КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№22-ц/824/6566/2026
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2026року місто Київ

справа № 754/8217/25

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Таргоній Д.О., Голуб С.А.

за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Деснянського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 17 грудня 2025року, постановлену під головуванням судді Гринчак О.І., у справі за заявою ОСОБА_1 про зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення, заінтересована особа: Деснянський відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ),-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2025року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою, в якій просив зобов`язати упоноважену особу Деснянського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) подати звіт про виконання ухвали Деснянського районного суду міста Києва від 16 червня 2025 року у справі № 754/8217/25.

Заяву обгрунтовував тим, що ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 16 червня 2025 року у справі №754/8217/25 визнано бездіяльність Деснянського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо не зняття арешту з майна боржника, накладеного на підставі постанови старшого державного виконавця І.М. Ждан Деснянського районного відділу виконавчої служби м. Києва від 10 квітня 2002 року неправомірною.

Зобов`язано уповноважену особу Деснянського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) скасувати арешт, накладений постановою державного виконавця Ватутінського відділу державної виконавчої служби Ватутінського управління юстиції Ждан І.М. від 10.04.2002 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_1 , а саме 1/5 частки квартири АДРЕСА_1 .

Вказував, що 01 жовтня 2025 року він звернувся до Деснянського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) з заявою про виконання вказаної ухвали, однак станом на час звернення із заявою ухвала від 16 червня 2025 року у справі №754/8217/25не виконана.

Зазначав, що невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 17 грудня 2025 року зобов`язано Деснянський відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на підставі статті 453 ЦПК України повідомити Деснянський районний суд міста Києва і заявника - ОСОБА_1 про виконання ухвали Деснянського районного суду міста Києва від 16 червня 2025 року у справі №754/8217/25 за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність Деснянського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), стягувач Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві.

Встановлено Деснянському відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) десятиденний строк для подання повідомлення у порядку статті 453 ЦПК України з дня одержання цієї ухвали в електронному кабінеті системи «Електронний суд».

Відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про зобов`язання Деснянського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) подати звіт на підставі ст.453-1 ЦПК України про виконання ухвали Деснянського районного суду міста Києва від 16 червня 2025 року у справі №754/8217/25 за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність Деснянського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, Деснянськийвідділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволенні заяви у повному обсязі.

В обґрунтування вимог посилався на те, що повернення виконавчого документу стягувачу відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» не встановлювало прямого обов'язку у державного виконавця знімати арешт з майна боржника.

Вказував, що враховуючи факт повернення виконавчого документа стягувачу (не є підставою для винесення постанови про зняття арешту з майна), належним способом захисту буде звернення до суду з позовом про зняття арешту з майна.

Вважає, що суд першої інстанції формально поставився до розгляду скарги ОСОБА_1 на бездіяльність відділу, не з`ясував всі фактичні дані справи та виніс помилково вищезазначену ухвалу.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

У судовому засіданні апеляційного суду представник заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила відмовити у її задоволенні.

Заінтересована особа Деснянський відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у судове засідання не з`явилася про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність заінтересованої особи на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права виконавши всі вимоги цивільного судочинства вирішив справу згідно із законом.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 16 червня 2025 року у справі №754/8217/25 визнано бездіяльність Деснянського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо не зняття арешту з майна боржника, накладеного на підставі постанови старшого державного виконавця І.М. Ждан Деснянського районного відділу виконавчої служби м. Києва від 10.04.2002 неправомірною.

Зобов`язано уповноважену особу Деснянського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) скасувати арешт, накладений постановою державного виконавця Ватутінського відділу державної виконавчої служби Ватутінського управління юстиції Ждан І.М. від 10.04.2002 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_1 , а саме 1/5 частки квартири АДРЕСА_1 .

Звертаючись до суду із заявою у порядку ст.453-1 ЦПК України ОСОБА_1 вказував на те, що 01 жовтня 2025 року він звернувся до Деснянського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) з заявою про виконання вказаної ухвали, однак станом на час звернення із заявою ухвала від 16 червня 2025 року у справі №754/8217/25 не виконана.

Згідно з ст.18 ЦПК Українисудові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Із наведеного слідує, що рішення суду, яке набрало законної сили, є обов'язковим для учасників справи.

Статтею 129-1 Конституції Українивизначено, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Так, судовий контроль за виконанням судових рішень встановлено розділом VII ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.453-1 ЦПК Українисуд, який розглянув справу як суд першої інстанції, за письмовою заявою стягувача може зобов'язати боржника подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення в цивільних справах: що виникають із трудових правовідносин; що виникають із сімейних правовідносин; щодо відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи, чи шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення; щодо відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду; щодо відшкодування моральної шкоди; щодо захисту прав споживачів; щодо захисту честі, гідності та ділової репутації; в інших спорах немайнового характеру.

Стягувач може звернутися до суду із заявою, передбаченою ч.1 цієї статті, в разі невиконання боржником судового рішення та за умови відкриття виконавчого провадження.

Перебіг строку для подання звіту починається з дня набрання законної сили рішенням суду. Такий звіт розглядається за правилами статей 453-3і 453-4 цього Кодексу.

Заява, передбачена абзацом першим цієї частини, може бути подана не пізніше завершення судових дебатів, а якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження - не пізніше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

У заяві обов'язково зазначається ідентифікатор для повного доступу до інформації про виконавче провадження.

За змістом статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом. Судові рішення не можуть бути переглянуті іншими органами чи особами поза межами судочинства, за винятком рішень про амністію та помилування.

