Провадження № 2/761/2426/2026
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2026 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Фролової І.В.,

секретаря судового засідання - Коломійця А.Д.,

за участю:

відповідача - ОСОБА_1 ,

представника третьої особи - Неділько Ж.В.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Слободян Володимир Михайлович про визнання договору недійсним,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до Шевченківського районного суду м Києва з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Слободян Володимир Михайлович, відповідно до якого просив суд:

1) Визнати недійсним Договір купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 08.02.2022 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Слободяном В.М. та зареєстрованим в реєстрі за №28.

2) Скасувати записи у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 46587495 щодо рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 63325816 від 08.02.2022 року, згідно Договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Слободяном В.М. та зареєстрований в реєстрі за номером № 28.

3) Стягнути з ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) судовий збір.

Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що 03 вересня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір безпроцентної позики грошей у розмірі 420 000, 00 грн. із зобов?язанням повернути таку ж суму до 03 листопада 2021 року.

У зв?язку із невиконанням ОСОБА_2 умов договору від 03 вересня 2021 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до суду.

Так, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 лютого 2025 року у справі №761/28004/24 вирішено стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 420 000, 00 грн. та інфляційні втрати в розмірі 18 339, 51 грн.

08 лютого 2022 року ОСОБА_3 відчужив належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 шляхом укладення договору купівлі-продажу вказаного будинку з ОСОБА_1 .

Позивач вважає, що вказаний договір від 08 лютого 2022 року має бути визнаний недійсним у зв?язку із тим, що він укладений з метою уникнути виконання грошового зобов?язання.

Вказане стало підставою для звернення із позовною заявою до суду.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 21 травня 2025 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

12 червня 2025 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким ОСОБА_1 зазначає, що попри наявність у позивача правових підстав для звернення до нотаріуса з метою вчинення виконавчого напису, ОСОБА_2 цього не зробив.

Відповідач також зазначає, що позивачем не надано суду документів на підтвердження того, що за рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 лютого 2025 року у справі №761/28004/24 ним вчинялись дії для отримання виконавчого листа, а також відсутня постанова про відкриття виконавчого провадження стосовно відповідача.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18 вересня 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до розгляду по суті.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила суд задовольнити позов.

Представник відповідача у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечував, просив відмовити у повному обсязі.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив.

За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

Дослідивши матеріали справи, судом було встановлено наступне.

03 вересня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір безпроцентної позики грошей, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Слободяном Володимиром Михайловичем за реєстровим номером 355.

Відповідно до п. 1 договору від 03 вересня 2021 року ОСОБА_2 як позикодавець передає ОСОБА_3 у власність 420 000, 00 грн. із зобов?язанням повернути таку ж суму до 03 листопада 2021 року.

У зв?язку із невиконанням ОСОБА_2 умов договору від 03 вересня 2021 року ОСОБА_3 звернувся з позовом про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за договором позики до суду.

Так, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 лютого 2025 року у справі №761/28004/24 позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково та вирішено стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 420 000, 00 грн. та інфляційні втрати в розмірі 18 339, 51 грн.

08 лютого 2022 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з умовами якого ОСОБА_3 відчужив ОСОБА_1 належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Слободяном Володимиром Михайловичем за реєстровим номером 28.

Вказана обставина підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №298540089 від 08 лютого 2022 року.

Згідно з п. 3 договору купівлі-продажу від 08 лютого 2022 року за погодженням Сторін продаж житлового будинку вчинено за грошову суму в розмірі 95 000, 00 (дев`яносто п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок. Зазначена в цьому пункту договору сума продажу встановлена за домовленістю Сторін, є остаточною і після укладення цього договору змінам не підлягає.

Пунктом 21 договору купівлі-продажу від 08 лютого 2022 року також встановлено, що Сторони свідчать про дійсні наміри кожної із Сторін до вчинення правочину, також відсутність у Сторін заперечень щодо кожної з умов правочину, однакового розуміння Сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із Сторін, про що свідчать особисті підписи Сторін на правочині.

Позивач вважає, що вказаний договір від 08 лютого 2022 року має бути визнаний недійсним у зв?язку із тим, що він укладений з метою уникнути виконання грошового зобов?язання за договором позики від 03 вересня 2021 року.

Щодо твердження відповідача про відсутність у матеріалах справи доказів звернення позивача до нотаріуса для вчинення виконавчого напису, суд зазначає наступне.

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 зазначає, що попри наявність у позивача правових підстав для звернення до нотаріуса з метою вчинення виконавчого напису, ОСОБА_2 таким правом не скористався.

Згідно зі ст. 87 Закону України "Про нотаріат" для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість.

Статтею 88 Закону України "Про нотаріат" встановлено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років.

Суд зауважує, що вчинення виконавчого напису нотаріусом є альтернативним способом реалізації права вимоги, а не обов`язком кредитора. Наявність у ОСОБА_2 передбаченого чинним законодавством права на звернення до нотаріуса для вчинення виконавчого напису не обмежує його у праві на судовий захист, гарантованому ст. 55 Конституції України.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Суд зауважує, що обов`язок боржника з виконання зобов`язання виникає відповідно до умов договору та вимог статті 526 ЦК України, та не пов?язується з початком примусового виконання.

Наявність або відсутність виконавчого напису нотаріуса або постанови про відкриття виконавчого провадження не впливає на факт існування заборгованості ОСОБА_3 , яка встановлена рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 лютого 2025 року у справі №761/28004/24, та не припиняє обов`язку ОСОБА_3 повернути кошти.

Таким чином, посилання ОСОБА_1 на відсутність дій, спрямованих на звернення рішення до виконання з боку позивача, не є підставою для звільнення ОСОБА_3 від відповідальності за несвоєчасне виконання зобов`язання за договором позики від .

