Справа № 946/6589/25
Провадження № 2/946/1369/26
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04 березня 2026 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області в складі:
головуючого судді Присакар О.Я.,
за участю секретаря судового засідання Воронової В.Є.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Ізмаїл в порядку позовного провадження цивільну справу за позовом Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості, -
22 серпня 2025 року представник Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості та просить стягнути з ОСОБА_1 на користь Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Ізмаїльської філії ДП «Адміністрації морських портів України» (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) суму заборгованості у розмірі 1865,36 грн (одна тисяча вісімсот шістдесят п`ять гривень 36 коп.) та понесені судові витрати, а саме судовий збір в розмірі 2 422,40 грн. (дві тисячі чотириста двадцять дві грн. 40 коп.).
Свої вимоги позивач мотивує тим, що 14.08.2024 року державним підприємством «Адміністрація морських портів України» (надалі Позивач, ДП «АМПУ») було звільнено диспетчера електропідстанції відділу електропостачання служби енергозабезпечення ОСОБА_1 відповідно до наказу з особового складу від 13.08.2024 №159-ос/14. Листами від 14.08.2024 №855/14-01-08/Вих та №856/14-01-08/Вих ДП «АМПУ» направило на адресу Відповідача засвідчену копію наказу з особового складу від 13.08.2024 №159-ос/14 про звільнення за ч.1 п.8-3 ст.36 КЗпП України, повідомило про борг перед ДП «АМПУ» в розмірі 1865,36 грн та запропонувало погасити його. Дані листи Відповідачем отримано не було, відправлення повернуті 03.09.2024, та кошти не компенсовані. Відповідно до ст. 116 КЗпП України Позивач провів розрахунок сум для нарахування при звільненні виходячи з наступного. Відповідач був звільнений 14.08.2024 згідно наказу з особового складу від 13.08.2024 №159-ос/14 через відсутність на роботі та інформації про причини такої відсутності понад чотири місяці поспіль за ч.1 п.8-3 ст.36 КЗпП України. Відповідач був відсутній на робочому місці з 01.04.2024 без зазначення причин відсутності. Водночас Відповідачем було використано дні відпустки по 19 травня 2024 року, тобто за ще невідпрацьований період. Згідно Розрахунку, що доданий до листів від 14.08.2024 №855/14-01-08/Вих та №856/14-01-08/Вих сума боргу Відповідача перед ДП «АМПУ» складає 1865,36 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 83 Кодексу законів про працю України та ч. 1 ст. 22 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника до закінчення робочого року, за який він уже отримав відпустку повної тривалості, проводиться відрахування із заробітної плати за дні відпустки, надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року. У день звільнення Відповідачу було здійснено остаточний розрахунок, проте з його вини залишилася неповерненою сума 1865,36 грн за 4 календарних дні невідпрацьованої відпустки. ДП «АМПУ» не було проведено відрахування в день звільнення, оскільки заробітної плати, з якої можна було б здійснити утримання, нараховано не було.
Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечує.
Згідно відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру № 1869405 від 08 жовтня 2025 року, ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
В судові засідання, призначені на 21 січня 2026 року та 04 березня 2026 року відповідач не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був сповіщений належним чином, про причину неявки суд не повідомив, відзив на позов не надав, тому суд відповідно до ч.1 ст.280, ч.4 ст.223 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів у зв`язку з відсутністю заперечень проти такого вирішення справи представника позивача.
Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду від 28 серпня 2025 року відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості.
Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду від 21 січня 2026 року закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості, призначено до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 04.03.2026 року на 10 год. 00 хв. в приміщенні Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Клушина, 2, зал судових засідань №1.
Вивчивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом встановлено, що відповідно до наказу ІФ ДП «АМПУ» (Адміністрація Ізмаїльського МП) від 13 червня 2013 року за №2-ос ОСОБА_1 (таб. № НОМЕР_1 ) прийнято постійно електромонтером з експлуатації розподільних мереж (7241) 5 розряду відділення енергосподарства (1500000) з 13 червня 2013 року з оплатою по часовій тарифній ставці 19.56 грн за годину фактично відпрацьований час переведенням з ДП «Ізмаїльський морський торговельний порт».
Відповідно до наказу ІФ ДП «АМПУ» (Адміністрація Ізмаїльського МП) від 14 січня 2019 року за №5-ос ОСОБА_1 (таб. № НОМЕР_1 ) прийнято постійно електромонтером з експлуатації розподільних мереж (7241) 5 розряду (7241.0) відділу електропостачання служби енергозабезпечення (3601000) переведено постійно за ст. 32 КЗпП України з 14 січня 2019 року на посаду диспетчера електропідстанції (3113.0) відділу електропостачання (3601000) з режимом роботи згідно встановленого графіка (тип зміни №3) з окладом 8600 грн на місяць.
Згідно до наказу ІФ ДП «АМПУ» (Адміністрація Ізмаїльського МП) від 08 лютого 2024 року за №23-вв/тм/14 ОСОБА_1 була надана щорічна відпустка тривалістю 10 днів з 12 лютого 2024 року по 21 лютого 2024 року.
Згідно до наказу ІФ ДП «АМПУ» (Адміністрація Ізмаїльського МП) від 16 лютого 2024 року за №28-вв/тм/14 ОСОБА_1 була надана щорічна відпустка тривалістю 01 день з 22 лютого 2024 року по 22 лютого 2024 року.
Згідно до наказу ІФ ДП «АМПУ» (Адміністрація Ізмаїльського МП) від 01 березня 2024 року за №37-вв/тм/14 ОСОБА_1 була надана щорічна відпустка тривалістю 01 день з 02 березня 2024 року по 02 березня 2024 року.
Згідно до наказу ІФ ДП «АМПУ» (Адміністрація Ізмаїльського МП) від 01 березня 2024 року за №37-вв/тм/14 ОСОБА_1 була надана щорічна відпустка тривалістю 01 день з 03 березня 2024 року по 03 березня 2024 року.
Згідно до наказу ІФ ДП «АМПУ» (Адміністрація Ізмаїльського МП) від 01 березня 2024 року за №37-вв/тм/14 ОСОБА_1 була надана щорічна відпустка тривалістю 28 днів з 04 березня 2024 року по 31 березня 2024 року.
Згідно до наказу ІФ ДП «АМПУ» (Адміністрація Ізмаїльського МП) від 13 серпня 2024 року за №159-ос/14 ОСОБА_1 було звільнено з посади диспетчера електропідстанції відділу електропостачання служби енергозабезпечення.
Листами від 14.08.2024 №855/14-01-08/Вих та №856/14-01-08/Вих ДП «АМПУ» направило на адресу Відповідача засвідчену копію наказу з особового складу від 13.08.2024 №159-ос/14 про звільнення за ч.1 п.8-3 ст.36 КЗпП України, повідомило про борг перед ДП «АМПУ» в розмірі 1865,36 грн та запропонувало погасити його. Дані листи Відповідачем отримано не було, відправлення повернуті 03.09.2024, та кошти не компенсовані.
Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1статті 4 ЦПК України).
Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1). Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частина 3).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частини 1, 2 статті 12 ЦПК України).
Частиною першою статті 77 та частиною другою статті 78 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Згідно норм статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно із частиною першою статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
За змістом статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.
Верховний Суд у постанові від 17.07.2019 року у справі № 332/1433/17 виснував, що для врегулювання трудових відносин норм ЦК України застосовуються в субсидіарному порядку, тобто до трудових відносин, які не врегульовані трудовим законодавством.
Відповідно до частини першої статті 127 КЗпП України, частини першої статті 26Закону України «Про оплату праці» відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України.
Одним із видів відрахувань із заробітної плати є відрахування із заробітної плати працівників для покриття заборгованості підприємству, де вони працюють.
Згідно із пунктом 2 частини другої статті 127 КЗпП України відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу: при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки. Відрахування за ці дні не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи з підстав, зазначених в пунктах 3, 5, 6 статті36і пунктах 1, 2 і 5 статті40цьогоКодексу, а також при направленні на навчання та в зв`язку з переходом на пенсію.
Відповідно до статті 22 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника до закінчення робочого року, за який він уже одержав відпустку повної тривалості, для покриття його заборгованості власник або уповноважений ним орган провадить відрахування із заробітної плати за дні відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року.
За змістом частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно набуте, згодом відпала.
Разом із тим, випадки, у яких можуть здійснюватися відрахування із заробітної плати, передбачені у статті 127 КЗпП України. Тлумачення положень частини другої статті 127 КЗпП України дає підстави дійти висновку, що відрахування із заробітної плати працівника для покриття ним заборгованості підприємству, де він працює, можуть провадитися за наказом (розпорядженням) власника підприємства або уповноваженого ним органу.
Як на підставу позову, позивач посилався на неможливість проведення відрахування із заробітної плати відповідача через недостатність коштів для покриття заборгованості підприємству, тому він звернувся до суду.
За таких обставин, оскільки відповідач звільнився з роботи до закінчення робочого року, за який він одержав відпустку, а підчас звільнення відрахування із суми заробітної плати, нарахованої під час остаточного розрахунку, за наказом підприємства проведено не у повному обсязі у зв`язку з недостатністю коштів, то позивач має право стягнути відповідну суму у судовому порядку.
Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом у постанові від 17.07.2019 року у справі № 332/1433/17, яка відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України повинна бути врахована судом при виборі і застосуванні норми права до аналогічних правовідносин.
Таким чином, системне тлумачення положень статей 127, 233 КЗпП України, статті 22 Закону України «Про відпустки» дає підстави виснувати, що роботодавець може звернутися із вимогами про стягнення коштів за невідпрацьовані дні використаної працівником відпустки до суду протягом одного року з дня виникнення права на відрахування відповідних сум.
Враховуючи вищевикладене, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 422,40 грн.
Керуючись ст.ст.12, 13, 18, 81, 141, 247, 259, 263-265, 280-284, 354 ЦПК України,
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст рішення складено та підписано 11 березня 2026 року.
Суддя: О.Я.Присакар