву до 13 листопада 2025 року. (а.с.а.с.84, 85-86)

13 листопада 2025 року від представника відповідача Виконавчого комітету Дніпровської міської ради надійшла заява про перенесення судового засідання. (а.с.91)

В підготовче засідання 13 листопада 2025 року сторони по справі не з`явились, повідомлялись про дату, час та місце розгляду справи належним чином, у зв`язку з цим та надходження від представника відповідача заяви про перенесення судового засідання, розгляд справи було відкладено на 11 грудня 2025 року.(а.с.104)

17 листопада 2025 року від представника відповідача Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просила відмовити у задоволені позову, оскільки позивачка вже приватизувала житло. Також зазначила, що залишок житлового чека без об`єктивної можливості його реалізації не дає підстав для повторної безоплатної приватизації. (а.с.108-111)

17 листопада 2025 року від представника відповідача Виконавчого комітету Дніпровської міської ради надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просила відмовити у задоволені позову, оскільки позивачка вже приватизувала житло. Також зазначила, що залишок житлового чека без об`єктивної можливості його реалізації не дає підстав для повторної безоплатної приватизації. (а.с.122-125)

В підготовче засідання 11 грудня 2025 року сторони по справі не з`явились, надали заяви про проведення засідання за їх відсутності. Оскільки всі дії з підготовки справи до судового розгляду були виконані, ухвалою суду було закрито підготовче провадження у даній цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 27 січня 2026 року. (а.с.а.с.133, 134-135)

27 січня 2026 року від представника третьої особи без самостійних вимог надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. (а.с.138)

В судове засідання 27 січня 2026 року з`явились позивачка та її представник, інші сторони по справі не з`явились, повідомлялись про дату, час та місце розгляду справи належним чином. В даному засіданні було ухвалено задовольнити клопотання представника третьої особи без самостійних вимог та відкласти розгляд справи на 12 лютого 2026 року. (а.с.144)

09 лютого 2026 року від позивачки надійшло клопотання про долучення доказів. (а.с.147)

В судовому засіданні 12 лютого 2026 року за участю позивачки та представників сторін було з`ясовано думку щодо позовної заяви, досліджено письмові докази, ухвалено закінчити з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, заслухано промови у судових дебатах та ухвалено перейти на стадію ухвалення рішення, яке буде оголошено 23 лютого 2026 року. (а.с.156)

Позивачка та її представник у судовому засіданні підтримали вимоги позовної заяви та просили її задовольнити.

Представник відповідачів та третьої особи без самостійних вимог в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовної заяви з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву.

Заслухавши думку сторін по справі, дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 03 серпня 2004 року, виданого Новомосковським житлово-експлуатаційним об`єднанням за підписом керівника органу приватизації, позивачці ОСОБА_1 , її батькам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , та її сестрі ОСОБА_4 в порядку приватизації була передана на праві власності квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Загальна площа квартири становить 43,5 кв.м., житлова площа квартири становить 29,5 кв.м. (а.с.31)

Виконавчий комітет Самарівської міської ради листом від 16.04.2025 р. повідомив, що на підставі архівної копії розрахунків № 30-м та № 31-м від 15.04.2025 р. до заяви при оформленні приватизації квартири АДРЕСА_2 , сім`єю позивачки із 4 (чотирьох) мешканців не використано житлових чеків у сумі 8,84 грн., тобто залишилось по 2,21 грн. на 1 особу (8,84 : 4 = 2,21). (а.с.41-45)

19 березня 2007 року позивачка зареєструвалась в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується відміткою у її паспорті громадянина України серії НОМЕР_1 . (а.с.7-15)

Позивачці було видано ордер на житлову площу у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_3 . (а.с.18-19)

Згідно технічного паспорту, виготовленого ФОП ОСОБА_5 , загальна площа кімнати НОМЕР_2 у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_3 , складає 17,6 кв.м. (а.с.24-27)

04 грудня 2024 року позивачка подарувала належну їй 1/4 частку квартири АДРЕСА_2 . (а.с.38-39)

14 травня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради із заявою про приватизацію житлового приміщення в кімнаті АДРЕСА_1 .

Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради листом від 22 травня 2025 року № 3/16-2529 повідомив ОСОБА_1 про те, що вона вже брала участь у приватизації квартири за адресою: АДРЕСА_2 , тому Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради не має змоги передати ОСОБА_1 у приватну власність житлове приміщення в кімнаті АДРЕСА_1 , що в сумі буде перевищувати санітарну норму на одну особу. (а.с.46-47)

Отже, Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради роз`яснив ОСОБА_1 , що відповідно до пункту 5 статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та рішення Конституційного Суду України від 10 червня 2010 року № 15-рп/2010 вона не має законних підстав для приватизації зазначеної кімнати.

Згідно з ч.3 ст.9 ЖК України громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Можливість набуття фізичною або юридичною особою права власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності, передбачено також частиною першою статті 345 ЦК України.

Згідно з ч.2 ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.

Приватизація здійснюється, в тому числі, шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю (ст.3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

Якщо загальна площа квартири менше площі, яку має право отримати сім`я наймача безоплатно, наймачу та членам його сім`ї видаються житлові чеки, сума яких визначається виходячи з розміру недостатньої площі та відновної вартості одного квадратного метра (ч.2 ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

Згідно з ч.5 ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чека або з частковою доплатою один раз.

Офіційне тлумачення цієї статті викладено в Рішенні Конституційного Суду України від 10 червня 2010 року № 15-рп/2010, згідно з яким кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чека або з частковою доплатою один раз, необхідно розуміти так, що право громадян України на безоплатну приватизацію державного житлового фонду вважається реалізованим один раз, якщо: - громадянин України повністю використав житловий чек для приватизації житла у державному житловому фонді, і у його власність безоплатно передано в одній чи кількох квартирах (будинках) загальну площу з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; у власність наймача і кожного члена його сім`ї передано загальну площу однієї квартири (будинку), що перевищує встановлену санітарну норму, з оплатою вартості надлишкової загальної площі приватизованого житла; у власність наймача і кожного члена його сім`ї передано загальну площу житла, меншу ніж встановлена санітарна норма, а залишок житлового чека використано для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду; весь житловий чек використано для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду. Приватизація загальної площі в кількох квартирах (будинках) державного житлового фонду в межах встановленої санітарної норми та номінальної вартості житлового чека не є повторною.

Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради відмовляючи позивачці виходив, у тому числі з того, що позивачка використала право на безоплатну приватизацію в обсязі 10,87 кв.м. при нормі 21 кв.м., і тому при приватизації позивачкою кімнати 313 у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 17,6 кв.м., санітарна норма на одну особу буде перевищувати встановлену норму.

Суд вважає, що такі висновки зроблено при неправильному застосуванні статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», з урахуванням її офіційного тлумачення у Рішенні Конституційного Суду України від 10 червня 2010 року № 15-рп/2010, а саме, що приватизація загальної площі в кількох квартирах (будинках) державного житлового фонду в межах встановленої санітарної норми та номінальної вартості житлового чека не є повторною.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка у 2004 році приватизувала квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 43,5 кв.м., у складі сім`ї з 4 осіб. Тобто право на безоплатну приватизацію житла використано позивачкою в обсязі 10,87 кв.м., при нормі 21 кв.м.

Отже, враховуючи, що при приватизації у 2004 році квартири за адресою: АДРЕСА_2 , у власність позивачки і кожного члена її сім`ї передано загальну площу житла, меншу ніж встановлена законодавством України санітарна норма, позивачка не позбавлена права на приватизацію в межах її житлового чека (залишку неотриманої площі).

Такий висновок суду щодо застосування статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» відповідає сталій практиці Верховного Суду.

Так, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 754/6918/18 (провадження № 61-13774св19) зазначено, що «В ході розгляду справи судами було встановлено, що в наслідок приватизації в 1997 році ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , квартири АДРЕСА_4 загальною площею 65,8 кв.м, ОСОБА_7 використала свій житловий чек лише у розмірі 16,45 кв.м, що свідчить про те, що право на приватизацію в межах житлового чеку ОСОБА_7 було використано не в повному обсязі.

З урахуванням наведеного, суди попередніх інстанцій зробили обґрунтований висновок про часткове задоволення позову, оскільки ОСОБА_7 має право на приватизацію житлової кімнати АДРЕСА_5 , безоплатно в межах залишку неотриманої площі.».

У постанові Верховного Суду від 15 лютого 2021 року у справі № 203/3072/18 (провадження № 61-8518св19) зазначено, що «Встановивши, що позивач при приватизації в 1997 році вказаної вище квартири, загальною площею 62,2 кв. м, у складі сім`ї з трьох осіб, використав право на приватизацію житла у меншому розмірі від норми обсязі (20,73 кв. м, при нормі в даному випадку 24,33 кв. м (10 кв. м/3+21 кв. м)), суди дійшли обґрунтованого висновку, що він має право на приватизацію приміщення кімнати АДРЕСА_6 ».

Частиною першою ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

За змістом ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 04 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» на органи приватизації покладено обов`язок дотримуватись виконання законодавства під час проведення приватизації громадянами житла.

Приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд (ч.1 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

Згідно з ч.10 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та з метою приведення у відповідність до законодавства нормативно-правових актів наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396 було затверджено Положення «Про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян» (далі - Положення), яке встановлює процедуру передачі квартир у приватну власність громадян та зразки документів, які оформляються згідно з процедурою, визначеною цим Положенням, в тому числі й рішенням органу приватизації.

