Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2026 року м.Львів

Залізничний районний суд м. Львова у складі головуючого судді Боровкова Д.О., розглянувши у приміщенні суду у м. Львові у спрощеному позовному проваджені виклику сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідачки на його користь заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 8416490 від 24 жовтня 2024 року в розмірі 31780,00 грн, з яких 12000,00 грн залишок заборгованості по основному боргу; 13780,00 грн залишок заборгованості за процентами; 6000,00 грн пеня

Свої вимоги мотивує тим, що 24 жовтня 2024 року між ТзОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 8416490, який був підписаний електронним підписом позичальника, згідно з яким товариство надало відповідачці кредит у розмірі 11500,00 грн. строком на 350 днів, з фіксованою процентною ставкою, стандартна процентна ставка 1,00% в день, знижена процентна ставка 0,90% в день. ТзОВ «Авентус Україна» виконало свої зобов`язання у повному обсязі. 10 червня 2025 року між ТзОВ «Авентус Україна» та ТзОВ «СВЕА ФІНАНС» укладено Договір факторингу № 01.02-12/25, відповідно до якого ТзОВ «Авентус Україна» передало (відступило) ТзОВ «СВЕА ФІНАНС» за плату належні йому права вимоги, а ТзОВ «СВЕА ФІНАНС» прийняло належні ТзОВ «Авентус Україна» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників. Відповідачка свої зобов`язання за кредитними договорами не виконує, заборгованість не сплачує. В зв`язку з наведеним, просить позов задовольнити.

11 лютого 2026 року ухвалою Залізничного районного суду м. Львова вказана справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, а відповідачу було запропоновано подати до суду заяву із обґрунтованим запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позов по вказаній справі.

Представник відповідачки адвокат Захар`єва Я.В. подала до суду відзив на позов, в якому проти позову заперечила, з мотивів того, що під час укладання кредитного договору не була належним чином проведена ідентифікація позичальника; відсутні докази отримання нею кредитних коштів в розмірі 12000,00 грн. Крім цього, позивач неправильно нарахував борг за відсотками та пенею. В зв`язку з наведеним, просить у задоволені позову відмовити /а.с.84-88/.

Враховуючи наведене, відповідно до частини 8 статті 178 та частини 5 статті 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

Судом встановлено, що 24 жовтня 2024 року між ТзОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 8416490, який був підписаний електронним підписом позичальника, згідно з яким товариство надало відповідачці кредит у розмірі 11500,00 грн. строком на 350 днів, з фіксованою процентною ставкою, стандартна процентна ставка 1,00% в день, знижена процентна ставка 0,90% в день (підпункти 1.3.-1.5 пункту 1 кредитного договору) /а.с.9-18/.

Відповідно до пункту 2.1 кредитного договору кошти кредиту надаються товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування на проточний рахунок споживача, уключаючи використання платіжної картки № НОМЕР_1 .

У пункті 9.8 кредитного договору зазначено, що підписуючи цей договір, споживач підтверджує, що він ознайомлений з усіма умовами Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, ТОВ «Авентус Україна», що розміщені на Веб-сайті, повністю розуміє їх, погоджується з ними та зобов`язується неухильно їх дотримуватися.

З додатку № 1 до кредитного договору вбачається, що ОСОБА_1 зобов`язалася до 24 жовтня 2025 року повернути ТзОВ «Авентус Україна» 51750,00 грн. кредиту, з яких: 11500,00 грн. основна сума кредиту, 51750,00 проценти за користування кредит /а.с.19/.

ТзОВ «Авентус Україна» виконало свої зобов`язання перед ОСОБА_1 , перерахувавши їй 11500,00 грн. кредитних коштів на банківську картку, яку остання вказала в у пункті 2.1 кредитного договору. Факт отримання відповідачем кредитних коштів також підтверджується інформаційною довідкою ТзОВ «Фінансова компанія «ПЕЙТЕК» № 20250612-1.1 від 12 червня 2025 року /а.с.47/.

