ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/324/26 Справа № 932/107/24 Головуючий у першій інстанції: Петунін І. В. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2026 року Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Городничої В.С., Никифоряка Л.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» на рішення Шевченківського районного суду м. Дніпра у складі судді Петуніна І.В. від 05 травня 2025 року по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2023 року ТОВ «Коллект Центр» звернулось до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 23.19.2019 між ТОВ «Інфінанс» та відповідачем укладено договір позики в тому числі на умовах фінансового кредиту № та отримання кредиту. Згідно заявки-анкети на умовах пропозиції (оферти) на укладання електронного Договору позики № від 14.01.2020, що акцептована відповідачем 14.01.2020, відповідачу було перераховано грошові кошти. 14.07.2021 між ТОВ «Інфінанс» та ТОВ «Вердикт Капітал» був укладений Договір факторингу №14-07/21, за яким ТОВ «Інфінанс» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» право грошової вимоги до боржників, в тому числі за договором позики № від 23.12.2019, що укладений між ТОВ «Інфінанс» та відповідачем. В свою чергу, ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право вимоги до боржників позивачу за договором відступлення права вимоги №10-01/2023 від 10.01.2023, в тому числі за договором позики № від 23.12.2019, що укладений між ТОВ «Інфінанс» та відповідачем. Загальний розмір заборгованості станом на 11.12.2023 становить 102036,61 грн, з яких за тілом кредиту 5150 грн, за відсотками 96886,61 грн. Проте, враховуючи принцип розумності, співмірності і пропорційності позивач просить стягнути 61750,74 грн, з яких за тілом кредиту 5150 грн, за відсотками на дату відступлення права вимоги від ТОВ «Інфінанс» - 56600,74 грн. Тому позивач просив стягнути на свою користь з відповідача вказану заборгованість у загальному розмірі 61750,74 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Дніпра від 05 травня 2025 року позовні вимоги залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ТОВ «Коллект Центр», посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про задоволення позову.

Згідно приписів ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги ціну позову в розмірі 61750,74 грн, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, скасування рішення місцевого суду з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 23.19.2019 між ТОВ «Інфінанс» та ОСОБА_1 укладено договір позики в тому числі на умовах фінансового кредиту №, пунктом 2 якого погоджено, зокрема, що кредит надається у вигляді відновлювальної кредитної лінії окремими частинами (траншами) в межах строку дії договору - 36 календарних місяців з дня підписання договору з остаточним терміном повернення кожного траншу кредиту не пізніше строку користування траншем, визначеного сторонами у додатку №1 та додатку №2 до договору - при наданні (отриманні) першого траншу кредиту, та додатку №3 та додатку №4 до договору - при наданні (отриманні) другого та наступних траншів кредиту. Строк користування кожним траншем є окремим та визначається відповідно до умов договору: додатку №1 та додатку №2 до договору - при наданні (отриманні) першого траншу кредиту, та додатку №3 та додатку №4 до договору - при і наданні (отриманні) другого та наступних траншів кредиту (а.с. 5-8).

Позивачем надано копію анкети-заяви ОСОБА_1 від 14.01.2020 року, відповідно до якої відповідач виявляє бажання надати йому кредит у розмірі 5150,00 грн на споживчі цілі терміном (строк користування траншем) на 30 днів, шляхом зарахування на платіжну картку № НОМЕР_1 , зі сплатою за користування відсотків за ставкою 1,75% за один день користування кредитом, що також підтверджується копією пропозиції надання 3-го траншу кредиту згідно заявки-анкети № від 14.01.2020 в рамках договору надання позики в тому числі на умовах фінансового кредиту № від 23.12.2019 (оферта), копією акцепту оферти від 14.01.2020 (а.с. 8 зворот - 9).

Долучені до позовної заяви Правила надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту за умовами програми "pozichka" відповідачем не підписані (а.с. 10-19).

Згідно листа АТ «КБ «ПриватБанк» від 15.02.2025, на ім`я відповідача в банку емітовано картку № НОМЕР_1 (а.с. 163). 14 січня 2020 року на вказану банківську картку було зараховано суму кредиту 5150,00 грн, що підтверджується випискою з особового рахунку, виданою АТ «КБ «ПриватБанк» за період 14.01.2020 (а.с. 163 зворот - 164).

14.07.2021 між ТОВ «Інфінанс» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладений договір факторингу №14-07/21, відповідно до умов якого ТОВ «Інфінанс» відступило право вимоги за боржників, в тому числі за договором позики № від 23.12.2019, що укладений між ТОВ «Інфінанс» та відповідачем, що також підтверджується копією Реєстру боржників до вказаного договору, копією актів приймання-передавання Реєстру боржників від 14.07.2021 та копією платіжного доручення №М1 від 14.07.2021 (а.с. 26-31, 203).

10.01.2023 між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект центр» укладений договір №10-01/2023 про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право вимоги за договорами позивачу, в тому числі за договором позики № від 23.12.2019, що укладений між ТОВ «Інфінанс» та відповідачем, що також підтверджується копією акту приймання-передачі Реєстру боржників від 10.01.2023, копією Реєстру боржників до вказаного договору (32-38).

Відповідачем не виконувались умови кредитного договору, у зв`язку з чим, станом на 10.01.2023 позивачем, зокрема, нарахована заборгованість у загальному розмірі 61750,74 грн, з яких за тілом кредиту 5150 грн, за відсотками на дату відступлення права вимоги від ТОВ «Інфінанс» - 56600,74 грн (а.с. 21 зворот - 25).

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Крім того, згідно пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути змінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Частиною другою статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

За змістом наведених положень закону боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на її погашення первісному кредитору і таке виконання є належним.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі №6-979цсі 5.

Разом з тим, згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №444/9519/12 (провадження №14-10 цс 18) від 28 березня 2018 року.

Судом установлено, що транш у розмірі 5150,00 грн був наданий відповідачу 14.01.2020 року строком на 30 днів (строк користування траншем).

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши укладення відповідачем кредитного договору 23.19.2019 № з ТОВ «Інфінанс» та отримання 14.01.2020 року за його умовами траншу на суму 5150,00 грн строком користування на 30 днів; враховуючи неналежне виконання позичальником умов вказаного договору та перехід права вимоги за цим договором до позивача, - колегія дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь ТОВ «Коллект Центр» тіла кредиту в розмірі 5150,00 грн та обґрунтовано нарахованих відсотків за користування кредитом у межах строку кредитування за період з 14.01.2020 по 13.02.2020 у розмірі 2794,03 грн.

Зазначена вище заборгованість підтверджується наданою банком випискою з особового рахунку, а також складеним позивачем детальним розрахунком заборгованості, який складений у зручній табличній формі, арифметично правильний та не спростований відповідачем (а.с. 22 зворот).

Підстави для стягнення з відповідача відсотків за користування кредитом в сумі 53806,71 грн (у межах заявлених позовних вимог) за межами строку кредитування відсутні.

Щодо обґрунтування місцевого суду про неотримання відповідачем вимоги про дострокове стягнення заборгованості, як на підставу відмови у задоволенні позову, колегія зазначає наступне.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

10 червня 2017 року набрав чинності Закону України «Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній з 10 червня 2017 року).

Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів». З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України «Про захист прав споживачів».

Положеннями статті 16 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит.

Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.

Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність.

У постанові від 27 березня 2019 року у справі №521/21255/13-ц (провадження №14-600цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що боржник зобов`язаний виконати його обов`язок відповідно до умов договору. Тобто, порушивши права або законні інтереси кредитора, боржник зобов`язаний поновити їх, не чекаючи на повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту чи на звернення до суду з відповідним позовом. Враховуючи приписи статей 526, 527 і 530 ЦК України, направлення повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту стосується загального порядку досудового врегулювання відповідних спорів. Невиконання кредитором обов`язку з направлення такого повідомлення (вимоги) не означає відсутність порушення його прав, а тому він може вимагати у суді виконання боржником обов`язку з дострокового повернення кредиту.

У постанові від 26 травня 2020 року у справі №638/13683/15-ц (провадження №14-680цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що висновок, наведений у постанові від 27 березня 2019 року у справі №521/21255/13-ц, не враховує спеціальний порядок, передбачений Законом України «Про захист прав споживачів» в редакції до 2017 року, заявлення кредитодавцем вимоги про дострокове повернення коштів у разі неналежного виконання позичальником умов договору про надання споживчого кредиту, і вважала за необхідне відступити від зазначеного висновку, конкретизувавши його так: «суд, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, у якій був встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі №638/13683/15-ц зазначила, що визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів.

При цьому слід звернути увагу, що з 10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», яким врегульовано в тому числі і питання дострокового повернення споживчого кредиту (стаття 16 Закону).

Починаючи з 10 червня 2017 року, праву кредитора на дострокове стягнення в судовому порядку заборгованості за кредитним договором має передувати реалізація ним права вимоги дострокового виконання основного зобов`язання, відповідно до вимог частини четвертої статті 16 Закону України «Про споживче кредитування», якою зокрема визначено, що кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постановах від 02 лютого 2022 року у справі №755/11307/17, від 22 жовтня 2025 року у справі №766/2926/23 щодо застосування статті 16 Закону України «Про споживче кредитування».

У даній цивільній справі транш на суму 5150,00 грн був наданий відповідачу на 30 днів, тобто строком по 13 лютого 2020 року.

З позовом до суду ТОВ «Коллект Центр» звернулось 27 грудня 2023 року, що підтверджується інформацією на поштовому конверті (а.с. 55).

Отже, заборгованість за кредитним договором № на суму наданого траншу 5150,00 грн на строк з 14.01.2020 року по 13.02.2020 року є простроченою з 14.02.2020 року. Тому, звернувшись з даним позовом до суду, позивач не просив стягнути достроково борг. Відповідно, не є обов`язковим направлення позичальнику листа-вимоги про дострокове повернення кредиту з наданням строку для усунення порушень.

На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, у повному обсязі фактичні обставини справи не встановив, тому рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

За змістом ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Приймаючи до уваги часткове задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за подання позовної заяви (2684,00 грн) та апеляційної скарги (3220,80 грн), пропорційно задоволеним позовним вимогам (5904,80 грн х 12,68%) у розмірі 759,36 грн (а.с. 1, 106).

Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

У відповідності до вимог п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною 3 статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту частини 4 статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

У розумінні положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 141 ЦПК України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 141 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини п`ятої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята, шоста статті 137 ЦПК України).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява №19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.

На підтвердження понесених позивачем судових витрат на правничу правову разом з позовною заявою було надано копію договору №02-01/2023 про надання правової допомоги від 02.01.2023 року, укладеного між АО "Лігал Ессістанс" та ТОВ "Коллект центр", заявку на надання юридичної допомоги №317 від 04.11.2023, витяг з акту №2 про надання юридичної допомоги від 08.11.2023, копію платіжної інструкції від 09.11.2023 на суму 51000,00 грн (а.с. 49-54).

Згідно змісту витягу з акту №2 про надання юридичної допомоги від 08.11.2023, АО "Лігал Ессістанс" надало ТОВ "Коллект центр" наступні правові послуги: надання усної консультації з вивченням документів - 3000,00 грн, підготовку пропозицій - 4000,00 грн, складання позовної заяви про стягнення боргу для подачі до суду - 10000,00 грн, а всього на 17000,00 грн (а.с. 54).

У відзиві на позовну заяву відповідач заперечував щодо стягнення судових витрат; зазначив, зокрема, про їх неспівмірність зі складністю справи, ціною позову, часом та обсягом виконаних робіт.

Виходячи з викладеного, колегія дійшла висновку, що понесені позивачем судові витрати на професійну правничу допомогу у доведеному розмірі 17000,00 грн. не відповідають вищевказаним критеріям розумності, співмірності зі складністю справи (справа незначної складності), обсягом виконаних робіт і тому підлягають зменшенню до 5000,00 грн та стягненню з відповідача пропорційно задоволеним позовним вимогам (5000,00 грн х 12,86%) у розмірі 643,00 грн.

Колегія звертає також увагу, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено відповідачем, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі №925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі №317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі №554/2586/16-ц (провадження №61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі №753/1203/18 (провадження №61-44217св18).

Отже, з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Коллект центр" підлягають стягненню судові витрати на сплату судового збору в сумі 759,36 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 643,00 грн, а всього 1402,36 грн.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 7, 367, 369, 374, 376 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Дніпра від 05 травня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» () за договором надання позики, в тому числі на умовах фінансового кредиту, № від 23.19.2019 заборгованість за тілом кредиту в розмірі 5150,00 грн та відсотки за користування кредитом у розмірі 2794,03 грн, а всього 7944 (сім тисяч дев`ятсот сорок чотири) грн 03 коп.

У задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» () судові витрати у розмірі 1402 (одна тисяча чотириста дві) грн 36 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складений 12 березня 2026 року.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді В.С. Городнича

Л.П. Никифоряк