УХВАЛА

06 березня 2026 року

м. Київ

справа № 331/3326/21

провадження № 61-17582св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач),Гудими Д. А., Краснощокова Є. В., Крата В. І., Пархоменка П. І.,

учасники справи:

позивач - Дніпровський державний медичний університет

відповідачка - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12 серпня 2024 року у складі судді

Антоненко М. В. та постанову Запорізького апеляційного суду від 04 грудня 2024 року у складі колегії суддів: Онищенка Е. А., Кухаря С. В., Трофимової Д. А.,

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2021 року Дніпровський державний медичний університет звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення витрат на навчання.

Позов мотивований тим, що на підставі рішення приймальної комісії

від 10 серпня 2012 року наказом ректора Державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» № 578-ос від 10 серпня 2012 року ОСОБА_3 зарахована на перший курс Дніпропетровської державної медичної академії МОЗ України.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України № 473 від 16 березня

2021 року змінено тип та перейменовано Державний заклад «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України ДЗ «ДМА» на Дніпровський державний медичний університет.

01 вересня 2012 року між позивачем та ОСОБА_1 укладено угоду про підготовку фахівців з вищою освітою № 287.

Згідно з умовами укладеної угоди відповідачка зобов`язується прибути після закінчення вищого закладу освіти на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку.

Зазначений правочин укладений зі згоди і за домовленістю з ОСОБА_4 , відповідає вимогам ЦК щодо свободи договору (статті 3, 627 ЦК України).

Згідно з наказом ректора ДЗ «ДМА» № 527-ос від 23 червня 2018 року «Про завершення навчання» відповідачці присуджено освітньо-кваліфікаційний рівень за спеціальністю, видано документ про вищу освіту у зв`язку із завершенням навчання.

На виконання умов укладеної угоди згідно з направленням на роботу № 124 Міністерства охорони здоров`я України від 01 серпня 2018 року ОСОБА_1 , як молодого спеціаліста, направлено на роботу до КУ «Токмацький протитуберкульозний диспансер ЗОР» Департаменту охорони здоров`я Запорізької обласної державної адміністрації на посаду лікаря-фтизіатра.

ОСОБА_4 під особистий підпис отримала путівку до КУ «Токмацький протитуберкульозний диспансер ЗОР».

Згідно з інформацією Департаменту охорони здоров`я населення Запорізької обласної державної адміністрації від 11 грудня 2019 року № 01-03/3097 ОСОБА_1 для зарахування до інтернатури до ДОЗ Запорізької облдержадміністрації не зверталася.

Відповідно до розрахунку грошових коштів, які підлягають поверненню за навчання за державним замовленням витрачено коштів з державного бюджету на навчання відповідачки ОСОБА_1 у сумі

119 255,14 грн.

Враховуючи викладене позивач просив стягнути з

ОСОБА_1 на користь Дніпровського державного медичного університету витрати на навчання у розмірі 119 255, 14 грн та вирішити питання розподілу судових витрат.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12 серпня 2024 року, яке залишене без змінпостановою Запорізького апеляційного суду від 04 грудня 2024 року, позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Дніпровського Державного медичного університету витрати на навчання у розмірі 119 255, 14 грн та вирішено питання розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції, виходив з того, що відповідачка, закінчивши навчання на бюджетній формі у Дніпровському державному медичному університеті за місцем направлення на роботу до КУ «Токмацький протитуберкульозний диспансер ЗОР» не прибула. Отже, відповідачем не було дотримано вимог законодавства України та типової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 01 вересня 2008 № 84 року в частині зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки відповідно до направлення на роботу, тобто вона порушила добровільно взяті на себе цивільно-правові зобов`язання.

Щодо доводів відповідачки про її навчання в Українській медичній академії та проходження військової служби за контрактом, суд зазначив наступне.

Відповідно до пункту 9 «Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням», затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 p. N 367, розірвати угоду, передбачену пунктом 5 цього Положення, випускник має право, в тому числі: уразі проходження чоловіком (дружиною) військової служби (крім строкової), в тому числі за контрактом, на посадах рядового, сержантського й старшинського складу, прапорщиків, мічманів та офіцерів у Збройних Силах, Національній гвардії, Прикордонних військах, Службі безпеки, а також інших військових формуваннях, створених відповідно до законодавства України, та служби в органах внутрішніх справ поза місцем розташування замовника.

Проте, підстави розірвати Угоду у разі проходження військової служби (крім строкової), в тому числі, за контрактом, саме випускником закладу вищої освіти вказаним Порядком не передбачено.

ОСОБА_4 не зверталась до Дніпровського Державного медичного університету з питання зміни свого місця відпрацювання за розподілом.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що дії особи, яка не прибула на місце працевлаштування, зазначене в направленні, чи до будь-якого іншого закладу державного сектору економіки, чи звільнилася за власним бажанням, відмовилася від виконання взятих на себе зобов`язань, передбачають правові наслідки, встановлені законом та угодою, а саме - повернення витрачених коштів.

Щодо доводів про нікчемність укладеної угоди про навчання, оскільки така укладена з неповнолітньої особою, колегія суддів зазначила, що батьки відповідачки не заявляли претензії позивачу. Тобто, в силу приписів частини першої статті 221 ЦК України, вказаний правочин вважається ними схваленим. Крім того, відповідачка будучи вже повнолітньою, не розірвала угоду, не зверталася до суду із заявою про визнання її недійсною або такою, що порушує права та інтереси позивача, належним чином виконувала умови угоди, відвідувала заняття та виконувала навчальний план, приймаючи таким чином виконання умов угоди зі сторін навчального закладу.

Також колегія суддів визнала безпідставними твердження апеляційної скарги щодо не встановлення судом першої інстанції типу бюджету до якого необхідно здійснити відшкодування вартості навчання, оскільки здійснення такого відшкодування передбачає сплату відповідачкою грошових коштів на рахунок позивача.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У грудні 2024 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» подала до Верховного Суду касаційну скаргу, через представника ОСОБА_2 , у якій просила скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12 серпня 2024 року, постанову Запорізького апеляційного суду від 04 грудня 2024 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

суди застосували норми права, які не підлягали застосуванню у даному випадку - частину другу статті 52 Закону України «Про освіту» щодо обов`язку випускників вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, хоча вказані положення були виключені з даної статті на підставі Закону №1556-VII (1556-18)

від 01 липня 2014 року. Натомість судами не застосовано положення частини другої статті 5 ЦК України, та статті 58 Конституції України, щодо зворотної дії в часі нормативно-правових актів, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність фізичної особи, щодо виключення цивільної відповідальності ОСОБА_4 (всупереч сталій позиції Конституційного Суду України з цього питання, викладених у рішеннях від 13 серпня 1997 року № 1-зп/1997,

від 9 лютого 1999 року № 1- рп/1999, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001,

від 26 січня 2011 року № 1-рп/2011, від 18 червня 2020 року № 5- р(II)/2020);

суди, порушуючи норми матеріального права не застосували норми права, які підлягали застосуванню для правильного вирішення спору - статті 63 та 64 Закону України від 01 липня 2014 року № 1556-VII «Про вищу освіту», положення яких не лише не передбачає трирічного відпрацювання, а й не визначає такого обов`язку серед кола обов`язків осіб, які навчаються у вищих навчальних закладах;

суди, порушуючи норми матеріального права застосували норми права, які не підлягали застосуванню у даному випадку - пункт 25 Порядку яким передбачена можливість зміни місця відпрацювання випускником за розподілом та у своєму рішенні встановив, що ОСОБА_4 із зверненнями щодо зміни місця відпрацювання не зверталася та не прибула за встановленим їй місцем відпрацювання. Натомість суди не застосували норми права, які підлягали застосуванню для правильного вирішення спору - абзац 6 пункту 9 Порядку, яким передбачена можливість розірвання угоди у разі вступу випускників вищих закладів освіти I - II рівнів акредитації до вищих закладів освіти III - IV рівнів акредитації;

суди також не застосували норми права, які підлягали застосуванню для правильного вирішення спору - пункт 16 Порядку який визначає, що перебування у Збройних Силах зараховується до передбаченого угодою терміну роботи за призначенням;

суд першої інстанції під час судового розгляду допустив порушення норм процесуального права, а саме без ухвалення відповідного рішення здійснено перехід із загального провадження у спрощене;

суд першої інстанції необґрунтовано, без дослідження та аналізу жодних доказів у справі зробив помилковий висновок, що ОСОБА_4 зобов`язана відшкодувати вартість навчання саме до державного бюджету. Матеріали справи не містять, а позивач не надав жодних доказів щодо виду бюджету, про який йде мова в угоді. У судових засіданнях такий факт не встановлювався. Без наявності відповідних підстав та без встановлення типу бюджету, до якого необхідно зробити відшкодування вартості навчання задовольняючи позов, суд першої інстанції незаконно ухвалив рішення щодо стягнення вартості навчання на розрахунковий рахунок Дніпровського державного університету;

апеляційний суд не забезпечив у процесі розгляду справи справедливих судових процедур, спрямованих на ефективний захист порушеного права особи, не усунув у межах своїх повноважень допущених місцевим судом недоліків, не сприяв всебічному та повному дослідженню доказів, та не вирішив спір по суті в межах заявлених позовних вимог.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 13 січня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі № 331/3326/21 та витребувано справу з суду першої інстанції.

У лютому 2025 року матеріали справи № 331/3326/21 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 25 лютого 2026 року справа № 331/3326/21 призначена до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 13 січня 2025 року зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі

№ 523/6070/19, відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах тасудове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 цього Кодексу.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що на підставі рішення приймальної комісії від 10 серпня 2012 року наказом ректора Державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» № 578-ос від 10 серпня

2012 року ОСОБА_3 зарахована на перший курс Дніпропетровської державної медичної академії МОЗ України.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України № 473 від 16 березня

2021 року змінено тип та перейменовано Державний заклад «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України ДЗ «ДМА» на Дніпровський державний медичний університет.

01 вересня 2012 року між Дніпровським державним медичним університетом та відповідачем ОСОБА_1 укладено угоду про підготовку фахівців з вищою освітою № 287.

Згідно з умовами укладеної угоди відповідач зобов`язується прибути після закінчення вищого закладу освіти на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку.

Згідно з наказом ректора Державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» № 527-ос від 23 червня

2018 року «Про завершення навчання» відповідачці

ОСОБА_1 присуджено освітньо-кваліфікаційний рівень за спеціальністю, видано документ про вищу освіту у зв`язку із завершенням навчання.

На виконання умов укладеної угоди згідно з направленням на роботу № 124 Міністерства охорони здоров`я України від 01 серпня 2018 року відповідачку ОСОБА_1 , як молодого спеціаліста, направлено на роботу до КУ «Токмацький протитуберкульозний диспансер ЗОР» Департаменту охорони здоров`я Запорізької обласної державної адміністрації на посаду лікаря-фтизіатра.

Згідно зі списком працевлаштування персонально кожного випускника,

ОСОБА_1 під особистий підпис отримала путівку до КУ «Токмацький протитуберкульозний диспансер ЗОР» Департаменту охорони здоров`я Запорізької обласної державної адміністрації.

За інформацією Департаменту охорони здоров`я населення Запорізької обласної державної адміністрації від 11 грудня 2019 року № 01-03/3097 відповідачка ОСОБА_1 для зарахування в інтернатуру до ДОЗ Запорізької облдержадміністрації не зверталася.

Відповідно до розрахунку грошових коштів, які підлягають поверненню за навчання за державним замовленням витрачено коштів з державного бюджету на навчання відповідачки ОСОБА_1 у сумі

119 255,14 грн.

На підставі Наказу Міністра оборони України від 28 серпня 2018 року № 542 молодшого лейтенанта медичної служби запасу ОСОБА_4 прийнято на військову службу за контрактом до Збройних сил України терміном на п`ять років.

У період з 28 серпня 2018 року по 30 червня 2021 року молодший лейтенант медичної служби ОСОБА_4 навчалася в Українській військово-медичній академії.

Відповідно до витягу з наказу Міністра Оборони України № 230 від 22 червня 2021 року молодшого лейтенанта медичної служби ОСОБА_4 призначено начальником медичного пункту самохідно-артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи військової частини НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 .

Позиція Верховного Суду

Касаційний суд заслухав суддю-доповідача, перевірив наведені у касаційній скарзі доводи, за результатами чого робить висновок про наявність правових підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з таких мотивів.

У пунктах 48-53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня

2021 року в справі № 607/3693/17 (провадження № 14-151цс20) зроблено висновок, що:

«студентам, які навчаються за державним замовленням у закладах вищої освіти державної або комунальної власності, призначається академічна стипендія за результатами навчання з урахуванням критеріїв, визначених Кабінетом Міністрів України, або соціальна стипендія - як частина державних пільг і гарантій.