28 жовтня 2024 року між ТзОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до договору про надання споживчого кредиту № 8416490 від 24 жовтня 2024 року, яку було підписано електронним підписом позичальника, згідно з яким товариство надало відповідачу кредит у розмірі 12000,00 грн. строком на 350 днів, з фіксованою процентною ставкою, стандартна процентна ставка 1,00% в день, знижена процентна ставка 0,90% в день /а.с.25/.

ТзОВ «Авентус Україна» виконало свої зобов`язання перед ОСОБА_1 , перерахувавши їй 500,00 грн. кредитних коштів на банківську картку, яку остання вказала в у пункті 2.1 кредитного договору. Факт отримання відповідачем кредитних коштів також підтверджується інформаційною довідкою ТзОВ «Фінансова компанія «ПЕЙТЕК» № 20250612-1.1 від 12 червня 2025 року /а.с.48/.

10 червня 2025 року між ТзОВ «Авентус Україна» та ТзОВ «СВЕА ФІНАНС» укладено Договір факторингу № 01.02-12/25, відповідно до якого ТзОВ «Авентус Україна» передало (відступило) ТзОВ «СВЕА ФІНАНС» за плату належні йому права вимоги, а ТзОВ «СВЕА ФІНАНС» прийняло належні ТзОВ «Авентус Україна» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників /а.с.49-54/. Сторони зазначеного договору факторингу у повному обсязі виконали взяті на себе зобов`язання, зокрема, ТзОВ «СВЕА ФІНАНС» перерахувало ТзОВ «Авентус Україна» обумовлений у пункті 73.3 договору факторингу розмір фінансування за реєстром боржників на суму 2573865,22 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 10088 від 10 червня 2025 року /а.с.59/.

Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору факторингу № 01.02-12/25, ТзОВ «СВЕА ФІНАНС» набуло права грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 за Договором споживчого кредиту № 8416490 в сумі 31780,00 грн, з яких 12000,00 грн залишок заборгованості по основному боргу; 13780,00 грн залишок заборгованості за процентами; 6000,00 грн пеня /а.с.62/.

Як убачається з розрахунку заборгованості за договором споживчого кредиту № 8416490, відповідач взятих на себе зобов`язань належним чином не виконав, проценти за користуванням кредиту у повному обсязі не сплатив. В зв`язку із чим станом на 09 червня 2025 року заборгованість відповідача складає 31780,00 грн, а саме: 12000,00 грн залишок заборгованості по основному боргу; 13780,00 грн залишок заборгованості за процентами; 6000,00 грн пеня /а.с.42-46/.

Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.

Щодо укладання між ТзОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 договору про надання споживчого кредиту № 8416490 від 24 жовтня 2024 року.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а сам договір є обов`язковим для виконання сторонами (статті 628, 629 ЦК України).

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За правилом частини 1 статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі.

Відповідно до положень частин 1, 3 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.

Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що відповідає письмовій формі правочину (статі 205, 207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Частиною 1 статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Відповідно до положень частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 статті 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію», згідно зі статтею 3 якого електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до частини 3 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (частини 4, 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно з частиною 6 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Відповідно до частини 8 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Із системного аналізу положень вищевказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей вищевказаного договору, щодо дійсності якого заперечує відповідач, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного цифрового підпису позичальника лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Як убачається з матеріалів справи, договір споживчого кредиту № 8416490 від 24 жовтня 2024 року укладений в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису ОСОБА_1 , за умовами якого відповідачка отримала грошові кошти шляхом їх перерахування на банківській картковий рахунок, зазначений у вказаному договорі.

Вказані договір та додаткова угода були укладено дистанційно, в електронній формі, з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, шляхом надсилання електронного повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції, та підписано накладенням електронного підпису, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора, які були надіслані на мобільний номер телефону ОСОБА_1 ( НОМЕР_2 ).