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1. ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Захист позивачем свого права в судовому порядку при відсутності належних та допустимих доказів звернення до нотаріуса для вчинення виконавчого напису, не звільняє відповідача від відповідальності за порушення грошового зобов`язання та не свідчить про неправомірність дій стягувача.

Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних висновків.

Згідно положень статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. 5 ст. 203 ЦПК України правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають наперед, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов?язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.ч. 1 та 5 ст. 203 ЦК України, що, за правилами ст. 215 цього кодексу, є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов?язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов?язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому (ч. 1 ст. 656 ЦК України).

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц про те, що позивач може звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 К України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена в ст. 234 ЦК, так і інша, наприклад, передбачена в ст. 228 ЦК України.

Згідно з п. 6 ст. 3 ЦК України однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю й повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із ч.ч. 2 та 3 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов?язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Як наслідок, не виключається визнання недійсним договору, спрямованого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України).

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення договору дарування) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили.

Рішенням Конституційного Суду України від 28.04.2021 року № 2-p(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що ч. 3 ст. 13, ч. 3 ст. 16 ЦК України не суперечать ч. 2 ст. 58 Конституції України та вказано, що оцінюючи домірність припису ч. 3 ст. 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису ч. 1 ст. 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у ч. 3 ст. 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку.

Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності.

На підставі викладеного суд зауважує, що, як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, суд враховує, що: відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості.

Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані, із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання діє недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора.

Дії боржника, зокрема щодо відчуження майна, можуть свідчити про намір ухилення від розрахунків із контрагентами та спрямовані на завдання шкоди кредиторам.

Використання особою належного їй суб`єктивного права не для задоволення легітимних інтересів, а з метою заподіяння шкоди кредиторам, ухилення від виконання зобов`язань перед кредиторами є очевидним використанням приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню.

При цьому та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

В свою чергу, ОСОБА_3 також відчужив належне йому нерухоме майно після виникнення у нього прострочення зобов?язання за договором позики від 03 вересня 2021 року.

Судом встановлено, що станом на момент укладення договору купівлі-продажу від 08 лютого 2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , у останнього існувало невиконане грошове зобов`язання перед ОСОБА_2 у розмірі 420 000,00 грн.

Так, вказане підтверджується рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 лютого 2025 року у справі №761/28004/24, яким вирішено стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 420 000, 00 грн. та інфляційні втрати в розмірі 18 339, 51 грн.

Отже, відчуження житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , відбулося після 03 листопада 2021 року, тобто після настання строку виконання обов`язку з повернення грошових коштів ОСОБА_3 ОСОБА_2 за договором позики від 03 вересня 2021 року.

Внаслідок укладення договору купівлі-продажу між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 від 08 лютого 2022 року зменшився обсяг майна у власності боржника, на яке може бути звернуто стягнення для погашення боргу та виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 лютого 2025 року у справі №761/28004/24.

Отже, договір купівлі-продажу, укладений 08 лютого 2022 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Слободяном Володимиром Михайловичем та зареєстрованим в реєстрі за № 28, підлягає визнанню недійсними у зв?язку із тим, що він укладений з метою уникнути виконання грошового зобов?язання ОСОБА_3 перед ОСОБА_2 .

Щодо вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за № 63325816 від 08 лютого 2022 року суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Так, у разі визнання правочину недійсним належним способом захисту є саме скасування рішення про державну реєстрацію прав. Такий підхід забезпечує реальне відновлення становища, що існувало до моменту порушення прав позивача, шляхом повернення титулу власності на майно боржнику.

З огляду на те, що суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання договору купівлі-продажу житлового будинку від 08 лютого 2022 року недійсним, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 63325816 від 08 лютого 2022 року, згідно Договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Слободяном Володимиром Михайловичем, та зареєстрований в реєстрі за номером № 28, підлягає скасуванню.

Порядок реалізації судового рішення у сфері державної реєстрації регламентований статтею 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

За змістом пункту 1 частини третьої вказаної статті, У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

Таким чином, вимога про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 63325816 від 08.02.2022 є обґрунтованою та підлягає задоволенню як наслідок визнання правочину недійсним.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Встановивши, що оспорювані правочини є фраундаторними, суд доходить виснвоку, що за таких підстав позов є обґрунтованим, доведеним й таким, що підлягає задоволенню, обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені.

Щодо судових витрат суд дійшов наступних висновків.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України).

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України).

Оскільки позовні вимоги задоволені у повному обсязі, суд відповідно до ст.88 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог.

Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 141 ЦПК України й судові витрати (судовий збір) у сумі 2 422, 40 грн. стягнути з відповідача на користь позивача.

На підставі ст. 203, 204, 215, 216, 526 ЦК України, керуючись ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 55, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Слободян Володимир Михайлович про визнання договору недійсним - задовольнити у повному обсязі.

Визнати недійсним Договір купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 08 лютого 2022 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Слободяном Володимиром Михайловичем та зареєстрованим в реєстрі за №28.

Скасувати записи у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 46587495 щодо рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 63325816 від 08 лютого 2022 року, згідно Договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Слободяном Володимиром Михайловичем та зареєстрований в реєстрі за номером № 28.

Стягнути в рівних частинах з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 2 422, 40 грн.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до або через Шевченківський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити учасників справи:

ОСОБА_2 , адреса місця реєстрації - АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ,

ОСОБА_3 , адреса місця проживання - АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ,

ОСОБА_1 , адреса місця реєстрації - АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Повний текст рішення виготовлений 11 березня 2026 року.

Суддя: