КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження № 22-ц/824/4110/2026 Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Болотова Є.В., Музичко С.Г.,

секретар судового засідання: Янчук І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Скрицької Надії Анатоліївни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 29 серпня 2025 року про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2025 року до суду першої інстанції надійшла позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів.

Разом з позовом представник позивача подав заяву про забезпечення позову, в якій просив вжити заходів забезпечення позову, шляхом накладення арешту на 1/5 частини квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000; загальна площа (кв.м.): 75,9, житлова площа (кв.м.): 52,8), та належить на праві приватної власності ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ). Заява вмотивована тим, що метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливості недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання труднощам у подальшому виконанні такого рішення. Також невжиття заходу забезпечення позову може призвести до того, що ухиляючись від майбутнього виконання рішення суду у даній справі, відповідач зможе відчужити майно на користь інших осіб, що призведе до затягування розгляду справи та обмеження прав позивача на ефективний судовий захист. При цьому, накладення арешту на майно до вирішення спору по суті, не призведе до суттєвого обмеження прав відповідача щодо володіння, а слугуватиме заходом запобігання можливих порушень прав позивача. У зв`язку з чим просив вжити заходів забезпечення позову відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 29 серпня 2025 року заяву представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Потьомкіна С.О. про забезпечення позову задоволено.

Застосовано захід забезпечення позову у вигляді накладення арешту на 1/5 частини квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000; загальна площа (кв.м.): 75,9, житлова площа (кв.м.): 52,8), та належить на праві приватної власності ОСОБА_1 ..

Не погодившись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, адвокат Скрицька Н.А., в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила її скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що заявник не довів намірів відповідача відчужити 1/5 частки квартири або чинити перешкоди у виконанні рішення суду. Посилання в заяві про можливість ймовірного не виконання рішення суду відповідачем без наведення відповідного обгрунтування не є достатньою підставою для її задоволення.

Позивачем не надано жодних доказів наміру відповідача здійснити відчуження майна, що належить йому на праві приватної власності. Саме тому, відповідач вважає, що вжиття заходів не є необхідним.

Самі лише твердження позивача про потенційну ймовірність ускладнення виконання судового рішення у разі задоволення позову та загрозу ефективному захисту порушених чи оспорюваних прав без надання відповідних доказів та обгрунтувань, не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.

15 грудня 2025 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ОСОБА_2 - адвоката Даниленка П.О., в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 29 серпня 2025 року залишити без змін (а.с. 156-163 том 1).

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції враховуючи співмірність заходів забезпечення позову з заявленими позовними вимогам, обґрунтовував свої висновки тим, що наявні достатні підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення може ускладнити чи зробити неможливим у подальшому виконання рішення суду.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частин 1 і 2 статті 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Відповідно ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 лютого 2020 року в справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729сцс19) виснувала, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 754/5683/22 (провадження № 14-28цс23) вказано, що жодних обмежень щодо застосування такого виду забезпечення позову як накладення арешту на майно (грошові кошти) лише у сфері майнових спорів або заборони його застосування при вирішенні немайнового спору цивільне процесуальне законодавство не містить. Велика Палата Верховного Суду виснувала, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору, є стягнення з відповідача грошових коштів за договором позики від 27.07.2020 року у розмірі 20 000 доларів США.

Позивач зазначав, що незважаючи на те, що строк виконання договору давно настав, відповідач ОСОБА_3 не вчинив жодних дій, які б були направлені на виконання його зобов`язання, а саме не було вчинено дій по поверненню отриманих (позичених) грошових коштів не тільки в обумовлені строки, а й взагалі.

На неодноразові усні звернення позикодавця до позичальника про повернення коштів відповідач гроші не повертає. Позивач звертався до відповідача в позасудовому порядку з претензією (вимогою) про сплату заборгованості за договором позики, проте листи не були отримані, відповідно, проігноровані.

Встановлено, що відповідач є власником 1/5 частки квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (номер інформаційної довідки 440366437, дата формування 21.08.2025 року (а.с. 37 том 1).

Позивач наводив доводи в контексті можливості реалізувати зазначене майно відповідачем шляхом продажу, або будь-якого іншого відчуження майна на користь третіх осіб, що в свою чергу може ускладнити виконання рішення суду у даній справі в разі задоволення позовних вимог.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що вирішуючи питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову, суд першої інстанції врахував положення ч.1 ст.149 ЦПК України, ціну позову, розмір майнових претензій позивача та правомірно вжив заходи забезпечення позву.

Доводи апеляцінйої скарги про те, що позивачем не надано жодних доказів наміру відповідача здійснити відчуження майна, що належить йому на праві приватної власності, суд апеляційної інстанції відхиляє, з огляду на те, що можливість відповідача в будь-який момент відчужити частину майна, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.

Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03.03.2023 року у справі № 905/448/22.

Визначений заявником вид забезпечення позову шляхом накладення арешту на частку квартири, яка є право приватної власності відповідача, колегія суддів вважає співмірним заявленим позовним вимогам.

Крім того, заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер, а тому накладення арешту на частину нерухомого майна, яке належить відповідачу до ухвалення рішення у справі не порушує законні права та інтереси відповідача.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність постановленої у справі ухвали.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, ухвала суду постановлена з додержанням норм процесуального права, і не може бути скасована з підстав, викладених у апеляційній скарзі, відповідно до вимог статті 375 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Скрицької Надії Анатоліївни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 29 серпня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено «09» березня 2026 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді Є.В. Болотов

С.Г. Музичко