Отже, особа, якій належить виконати рішення суду, що набрало законної сили, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання у чіткій відповідності до висновків суду, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, судовий контроль здійснюється судом шляхом зобов'язання відповідача надати звіт про виконання судового рішення, розгляду поданого звіту, а в разі неподання такого звіту - встановленням нового строку для подання звіту та накладенням штрафу.

При цьому, зазначені процесуальні дії є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об'єктивних обставин, які підтверджені належними та допустимими доказами.

Інститут судового контролю за виконанням судового рішення шляхом зобов'язання боржника подати звіт про виконання судового рішення є новим у цивільному процесуальному законодавстві, оскільки ЦПКдоповнено ст.ст.453-1-453-4 Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення положень про судовий контроль за виконанням судових рішень» №4094-ІХ від 21 листопада 2024 року, який набрав чинності 19 грудня 2024 року.

Ідентичний механізм здійснення судового контролю тривалий час існує у адміністративному судочинстві і Верховний Суд неодноразово зазначав, що адміністративним процесуальним законодавством регламентовано право суду застосовувати інститут судового контролю шляхом зобов'язання відповідача подати звіт про виконання рішення суду, визнання протиправними рішень, дій. Для застосування наведених процесуальних заходів мають бути наявні відповідні правові умови. У свою чергу, правовою підставою для зобов'язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення є наявність об'єктивних підтверджених належними і допустимими доказами підстав вважати, що за відсутності такого заходу судового контролю рішення суду залишиться невиконаним або для його виконання доведеться докласти значних зусиль. Суд, встановлюючи строк для подання звіту, повинен враховувати особливості покладених обов'язків згідно із судовим рішенням та можливості їх виконати.

При цьому встановлювати судовий контроль за виконанням судового рішення є правом, а не обов'язком суду. У разі невиконання судового рішення, позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених законодавством про виконавче провадження.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2020 року у справі №0640/3719/18, від 04 березня 2020 року у справі №539/3406/17, від 11 червня 2020 року у справі №640/13988/19.

За змістом постанови Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі №802/357/17-а звертаючись до суду із заявою про встановлення судового контролю, позивач зобов'язаний навести аргументи на переконання необхідності вжиття таких процесуальних заходів і надати докази в підтвердження наміру відповідача на ухилення від виконання судового рішення.

Так, судове рішення може бути виконано в добровільному, або в примусовому порядку. Примусове виконання рішень суду в Україні покладається на органи державної виконавчої служби та у передбачених законом випадках - на приватних виконавців.

Порядок примусового виконання судових рішень регламентовано Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження»виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч.1 ст.5 Закону України «Про виконавче провадження»примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Нормами Закону України «Про виконавче провадження»визначено певний алгоритм дій виконавця в ході примусового виконання рішень, за якими боржник зобов'язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення.

При цьому відповідно до Закону України «Про виконавче провадження»державний виконавець наділений достатніми повноваженнями для вжиття заходів щодо примусового виконання боржником судового рішення.

Отже, у разі відсутності добровільного виконання судових рішень, приписами Закону України «Про виконавче провадження»врегульований порядок дій та заходів, що спрямовані на примусове виконання таких рішень.

Завершальною стадією судового провадження з примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) є виконавче провадження (ст.1 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.453-1 ЦПК Україниза наслідками розгляду заяви суд постановляє ухвалу про її задоволення або відмову у задоволенні та зобов'язання боржника подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Встановлений судом строк для подання звіту про виконання судового рішення має бути достатнім для його підготовки. Достатнім є строк, який становить не менше десяти календарних днів з дня отримання боржником відповідної ухвали та не перевищує трьох місяців.

Встановивши, що суд в межах справи №754/8217/25 розглядав скаргу боржника ОСОБА_1 на дії державного виконавця, дійшов вірного висновку, що визначених ст.453-1 ЦПК України умов (подання заяви саме стягувачем в разі невиконання боржником судового рішення та відкриття виконавчого провадження) немає, а отже і відсутні підстави для задоволення заяви ОСОБА_1 про зобов`язання Деснянськийвідділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) подати звіт на підставі ст.453-1 ЦПК України про виконання ухвали Деснянського районного суду міста Києва від 16 червня 2025 року у справі №754/8217/25.

Доводи апеляційної скарги Деснянського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) фактично зводяться до незгоди з висновком суду за результатами розгляду скарги боржника ОСОБА_1 на дії державного виконавця, а не щодо висновків за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 поданої у порядку ст.453-1 ЦПК України.

Отже, доводи апеляційної скарги висновку суду першої інстанції не спростовують і на його правильність не впливають.

Приписами статті 453 ЦПК України встановлено, що про виконання ухвали, постановленої за результатами розгляду скарги, відповідний орган державної виконавчої служби, приватний виконавець повідомляють суд і заявника не пізніше ніж у десятиденний строк з дня її одержання.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції правомірно вказав, що відповідно до статті 453 ЦПК України у Деснянського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) є обов`язок повідомити суд і заявника про виконання ухвали Деснянського районного суду міста Києва від 16 червня 2025 року у справі № 754/8217/25.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що ухвала Деснянського районного суду міста Києва від 17 грудня 2025 рокує законною та обґрунтованою, постановлена з дотриманням норм процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги Деснянського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відсутні.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Деснянського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) - залишити без задоволення.

Ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 17 грудня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 13 березня 2026 року.

Головуючий:

Судді: