ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2026 року

м. Київ

справа № 296/7974/13-ц

провадження № 61-2778св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач -ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Малярчук Тетяна Іванівна, приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Сєтак Віктор Ярославович, Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є Акціонерне товариство «Сенс Банк»),

особа, яка подала касаційну скаргу, - ОСОБА_3 в особі законного представника - ОСОБА_4 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в особі законного представника - ОСОБА_4 , яка подана представником - адвокатом Вернидубом Дмитром Вікторовичем, на постанову Житомирського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року у складі колегії суддів: Талько О. Б., Коломієць О. С., Шевчук А. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом

до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Малярчук Т. І., приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Сєтака В. Я., Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») про визнання договору поруки припиненим, скасування заборони відчуження майна.

Позовна заява мотивована тим, що 22 липня 2005 року між ОСОБА_2 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку (далі - АКБСР) «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», укладено договір кредиту № 280/21-806, відповідно до якого позичальнику надано у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення грошові кошти у сумі 9 900 доларів США, зі сплатою 13 процентів річних, строком 21 липня 2010 року.

22 липня 2005 року між нею, ОСОБА_2 та АКБСР «Укрсоцбанк» укладено договір поруки № 5998, відповідно до якого вона зобов`язувалася нести солідарну з боржником відповідальність перед кредитором за належне виконання ним зобов`язань щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій у розмірі та у випадках, передбачених договором кредиту № 280/21-806.

Крім того, між ОСОБА_2 та АКБСР «Укрсоцбанк» укладено договір іпотеки від 22 липня 2005 року, який посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Малярчук Т. І., за реєстром № 6000, а також іпотечний договір від 27 вересня 2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Малярчук Т. І., згідно з якими накладено заборону відчуження на житловий будинок АДРЕСА_1 .

29 жовтня 2007 року між ОСОБА_2 та АКБСР «Укрсоцбанк» укладено іпотечний договір за реєстром № 16358, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В. Я., згідно з яким накладено заборону відчуження на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Зазначала, що сума заборгованості за вказаним кредитним договором сплачена повністю.

Вказувала, що передане в іпотеку майно належить їй на праві приватної власності на підставі рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 15 березня 2013 року, яким розірвано шлюб, укладений між нею та ОСОБА_2 , а також здійснено поділ спільного сумісного майна подружжя, згідно з яким у власність ОСОБА_1 виділено житловий будинок та земельну ділянку, площею 803 кв. м, розташовані у АДРЕСА_1 . Накладення заборони відчуження на це нерухоме майно порушує її права як власника цього майна. Відповідачі при укладенні вищезазначених договорів не врахували, що вона, як законний власник майна, ніяких договорів поруки не підписувала.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд:

- визнати договір поруки від 22 липня 2005 року № 5998, укладений між АКБСР «Укрсоцбанк», ОСОБА_2 та нею, який був посвідчений 22 травня 2005 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Малярчук Т. І., припиненим;

- скасувати заборону відчуження на житловий будинок АДРЕСА_1 , вчинену приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Малярчук Т. І., згідно з договором іпотеки від 22 липня 2005 року, реєстраційний номер: 2214663, та від 27 вересня 2006 року, реєстраційний номер: 3795119, укладеним між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 , яка міститься в Державному реєстрі прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки згідно з витягом Реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції;

- скасувати заборону відчуження на житловий будинок АДРЕСА_1 , вчинену приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В. Я., згідно з договором іпотеки від 29 жовтня 2007 року, реєстраційний номер: 5927804, укладеним між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 , яка міститься в Державному реєстрі прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки згідно з витягом Реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 12 вересня 2013 року у складі судді Колупаєва В. В. позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано договір поруки за № 5998 від 22 липня 2005 року укладений між Акціонерно-комерційним банком «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк») та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , що був посвідчений 22 травня 2005 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Малярчук Т. І. припиненим.

Скасовано заборону відчуження на житловий будинок

АДРЕСА_1 , вчинений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Малярчук Т. І., згідно договору іпотеки від 22 липня 2005 року реєстраційний номер: 2214663 та від 27 вересня

2006 року реєстраційний номер: 3795119 укладеного між Акціонерно-комерційним банком «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк») та ОСОБА_2 , яка значиться в державному реєстрі прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки згідно витягу Реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції.

Скасовано заборону відчуження на житловий будинок

АДРЕСА_1 , вчинений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сетаком В. Я., згідно договору іпотеки від 29 жовтня 2007 року, реєстраційний номер: 5927804, укладеного між Акціонерно-комерційним банком «Укрсоцбанк» (правонаступником якого

є ПАТ «Укрсоцбанк») та ОСОБА_2 , яка значиться в державному реєстрі прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки згідно витягу Реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції.

Рішення районного суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 , будучи власником зазначеного нерухомого майна на підставі рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 15 березня 2013 року, не укладала договору поруки на будь-які суми, які перевищували 9 900 доларів США, і які були сплачені кредитору, відтак укладення кредитного договору та договорів іпотек свідчить про порушення її прав.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Житомирського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року апеляційну скаргу АТ «Сенс Банк» задоволено.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 12 вересня 2013 року

в частині задоволення позовних вимог про скасування заборони відчуження житлового будинку АДРЕСА_1 Транзитному вчиненої приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В. Я., на підставі договору іпотеки від 29 жовтня 2007 року, реєстраційний номер: 5927804, скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Судові рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суду не надано доказів того, що заборгованість за договором кредиту від 22 липня 2005 року № 280/21-806 повністю сплачена, а питання припинення іпотеки не було предметом розгляду, оскільки позивач відповідних вимог не заявляла, тому безпідставним є скасування заборони на відчуження іпотечного майна. Крім того, суд зазначив, що перехід права власності на іпотечне майно не припиняє іпотеку, а до нового власника переходять усі права та обов`язки іпотекодавця.

В іншій частині рішення районного суду в апеляційному порядку не оскаржувалося.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У касаційній скарзі, поданій у березні 2025 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить постанову Житомирського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року в переглянутій частині скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2025 року до Верховного Суду, представник ОСОБА_3 - адвокат Вернидуб Д. В., посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, заявник просить оскаржувану постанову скасувати та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції безпідставно переглянув рішення районного суду у цій справі через 11 років після його ухвалення.

Висновки апеляційного суду про те, що заборгованість за кредитним договором не погашена, є безпідставними, оскільки вона надавала судам відповідні квитанції про сплату заборгованості, а банком ніякі претензії до неї, чи боржника після 21 липня 2010 року не пред`являлися.

Апеляційний суд не врахував, що вона не укладала з банком жодних договорів поруки, які б перевищували суму заборгованості у розмірі 9 900 доларів США.

Вказує, що оскаржуване судове рішення порушує її права, як власника нерухомого майна.

Касаційна скарга представника ОСОБА_3 - адвоката Вернидуба Д. В., мотивована тим, що ОСОБА_3 на час перегляду апеляційним судом справи вже 10 років була співвласником житлового будинку АДРЕСА_1 , а тому оскаржуваною постановою були порушені її права. Вона не була залучена до участі у справі і ухвалене судове рішення апеляційного суду порушує її права.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційні скарги

У травні 2025 року АТ «Сенс Банк» подало до Верховного Суду відзив на касаційні скарги, в якому вказує, що викладені в них доводи є безпідставними й не впливають на правильність оскаржуваного судового рішення апеляційного суду, тому просить залишити касаційні скарги без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 08 квітня 2025 року відкрито касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, ОСОБА_3 у особі законного представника - ОСОБА_4 , яка подана представником - адвокатом Вернидубом Д. В., та витребувано цивільну справу із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 24 квітня 2025 року відкрито касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою ОСОБА_1

28 квітня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Підставою касаційного оскарження зазначеного судового рішення представник ОСОБА_3 - адвокат Вернидуб Д. В., вказує пункт 8 частини першої статті 411 ЦПК України, а саме: суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Підставою касаційного оскарження зазначеного судового рішення ОСОБА_1 вказує неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного

у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі

№ 922/3537/17, від 08 грудня 2022 року у справі № 990/102/22, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, а касаційне провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - адвоката Вернидуба Д. В., слід закрити.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Щодо касаційної скарги особи, яка не брала участі у справі

Звертаючись до Верховного Суд із касаційною скаргою, заявник вказував, що ОСОБА_3 на час розгляду справи апеляційним судом була співвласником будинку АДРЕСА_1 , тому оскаржуване судове рішення стосується її прав та обов`язків.

Колегія суддів відхиляє вказані доводи касаційної скарги з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції (пункт 1 частини першої статті 389 ЦПК України).

Зазначені норми цивільного процесуального права визначають коло осіб, які наділені процесуальним правом на касаційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

У частині четвертій статті 389 ЦПК України визначено, що особа, яка не брала участі у справі, якщо суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, має право подати касаційну скаргу на судове рішення лише після його перегляду в апеляційному порядку за її апеляційною скаргою, крім випадку, коли судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи було ухвалено безпосередньо судом апеляційної інстанції. Після відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, така особа користується процесуальними правами і несе процесуальні обов`язки учасника справи.

Отже, необхідною умовою для набуття особою, яка не брала у часті у справі, права касаційного оскарження судового рішення є вирішення цим судовим актом питання щодо її прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків (див. ухвалу Великої Падати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 504/2457/15-ц (провадження № 14-726цс19).

При цьому особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в касаційному порядку лише ті судові рішення, які встановлюють, змінюють або припиняють права й обов`язки цих осіб. Особа, яка не брала участі у розгляді справи та звертається з касаційною скаргою, повинна довести, що оскаржене судове рішення прийнято про її права, інтереси та (або) обов`язки, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають зі сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Вказані висновки щодо застосування норм права викладені у постановах Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 175/1057/17, від 23 листопада 2020 року у справі № 826/3508/17 та від 04 липня 2023 року у справі № 215/799/19.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом першої чи апеляційної інстанції питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Оскільки законодавством чітко визначено, що особи, які не брали участі у справі, можуть оскаржити, зокрема, судове рішення апеляційного суду тільки у разі, якщо ним вирішено питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, але постановою Житомирського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року рішення суду першої інстанції було скасовано в оскаржуваній частині, а у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в цій частині відмовлено, тому оскаржуваним судовим рішенням не було вирішено жодних питань, які б могли вплинути на права чи обов`язки заявника.

Враховуючи те, що з касаційною скаргою звернулася особа, права, свободи, інтереси та (або) обов`язки якої оскаржуваним судовим рішенням апеляційного суду не вирішувалися, касаційне провадження у справі за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - адвоката Вернидуба Д. В., підлягає закриттю.

Щодо касаційної скарги позивача

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до положень статті 1 Закону України « Про іпотеку» (тут і далі, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина четверта статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до положень статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення ( втрати) переданої в іпотеку будівлі ( споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля ( споруда), в разі знищення ( втрати) будівлі ( споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою.

Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законом порядку.

Частинами першою та другою статті 23 цього Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Встановивши, що, звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 не ставила питання про припинення іпотеки нерухомого майна за іпотечним договором, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що немає підстав для скасування заборони відчуження такого майна, оскільки та обставина, що позивач набула право власності на майно на підставі рішення суду, не свідчить про припинення іпотеки, оскільки до ОСОБА_1 перейшли усі права та обов`язки іпотекодавця й іпотека є дійсною.

Доводи касаційної скарги про те, що оскаржуване судове рішення порушує її права, як власника нерухомого майна, є безпідставними, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства та вимоги, які були заявлені ОСОБА_1 при зверненні до суду.

Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З аналізу наведених норм процесуального та матеріального права можна дійти висновку, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Верховний Суд погоджується з висновками апеляційного суду про те, що ОСОБА_1 не заявляла позовних вимог про припинення іпотеки, доказів того, що іпотека була припинена, нею також не надано, а тому, без вирішення питання про припинення іпотеки, суд за жодних умов не вправі вирішувати питання про скасування заборони відчуження іпотечного майна.

Суд апеляційної інстанції правильно зауважив, що, звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , зокрема, просила визнати припиненим договір поруки, укладений між нею, кредитором та боржником 22 липня 2005 року, однак, порука та іпотека є самостійними видами забезпечення виконання зобов`язання та припинення договору поруки жодним чином не призводить до можливості скасування заборони відчуження іпотечного майна.

Доводи заявника про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно переглянув рішення районного суду у цій справі через 11 років після його ухвалення, не заслуговують на увагу. Питання поновлення пропущеного строку було предметом розгляду судом апеляційної інстанції, який обґрунтовано поновив такий строк, оскільки в матеріалах справи відсутнє, як належне повідомлення банку про розгляд цієї справи, так і докази вручення копії рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 12 вересня 2013 року.

Решта доводів касаційної скарги стосуються кредитних правовідносин сторін, погашення заборгованості, суми, за яку позивач поручилася, тощо, але вони не вливають на правильність вирішення апеляційним судом спору в оскаржуваній частині, оскільки не були предметом судового розгляду та заявлених позовних вимог.

Отже, доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду апеляційної інстанції, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права, були предметом дослідження в апеляційному суді з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка в зазначеній частині ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість його судового рішення не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін.

Керуючись статтями 389, 396, 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 в особі законного представника - ОСОБА_4 , яка подана представником - адвокатом Вернидубом Дмитром Вікторовичем, на постанову Житомирського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року закрити.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Житомирського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Р. А. Лідовець

І. Ю. Гулейков

Д. Д. Луспеник