Відповідно до положень Закону України «Про електронну комерцію» вказані договори прирівнюється до укладених в письмовій формі.

Виходячи з вищевикладеного, суд вважає доведеним, що вказані кредитний договір та додаткова угода до нього були підписані позичальником ОСОБА_1 за допомогою одноразових паролів-ідентифікаторів, які були надіслані первісними кредиторами на номер телефону, зазначений ОСОБА_1 , на підтвердження чого у ідентифікаційній частині договори та додаткових угод містяться коди ідентифікатори відповідача, що і є її безпосереднім підписом.

Відповідач не надала суду жодного належного та допустимих доказів, які б свідчили про те, що відповідачкою не підписувався договір про надання споживчого кредиту № 8416490.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Такі дані встановлюються, зокрема, письмовими доказами, якими є документи, що містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (частина перша статті 95 ЦПК України).

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, отримані з порушенням порядку, встановленого законом (стаття 78 ЦПК України).

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що обов`язок доведення обставин, на які зроблено посилання як на підставу заявлених вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, покладається на учасників справи, у тому числі і на позивача. Обставини мають бути підтверджені належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами (ст.77-ст.80 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях і суд не вправі збирати докази, що стосуються предмета спору, за своєю ініціативою, крім конкретних випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд вважає некоректними твердження відповідача ОСОБА_1 , що позивачем не надано до суду належних доказів на підтвердження факту перерахування кредитних коштів, з огляду на таке.

ТзОВ «Авентус Україна» не є банківською установою, то, відповідно, вказане товариство було позбавлене можливості відкривати будь-які рахунки для клієнтів, і, як наслідок, формувати платіжні доручення та виписки за такими рахунками не може.

Так, на підтвердження виконання ТзОВ «Авентус Україна» зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту № 8416490 від 24 жовтня 2024 року, позивачем надані дві інформаційні довідки ТзОВ «Фінансова компанія «ПЕЙТЕК», в яких зазначено, що 24 жовтня 2024 року о 18:12 год. було здійснено переказ на картковий рахунок відповідача № НОМЕР_1 , який було зазначено особисто відповідачем у пункті 2.1 вказаного кредитного договору, грошових коштів у сумі 11500,00 грн, а 28 жовтня 2024 року о 09:43 год. було здійснено переказ на суму 500 грн.

Заперечуючи проти отримання кредитних коштів, відповідач ОСОБА_1 не надала суду належних та допустимих доказів про те, що нею 24 жовтня 2024 року та 28 жовтня 2024 року не отримувалися кредитні кошти на загальну суму 12000,00 грн. на її картковий рахунок № НОМЕР_1 , а також, доказів того, що вказаний рахунок їй не належить.

Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Доказів повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними грошима відповідачем матеріали справи не містять.

Таким чином, позичальник ОСОБА_1 взяті не себе зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту № 8416490 від 24 жовтня 2024 року не виконала, у передбачений в договорах строк грошові кошти (суму кредиту) та нараховані проценти за користування позикою не повернула, унаслідок чого виникла заборгованість.

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, кредитор має право вимагати його виконання.

Щодо розміру заборгованості відповідача ОСОБА_1 за договором про надання споживчого кредиту № 8416490 від 24 жовтня 2024 року.

Позивачем на підтвердження наявності у відповідача заборгованості у розмірі 31780,00 грн., окрім вказаного договору споживчого кредиту № 8416490 від 24 жовтня 2024 року, був наданий розрахунок заборгованості за період з 24 жовтня 2024 року по 09 червня 2025 року, з якого вбачається, що заборгованість за кредитом складається з основної суми боргу в розмірі 31780,00 грн, а саме: 12000,00 грн залишок заборгованості по основному боргу; 13780,00 грн залишок заборгованості за процентами; 6000,00 грн пеня

Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Так, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами встановлений частиною третьою цієї статті, проте він не є вичерпним.