Таким чином, витрати на виплату академічної стипендії включаються до витрат на підготовку за державним замовленням одного фахівця.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Отже, стипендія, надана фізичній особі як засіб до існування, належить до особистих майнових виплат, яка виплачується громадянинові і не підлягає поверненню.

Водночас академічна стипендія призначається студентам як засіб заохочення академічної успішності і не ставить на меті забезпечення студента засобами для існування, на відміну від соціальної стипендії, яка призначається студенту саме як частина державної допомоги, тобто надається саме як засіб до існування.

Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що академічні стипендії, які сплачуються студентам закладів вищої освіти, належать до категорії витрат на навчання таких студентів, які за наявності на те підстав підлягають компенсації замовникові відповідного навчання».

У постанові Верховного Суду року від 20 вересня 2021 року у справі

№ 607/11542/16-ц (провадження № 61-29436сво18)Об`єднана палата Касаційного цивільного суду зазачила:

«Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вважала за необхідне відступити від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеного в постанові від 31 жовтня 2018 року за наслідками розгляду цивільної справи

№ 545/499/17 (касаційне провадження № 61-1268св18), в якій суд за аналогічних обставин дійшов протилежного висновку щодо відшкодування виплаченої стипендії особі, яка порушила умови договору та не відпрацювала трьох років за призначенням, зазначивши про те, що таке відшкодування не було узгоджено сторонами у договорі та не відноситься до всіх витрат, які визначені у пункті 14 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992.»

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі

№ 209/3085/20).

Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, ЄСПЛ, від 22 листопада 1995 року).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Вартість навчання - це вартість тих послуг, які надаються студенту (аспіранту) в навчальному процесі. Стипендія (лат. stipendium - оклад) - постійна чи тимчасова грошова виплата, що надається регулярно (зазвичай щомісяця) учням і студентам, аспірантам середніх спеціальних та вищих навчальних закладів. Стипендія є матеріальною підтримкою (утримання) студента (аспіранта) у вигляді грошових виплат. Якщо вартість навчання є витратами закладу освіти, то стипендія сплачується студенту (аспіранту).

Недопустимим є стягнення стипендії (як академічної, так і соціальної) з таких підстав:

аналіз норм ЦК України дає можливість стверджувати, що законодавець встановлює специфічний правовий режим для стипендії. Це проявляється, зокрема, у: використанні щодо стипендії таких формулювань як: «грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування» (пункт 1 частини першої статті 1215 ЦК України); «інших соціальних виплат» (частина перша статті 1227 ЦК України); наданні для неповнолітніх самостійного права розпоряджатися стипендією та специфічному механізмі обмеження чи позбавлення цього права (стаття 31 ЦК України); недопустимості повернення стипендії як безпідставно набутого майна (пункт 1 частини першої статті 1215 ЦК України);

законодавець розмежовує стипендії, що призначаються державою, та стипендії, призначені юридичними та фізичними особами, які направили студента на навчання;

право на стипендію виникає через наявність в особи певних особистих «якостей», зокрема успішного навчання;

вочевидь, що з урахуванням специфічної правової природи законодавець оперує словосполученням «забезпечуються стипендіями».

Отримана студентом (аспірантом) під час навчання стипендія (як академічна, так і соціальна) не входить до складу витрат, які випускник (аспірант) такого закладу має компенсувати замовникові у разі неприбуття за направленням або відмови без поважних причин приступити до роботи за призначенням. Тому стипендію (як академічну, так і соціальну) не можна вважати ані витратами, ані вартістю навчання та, як наслідок, її стягнення з випускника (аспіранта) не можливе. Тим більш неможливе стягнення персональної стипендії під час навчання, яка виплачується за особливі досягнення студента і представляє собою грошову виплату за результати навчання.

У справі, що переглядається оскарженими судовими рішеннями позовні вимоги Дніпровського державного медичного університету задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 на користь Дніпровського Державного медичного університету витрати на навчання у розмірі 119 255, 14 грн, які включають витрати на фонд оплати праці, витрати на комунальні послуги, стипендію (т. 1, а.с. 27).

З урахуванням викладеного, касаційний суд вважає за необхідне передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступу від висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року в справі № 607/3693/17 (провадження № 14-151цс20) та постанові Верховного Суду ускладі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 у справі № 607/11542/16-ц (провадження № 61-29436сво18).

Керуючись статтями 260, 403, 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Передати справу № 331/3326/21 на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: І. О. Дундар

Д. А. Гудима

Є. В. Краснощоков

В. І. Крат

П. І. Пархоменко