Номер провадження: 22-ц/813/2291/26
Головуючий у першій інстанції Гниличенко М. В.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.03.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кострицького В.В.,

суддів: Назарової М.В., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря судового засідання Булацевської Я.В.,

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство "СЕНС БАНК"

представник позивача - Байрамов Олександр Володимирович

відповідач ОСОБА_1

представник відповідача - Приміч Денис Володимирович

розглянули у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Приміча Дениса Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду міста Одеси від 22 грудня 2022 року, ухвалене у складі судді Гниличенка М.В., у приміщенні того ж суду

у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (правонаступником якого є Акціонерне товариство "СЕНС БАНК") до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

У С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У липні 2022 року АТ «Альфа-Банк», звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 678 085,25 грн., з яких: сума заборгованості за ставкою 3% на кредитну заборгованість 193 681,11 грн.; сума заборгованості за інфляційними втратами 484 404,14 грн. , та вирішити питання щодо судових витрат по сплаті судового збору.

Позов обґрунтовано тим, що 11 червня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладений договір кредиту № 2008/36-20/71, відповідно до якого відповідач отримав грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру в сумі 163 200 доларів США зі сплатою 13,5 процентів річних та комісій, та з кінцевим терміном повернення заборгованості по кредиту до 10 червня 2028 року включно. Позивач свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит, але позичальник свої зобов`язання не виконав, в результаті чого утворилась заборгованість.

12 липня 2013 року постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків прийнято рішення по справі № 541/13, яким стягнуто з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Роздільнянським РВ УМВС України в Одеській області 06.03.1996 року, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості по договору кредиту в сумі 2 152 012,32 гривень та третейський збір в сумі 21 920 гривень 12 копійок.

ОСОБА_1 неналежно виконує взяті на себе зобов`язання, чим грубо порушує істотні умови кредитного договору № 2008/36-20/71, внаслідок чого станом на 25 січня 2022 року утворилась заборгованість 678 085,25 грн., яка складається з: суми заборгованості за ставкою 3% на кредитну заборгованість 193 681,11 грн. та суми заборгованості за інфляційними витратами -484 404,14 грн.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 07 грудня 2022 року замінено позивача АТ «Альфа-Банк» на його правонаступника АТ «Сенс Банк».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та рух справи.

Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 22 грудня 2022 року позовні вимоги банка задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість у вигляді 3 % річних від простроченої суми кредитної заборгованості у розмірі 160 428,10 грн. Вирішено питання стосовно судових витрат.

Задовольняючи частково вимоги банку про стягнення з відповідача заборгованості за ставкою 3% на кредитну заборгованість, суд першої інстанції виходив з того, що право на позов про стягнення на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували поданню такого позову, а тому дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у вигляді 3% річних від простроченої суми кредитної заборгованості, що утворилась за період з 18 липня 2019 року по 18 липня 2022 року у вказаному вище розмірі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог банку про стягнення з відповідача суми заборгованості за інфляційними втратами, суд виходив з того, що індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, іноземна валюта ж валюта, яка була предметом укладеного між сторонами договору № 2008/36-20/71 від 11 червня 2008 року індексації не підлягає.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, адвокат Байрамов О.В., який діє від імені АТ «Сенс Банк», подав до суду апеляційну скаргу, у якій просив оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити їх у повному обсязі, стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що поза увагою суду залишилось те, що хоча кредитний договір і укладався у іноземній валюті, водночас сума стягнення, на яку позивачем нараховано 3% річних та індекс інфляції, визначена рішенням Третейського суду у національній валюті.

Постановою Одеського апеляційного суду від 19.09.2023 апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» - задоволено частково.

Рішення Київського районного суду міста Одеси від 22 грудня 2022 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про стягнення з ОСОБА_1 інфляційних втрат скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» інфляційні втрати у розмірі 484 404,14 грн.

В іншій оскаржуваній частині рішення суду залишено без змін.

Доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник відповідача подав апеляційну скаргу, в якій просить суд рішення Київського районного суду м. Одеси від 22.12.2022 року в частині стягнення з ОСОБА_1 , на користь Акціонерного товариства «Сенс банк» заборгованість у вигляді 3 % річних від простроченої суми кредитної заборгованості у розмірі 160 428,10 грн. - скасувати.

У скасованій частині рішення Київського районного суду м. Одеси від 22.12.2022 - прийняти постанову про відмову в задоволенні позову. В іншій частині рішення залишити без змін.

Прийняти постанову, якою скасувати раніше прийняту постанову Одеського апеляційного суду від 19.09.2023 року по справі № 947/15195/22.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції дійшов висновків без належного дослідження всіх обставин справи, зокрема не перевірив питання пред`явлення рішення третейського суду до виконання та дотримання строків такого пред`явлення.

Після ухвалення рішення третейського суду від 12.07.2013 у справі №541/13 про стягнення всієї суми заборгованості кредитні правовідносини трансформувалися у зобов`язання, що випливає з судового рішення. Тому посилання суду першої інстанції на строк повернення кредиту до 2028 року є безпідставним.

Позивач не скористався правом на примусове виконання рішення третейського суду у встановлені законом строки. У зв`язку з цим право на примусове виконання рішення фактично втрачено.

Після спливу строку на примусове виконання рішення вимога кредитора набуває характеру натурального зобов`язання, яке не може бути захищене в судовому порядку. За таких умов нарахування 3 % річних та інфляційних втрат за ст. 625 ЦК України є неправомірним.

Подання позову лише про стягнення 3 % річних без пред`явлення основної вимоги про стягнення боргу дозволяє кредитору обійти застосування позовної давності та позбавляє боржника права заявити про її сплив.

Суд першої інстанції не врахував правові висновки Верховного Суду щодо застосування ст. 625 ЦК України та наслідків спливу строків пред`явлення виконавчих документів.

Щодо явки сторін.

Представник скаржника з`явився до суду та надав свої пояснення, інші учасники справи належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи, однак до суду не з`явились, що не перешкоджає апеляційному перегляду справи відповідно до ст. 372 ЦПК України.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно статті 370 ЦПК України встановлено, що якщо апеляційна скарга надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи, і особа, яка подала скаргу, не була присутня під час апеляційного розгляду справи, суд розглядає відповідну скаргу за правилами цієї глави.

У випадку відкриття апеляційного провадження за такою скаргою суд апеляційної інстанції може зупинити дію раніше прийнятого ним судового рішення та рішення суду першої інстанції, що оскаржується.

За результатами розгляду апеляційної скарги суд приймає постанову відповідно до статті 382 цього Кодексу. При цьому за наявності підстав може бути скасовано раніше прийняту постанову суду апеляційної інстанції.

Суд апеляційної інстанції розглядає скаргу, вказану в частині першій цієї статті, в межах доводів, які не розглядалися під час апеляційного розгляду справи за апеляційною скаргою іншої особи.

Суд відмовляє у відкритті провадження за апеляційною скаргою, поданою відповідно до частини першої цієї статті, якщо суд розглянув наведені у ній доводи під час апеляційного розгляду справи за апеляційною скаргою іншої особи.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегією суддів встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 11 червня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладений договір кредиту № 2008/36-20/71, відповідно до якого відповідач отримав грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру в сумі 163200 доларів США зі сплатою 13,5 процентів річних та комісій, з кінцевим терміном повернення заборгованості по кредиту до 10 червня 2028 року включно.

Відповідно до умов вказаного вище Договору відповідач зобов`язується в порядку та на умовах, що визначені договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором та додатком № 1 до нього Графіком погашення кредиту.

Позивач свої зобов`язання за договором кредиту № 2008/36-20/71 від 11 червня 2008 року виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит, проте позичальник в свою чергу свої зобов`язання не виконав, в результаті чого утворилась заборгованість.

12 липня 2013 року постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків прийнято рішення по справі № 541/13 за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, яким стягнуто з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Роздільнянським РВ УМВС України в Одеській області 06.03.1996 року, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості по договору кредиту в сумі 2 152 012,32 гривень та третейський збір в сумі 21 920 гривень 12 копійок.

ОСОБА_1 неналежно виконує взяті на себе зобов`язання, чим грубо порушує істотні умови кредитного договору № 2008/36-20/71, внаслідок чого, станом на 25.01.2022 року утворилась заборгованість 678 085,25 грн., яка складається з: суми заборгованості за ставкою 3% на кредитну заборгованість 193 681,11 грн. та суми заборгованості за інфляційними витратами -484 404,14 грн.

14 червня 2010 року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» змінив свою назву на ПАТ «Укрсоцбанк».

Внаслідок реорганізації шляхом приєднання АТ «Укрсоцбанк», правонаступником усього майна, майнових прав та обов`язків став АТ «Альфа-Банк». Правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» виникає у АТ «Альфа-Банк» з дати затвердження Передавального акту загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» та рішенням єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк», а саме з 15 жовтня 2019 року.

Таким чином, АТ «Альфа-Банк» набуло право вимоги за кредитним договором № 2008/36-20/71 від 11 червня 2008 року.

Відповідно до протоколу №2/2022 позачергових загальних зборів акціонерів АТ «Альфа-Банк» 18 серпня 2022 року змінено найменування Банку з АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк».

Задовольняючи частково вимоги банку про стягнення з відповідача заборгованості за ставкою 3% на кредитну заборгованість, суд першої інстанції виходив з того, що право на позов про стягнення на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували поданню такого позову, а тому дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у вигляді 3% річних від простроченої суми кредитної заборгованості, що утворилась за період з 18 липня 2019 року по 18 липня 2022 року у вказаному вище розмірі.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком з огляду на таке.

Згідно із частиною першою, другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори та інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду (частина п`ята статті 11 ЦК України).

Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають певні особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати і три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання та вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому в статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Зазначений висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц (провадження№14-16цс18).

Доводи апеляційної скарги про трансформацію кредитного зобов`язання у «натуральне» у зв`язку зі спливом строків пред`явлення виконавчого листа до виконання, апеляційний суд не приймає, оскільки вказана позиція ґрунтується на хибному тлумаченні норм матеріального права та ігноруванні актуальних висновків Великої Палати Верховного Суду.

Відповідно до статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Правова природа нарахувань за статтею 625 ЦК України полягає у тому, що вони є спеціальним заходом цивільно-правової відповідальності за порушення грошового зобов`язання. На відміну від неустойки, ці нарахування мають компенсаційний характер, оскільки спрямовані на захист майнового інтересу кредитора від знецінення коштів та отримання компенсації від боржника за користування ними.

Для правильного вирішення питання про можливість застосування статті 625 ЦК України ключове значення має визначення статусу зобов`язання: чи є воно таким, що підлягає примусовому виконанню, чи воно перейшло у категорію «натурального».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 лютого 2026 року у справі № 754/511/23 (провадження № 14-63цс25) сформулювала вичерпні критерії такого розмежування. Суд зазначив, що зобов`язання вважається таким, вимоги за яким позбавлені примусового захисту («натуральним»), виключно у разі, якщо строк пред`явлення виконавчого документа до виконання пропущено і суд відмовив у його поновленні (п. 105, 117 Постанови).

Застосовуючи вказаний висновок до обставин справи що переглядається, слід зауважити, що аргументація відповідача про «натуральність» боргу повністю спростовується фактом наявності чинної Постанови Київського апеляційного суду від 12 червня 2025 року у справі № 755/13322/14-ц. (що вбачається з ЄДРСР).

Вказаною постановою Банку було поновлено строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання. Це означає, що держава в особі суду офіційно відновила юридичну примусовість зобов`язання, підтвердивши, що воно не втратило своєї сили та підлягає захисту через механізми виконавчого провадження.

Таким чином, оскільки можливість примусового виконання рішення суду про стягнення основного боргу не вичерпана, а навпаки - відновлена та реалізується, зобов`язання відповідача не є натуральним. Воно залишається чинним грошовим зобов`язанням, виконання якого прострочено, що дає банку право на отримання 3% річних за весь період такого прострочення.

Будь-які посилання відповідача на те, що «натуральне зобов`язання» виникло автоматично зі спливом часу, суперечать принципу правової визначеності. Як зазначила Велика Палата у згаданій справі № 754/511/23, саме рішення суду про відмову у поновленні строку ставить крапку у можливості примусового захисту.

У нашому випадку існує зворотне рішення - про поновлення строку, що робить нарахування за статтею 625 ЦК України законним та обґрунтованим.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, встановивши, що обов`язок боржника не припинився, а його триваюче невиконання породжує право банку на компенсацію.

Водночас, апеляційний суд зауважує, що представником відповідача оскаржується рішення суду першої інстанції також і в частині відмовлених позовних вимогах, які були скасовані постановою Одеського апеляційного суду від 19.09.2023 та вказані вимоги було задоволено, разом з цим, апеляційна скарга не містить жодного доводу в обґрунтування незаконності вказаних судових рішень у цій частині, а тому апеляційний суд відмовляє у задоволенні вказаних вимог.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу адвоката Приміча Дениса Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду міста Одеси від 22 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

Ю.П. Лозко