У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 зроблено висновок, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункту 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пункти 2, 3 частини третьої статті 18 Закону "Про захист прав споживачів"); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону); встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором (пункт 5 частини третьої статті 18 Закону); установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору (пункт 10 частини третьої статті 18 Закону); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункти 11, 13 частини третьої статті 18 Закону).

Згідно з частиною 5 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Частиною першою статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. (частини 1,2 статті 1056-1 ЦК України).

У пункті 1.5 кредитного договору зазначено, що тип процентної ставки фіксована. За користування кредитом нараховуються проценти відповідно до наступних умов: стандартна процентна ставка становить 100% в день та застосовується у межах строку кредиту; знижена процента ставка 0,90% в день.

Пунктом 6.4 договору передбачено, що у випадку невиконання та/або неналежного виконання споживачем зобов`язань щодо повернення суми кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом, споживач зобов`язаний сплатити товариству штраф: у розмірі 1035 грн на 4 день такого невиконання та/або неналежного виконання; та у розмірі 230,00 грн починаючи з 5 дня за кожний день невиконання та/або неналежного виконання.

Аналіз викладених пунктів договору дозволяє дійти висновку, що пунктом 1.5 сторони погодили процентні ставки за правомірне користування кредитними коштами, а не відповідальність за прострочення виконання грошового зобов`язання, що настає у разі невиконання зобов`язань за договором.

З огляду на наведене, твердження ОСОБА_1 та її представника, що процентна ставка суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» є помилковим внаслідок неправильного тлумачення цієї правової норми, оскільки проценти за правомірне користування кредитом визначено відповідно до статей 1048, 1056-1 ЦК України і вони у даному випадку не виконують компенсаційну функцію за невиконання зобов`язань.

Разом з тим, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15 березня 2022 року №2120-IX (набрав чинності 17 березня 2022 року) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 18 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст.625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем)».

Отже, суд вважає, що нарахована позивачем пеня в розмірі 6000,00 грн не підлягає стягненню з відповідачки.

З огляду на вказане, суд, ураховуючи, що відповідачка належним чином не виконує взяті на себе зобов`язання за кредитним договорам, основну суму боргу в добровільному порядку не повертає, суд вважає, що у нового кредитора виникло право на стягнення суми заборгованості за вказаним договором у розмірі 25780 грн. (12000,00 грн /залишок заборгованості по основному боргу/ + 13780,00 грн /залишок заборгованості за процентами/).

Висновки суду у справі.

Враховуючи наведене, суд, дослідивши докази по справі в їх сукупності, прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, і тому вимоги про стягнення залишків заборгованості по основному боргу в розмірі 12000,00 грн та за процентами в розмірі 13780,00 грн підлягають, а у задоволені вимоги про стягнення пені слід відмовити.

Щодо розподілу судових витрат.

Судові витрати у справі складаються зі сплаченого позивачем судового збору в розмірі 2422,40 грн. /а.с.8/.

Беручи до уваги, що позовні вимоги в розмірі 31780,0 грн. були задоволені частково на суму 24780,00 грн., що становить 81% від ціни позову, суд вважає, що відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи у суді в сумі 1575 грн., тобто, пропорційно до задоволених позовних вимог (2422,40 грн. : 100% х 81% = 1962,15 грн.).

Керуючись статтями 81,89,141,263-265 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» 25780 гривень 00 коп. заборгованості за кредитним договором та 1962 гривні 15 коп. судового збору. Всього стягнути 27742 (двадцять сім тисяч сімсот сорок дві) гривні 15 коп.

В решті вимог позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається учасниками справи до Львівського апеляційного суду.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» (адреса: бульвар Вацлава Гавела, буд. 6, м. Київ, 03124, ).

Відповідачка: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКП: НОМЕР_3 ).

Суддя:

Оригінал рішення.