Відмова Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради як органу приватизації державного житлового фонду в безоплатній передачі у власність ОСОБА_1 в порядку приватизації кімнати 313 у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_3 , є незаконною та такою, що порушує права позивачки на набуття права власності на житло у встановленому законом порядку, оскільки вирішення питання про використання особами житлових чеків для приватизації іншого житлового приміщення відноситься до виключної компетенції держави.

Оскільки орган приватизації зволікає з прийняттям рішення щодо права ОСОБА_1 на безоплатну приватизацію жилого приміщення, зокрема кімнати 313 у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_3 , з правом викупу надлишкової загальної площі квартири, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги про зобов`язання Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради як органу приватизації державного житлового фонду провести за ОСОБА_1 приватизацію кімнати АДРЕСА_1 , за рахунок залишку невикористаних чеків та/або квадратних метрів, передбачених безоплатним правом на приватизацію житла, з правом викупу надлишкової загальної площі кімнати.

Про ефективність та належність визначеного позивачкою способу захисту порушеного права на безоплатну приватизацію державного житлового фонду шляхом зобов`язання вчинити дії щодо приватизації свідчать висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 183/2859/16 (провадження № 61-10997св18), від 19 червня 2019 року у справі № 338/347/16-ц (провадження № 61-24054св18), від 30 вересня 2020 року у справі № 754/6918/18 (провадження № 61-13774св19) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 200/18858/16-ц (провадження № 14-165цс18).

Враховуючи викладене, позовна заява ОСОБА_1 до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради про визнання права на приватизацію підлягає задоволенню.

Щодо позову ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Дніпровської міської ради про визнання права на приватизацію слід зазначити наступне.

Згідно з позовною заявою, відмова у передачі позивачці у власність житлової кімнати в гуртожитку була надана Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради листом № 3/16-1187 від 07.03.2025 року. Позивачка звернулась з заявою про приватизацію саме до вказаного Департаменту.

Відповідно до п.1 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житіловий фонд.

Департамент є виконавчим органом ДМР, який відповідно до Положення про департамент житлового господарства Дніпровської міської ради (затвердженого рішенням від 21.12.2016 № 33/17 ДМР) наділений повноваженнями щодо розгляду заяв громадян з питань приватизації житла та прийняття відповідних рішень, у тому числі про відмову у приватизації. Саме Департамент, як уповноважений орган приватизації, розглядав заяву позивачки та виніс рішення про відмову.

Відповідно до п.13 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 № 396, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 29.01.2010 за № 109/17404 (зі змінами), приватизація квартир (будинків), жилих приміщень в гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17.04.2018 року у справі № 826/264/17 (провадження № 11-209апп18) зазначила, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень відповідачем має бути той суб`єкт владних повноважень, який є автором оскаржуваного рішення або дії, або якому було доручено вчинити дії, чи який не вчинив дії, які мав вчинити.

Аналогічну позицію викладено у постанові Верховного Суду від 15.05.2023 у справі № 826/17628/21, де наголошено, що відповідачем у справах щодо оскарження рішень про приватизацію має бути саме уповноважений орган, який виніс відповідне рішення.

Таким чином, у цій справі належним відповідачем є саме Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради, а не Виконавчий комітет Дніпровської міської ради, оскільки саме його відмова оскаржується позивачкою.

Враховуючи викладене, у задоволенні позову ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Дніпровської міської ради про визнання права на приватизацію слід відмовити.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 211 грн. 20 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.1-4, 10, 12, 13, 76-89, 141, 209, 258, 259, 263-265, 274 ЦПК України, суд

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради про визнання права на приватизацію задовольнити.

Визнати відмову Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 22 травня 2025 року № 3/16-2529 як органу приватизації державного житлового фонду в безоплатній передачі у власність ОСОБА_1 в порядку приватизації кімнати АДРЕСА_1 неправомірною.

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) право на приватизацію кімнати АДРЕСА_1 безоплатно, в межах залишку неотриманої площі та з правом викупу надлишкової загальної площі кімнати.

Зобов`язати Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради як орган приватизації державного житлового фонду провести за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) приватизацію кімнати АДРЕСА_1 безоплатно, в межах залишку неотриманої площі та з правом викупу надлишкової загальної площі кімнати.

Стягнути з Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради (; адреса: 49000, м. Дніпро, вул. Воскресенська, буд. 16) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП - НОМЕР_3 ; адреса: АДРЕСА_7 ) витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Дніпровської міської ради про визнання права на приватизацію відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст.273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня підписання його повного тексту.

Повний текст рішення підписано 05.03.2026 р.

Суддя С.В. Єдаменко