УХВАЛА

12 березня 2026 року

м. Київ

справа № 757/3134/22-ц

провадження № 61-2951ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 17 лютого 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України (далі -ДКСУ), в якому просив: стягнути з Держави Україна через ДКСУ у відшкодування спричиненої шкоди, яка вчинена за допомогою умисного порушення його конституційних прав (статей 1, 3, 8, 19, 55, 129, 129-1 Конституції України), які охороняються законом, у розмірі 237 478 753,80 грн.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13 листопада 2023 року відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі на 05 березня 2024 року.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05 березня

2024 року відкладено підготовче засідання на 20 травня 2024 року.

20 травня 2024 року до суду надійшла позовна заява в новій редакції, де

ОСОБА_1 просив стягнути з Національного антикорупційного бюро України (далі - НАБУ) у відновлення порушених конституційних прав через відшкодування заподіяної шкоди позивачу у розмірі 257 344 338,60 грн.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 20 травня 2024 року відмовлено ОСОБА_1 у прийнятті позовної заяви в новій редакції та повернуто її позивачу.

Підготовче засідання у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна

в особі ДКСУ про відшкодування шкоди відкладено на 12 серпня 2024 року.

Відмовляючи у прийнятті уточненої позовної заяви, суд першої інстанції виходив

з того, що нова редакція позовної заяви, яка надійшла на адресу суду 20 травня

2024 року, фактично є заявою про зміну предмета позову, позивач у порушення вимог частини третьої статті 49 ЦПК України фактично змінює як предмет позову, так і його підстави. Позивачу було відомо на час звернення до суду з відповідним позовом коло учасників справи, оскільки обставини, на які він посилається

у позовній заяві, відбулися в період з 2017 року до початку 2019 року.

Не погодившись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 06 січня 2025 року через підсистему «Електронний суд» подав апеляційну скаргу.

Постановою Київського апеляційного суду від 17 лютого 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 20 травня 2024 року залишено без змін.

09 березня 2026 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 17 лютого 2026 року, у якій заявник просить скасувати вказану постанову, повернути справу до Київського апеляційного суду для продовження розгляду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Дослідивши касаційну скаргу та додані до неї документи, Верховний Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 17 лютого 2026 року слід відмовити, виходячи з такого.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що Київський апеляційний суд у своїй постанові застосував норму права щодо законності апеляційного оскарження ухвали Печерського районного суду м. Києва від 20 травня 2024 року, але ця ухвала не входить до переліку ухвал, які можуть бути оскаржені окремо від рішення суду по суті.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається Цивільним процесуальним кодексом України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

У частині першій статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних

або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів,

чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Слід зазначити, що правові підстави позову - це зазначена у позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Отже, зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, оскільки у разі одночасної зміни предмета та підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом.

Не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.

Аналогічні висновки Верховного Суду щодо застосування вказаної норми викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15.

Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Предмет позову кореспондується із способами захисту права, які визначені, зокрема у статті 16 ЦК України, а відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, що може полягати в обранні позивачем іншого/інших, на відміну від первісно обраного/них способу/способів захисту порушеного права, в межах спірних правовідносин.

Необхідність у зміні предмету позову може виникати тоді, коли початкові вимоги позивача не будуть забезпечувати чи не в повній мірі забезпечать позивачу захист його порушених прав та інтересів.

Вказані норми сприяють уникненню зловживань позивачем (його законними або уповноваженими представниками) процесуальним правом на зміну підстав або предмету позову в будь-який час на стадії розгляду справи.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду

з позовом до Держави Україна в особі ДКСУ, в якому просив: стягнути з Держави України через ДКСУ у відшкодування спричиненої позивачу шкоди, яка вчинена за допомогою умисного порушення його конституційних прав, які охороняються законом, 237 478 753,80 грн.

20 травня 2024 року на адресу суду надійшла позовна заява в новій редакції, де ОСОБА_1 просив стягнути з НАБУ у відновлення порушених конституційних прав через відшкодування заподіяної шкоди позивачу 257 344 338,60 грн.

Верховний Суд погоджується з висновком суду першої та апеляційної інстанції стосовно того, що, пред`являючи позовні вимоги до нового відповідача та збільшуючи суму відшкодування, ОСОБА_1 одночасно змінив фактичні та юридичні підстави позову, що є неприпустимим, адже невиправдано розширює коло обставин, які підлягають доказуванню.

Також, суд апеляційної інстанції правильно вказав, що відмова у прийнятті до розгляну позовної заяви у новій редакції не є перешкодою для звернення

ОСОБА_1 до суду з таким позовом окремо.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі

№ 657/1024/16-ц (провадження № 14-5цс23) зазначено, що предметом позову

є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 червня

2019 року у справі № 487/10128/14-ц, провадження № 14-473цс18). Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає в позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що оскільки положення частини третьої статті 49 ЦПК України виключають можливість одночасної зміни предмета

і підстав позову, то у разі подання позивачем заяви у підготовчому засіданні, направленої на одночасну зміну предмета і підстав позову, суд повинен відмовити

у прийнятті такої заяви та повернути заявникові. Водночас позивач не позбавлений прав звернутися до суду з новим позовом у встановленому законом порядку.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновком суду апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами першої та апеляційної інстанцій, які їх обґрунтовано спростували.

Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів та їх переоцінювати згідно з положеннями статті 400 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя,

у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності

від характеру рішення (§ 58, рішення Європейського суду з прав людини

від 10 лютого 2010 року «SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE», № 4909/04).

Таким чином, оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, постановленими із додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись частинами четвертою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 17 лютого 2026 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Г. В. Коломієць

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк