Справа № 473/6588/25
РІШЕННЯ

іменем України

"11" березня 2026 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області у складі головуючої судді Булкат М.С.,

за участю секретаря судового засідання Багрін І.А.,

позивача ОСОБА_1 ,

представниці позивача Кудіної Т. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Вознесенську Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Санітарна очистка міста» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та інших пов`язаних виплат,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до КП «Санітарна очистка міста» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати та відшкодування моральної шкоди, в якому вказував, що 14 травня 2025 року він був прийнятий на посаду інженера з охорони праці КП «Санітарна очистка міста».

31 жовтня 2025 року ОСОБА_1 був звільнений із займаної посади на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін).

У день звільнення відповідач не провів з ним остаточний розрахунок та не надав жодної інформації щодо суми заборгованості із заробітної плати. Позивач неодноразово звертався з вимогою провести розрахунок та виплатити належні йому кошти.

Станом на день звернення до суду заборгованість із заробітної плати перед позивачем залишається непогашеною. Відсутність виплат після звільнення позбавила ОСОБА_1 основного джерела існування, суттєво ускладнила можливість забезпечувати себе та родину, а також негативно вплинула на стан його здоров`я, з огляду на необхідність постійного придбання лікарських засобів.

З метою захисту своїх порушених трудових прав він був змушений звернутися до суду та понести витрати на правничу допомогу. У зв`язку з цим просить суд захистити його права та стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі. Згідно з розрахунками позивача, заборгованість по заробітній платі в сумі 28 967,25, виплати, пов`язані із затримкою розрахунку при звільненні за період з листопада 2025 року по грудень 2025 в розмірі 28 470,50, компенсація втрати доходу 347,60, моральна шкода в сумі 15 000 гривень та понесені ним судові витрати, а саме судовий збір 2 422,40 та правнича допомога 5 500 гривень.

19 січня 2025 року до суду надійшов відзив від представника Комунального підприємства «Санітарна очистка міста». У поданому відзиві відповідач визнає факт наявності заборгованості перед позивачем при звільненні, однак станом на 16 січня 2026 року розмір заборгованості становить 3 183 гривні, що підтверджено довідкою КП «СОМ».

Разом з тим представник відповідача заперечує проти задоволення вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди. На підставі наведеного відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

20 січня 2025 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив від представника позивача ОСОБА_2 , у якій зазначено, що твердження відповідача про заборгованість у сумі 3 183,00 грн є безпідставним. На момент звільнення позивача 30.10.2025 року існувала заборгованість із заробітної плати, яка не була виплачена в день звільнення, що є порушенням ст. 115, 116 КЗпП України. Відповідач не надав позивачу розрахунок та копію наказу про звільнення, тому сума заборгованості була визначена на підставі довідок ОК-5 та ОК-7 і становить 28 967,25 грн, що підтверджується також довідкою КП «СОМ». Частина заборгованості була виплачена лише після звільнення та після звернення до суду, без належного документального підтвердження. Дії відповідача свідчать про небажання добровільно погашати борг. Вимога про відшкодування моральної шкоди є обґрунтованою, оскільки несвоєчасна виплата заробітної плати спричинила позивачу моральні страждання та негативно вплинула на стан здоров`я.

26 січня 2026 року до суду надійшло клопотання від представниці позивача про долучення до матеріалів справи доказів, а саме виписки з банківської картки ОСОБА_1 за період з 01 травня 2025 року по 19 січня 2026 року.

28 січня 2026 року до суду надійшло клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням на лікарняному по догляду за дитиною у період з 27 січня 2026 року по 31 січня 2026 року. Суд, врахувавши наведені обставини, визнав причини поважними, задовольнив подане клопотання та відклав судове засідання на 18 лютого 2026 року о 13 годині 20 хвилин.

18 лютого 2026 року до суду повторно надійшла заява представника відповідача про відкладення судового засідання.

11 березня 2026 року позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з?явилася повторно.

Заслухавши пояснення представника позивача ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного.

Зокрема, суд встановив, що 14 травня 2025 року він був прийнятий на посаду інженера з охорони праці КП «Санітарна очистка міста».

31 жовтня 2025 року ОСОБА_1 був звільнений із займаної посади на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін).

При звільненні позивача відповідач не провів з ним повний розрахунок.

Зазначена обставина підтверджується копією трудової книжки.

Згідно з довідкою КП «СОМ» № 18 від 16.01.2026 року заборгованість із виплати заробітної плати станом на січень 2026 року становить 3 183 гривні. Крім того, суду надано виписку з карткового рахунку позивача ОСОБА_1 , з якої вбачається здійснення КП «СОМ» виплат заробітної плати як до звернення позивача до суду з позовною заявою, так і після подання такого позову, що підтверджує часткове погашення заборгованості (а. с. 51)

Згідно з наданими представником позивача доказами, а саме випискою з рахунку позивача (а. с. 66), вбачається, що нарахування, здійснені на користь ОСОБА_1 після його звільнення, відповідають зазначеній довідці КП «СОМ».

У позовній заяві позивачем надано розрахункові листи за період з травня 2025 року по вересень 2025 року, з яких вбачається, що станом на кінець вересня 2025 року заборгованість становила 20 699,99 грн (а. с. 2526).

Зазначена сума узгоджується з довідкою КП «СОМ». Разом з тим, відповідно до цієї ж довідки, станом на кінець жовтня загальна сума нарахувань становила 28 967,25 грн, що формально відповідає сумі, зазначеній позивачем у позовній заяві.

Водночас позивачем не враховано, що за жовтень 2025 року із нарахованих сум було утримано податки та обов`язкові збори у розмірі 6 662,47 грн, а також фактично виплачено 19 821,47 грн. У зв`язку з цим фактичний залишок заборгованості станом на кінець жовтня становив 23 183 грн.

Таким чином, слід врахувати здійснені виплати за жовтень 2025 року.

Крім того, відповідно до довідки КП «СОМ» та виписки з банківського рахунку, після звільнення позивача були здійснені подальші нарахування та виплати, а саме: за листопад нараховано 6 000 грн, за грудень 12 000 грн, за січень 2026 року 2 000 грн.

Тобто позивачу були нараховані та виплачені грошові суми, які повністю співпадають із сумами, відображеними у вказаній довідці. Зазначені кошти були фактично перераховані та зараховані на банківську картку позивача, що підтверджується випискою з його рахунку.

Таким чином, надані документи свідчать про правильність та фактичне здійснення відповідних нарахувань і виплат після звільнення позивача.

Аналізуючи вимоги та заперечення сторін, суд виходить з наступного.

Щодо позовної вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі.

Згідно ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу (ч. 1 ст. 94 КЗпП України, ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці»).

Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору (ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці»).

Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ч. 1 ст. 115 КЗпП України, ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці»).

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму (ст. 116 КЗпП України).

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року (ст. 234 КЗпП України).

Верховний Суд у постанові від 21 березня 2025 року у справі № 460/21394/23 зазначив, що початок перебігу тримісячного строку для подання позову про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні слід обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум.

Отже, строк звернення особи до суду рахується з дня одержання письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені їй при звільненні в порядку ст. 116 КЗпП. Письмове повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівнику при звільненні - це суми, нараховані та виплачені із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні).

Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом «ex officio», незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі.

Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 751/1198/18, від 03 жовтня 2022 року у справі № 204/1724/20, від 22 січня 2025 року у справі № 757/5467/21.

Як вбачається з довідки про заборгованість по заробітній платі від КП « СОМ» станом на 16.01.2026 року позивачу не виплачена заборгованість становить 3 183 грн.

Наявність заборгованості підтверджується стороною відповідача.

Крім того, представницею позивача надано виписку з карткового рахунку, з аналізу якої суд доходить висновку, що станом на момент подання позовної заяви заборгованість із виплати заробітної плати становила 11 183 гривні, а не 28 967,25 гривні, як зазначено у позовних вимогах. Разом із тим судом установлено, що після подання позовної заяви комунальним підприємством «СОМ» було здійснено часткову виплату заборгованості із заробітної плати у розмірі 8 000 гривень. Таким чином, з урахуванням здійснених виплат, залишок заборгованості із заробітної плати на момент розгляду справи становить 3 183 гривні.

При цьому, згідно вимог ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас, цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19).

При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначала, що кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у ст. 13 ЦПК України, втрачає сенс.

На підставі викладеного, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню невиплачена заробітна плата, а саме 3 183 гривні.

Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні:

Згідно ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

У п.п. 6 п. 2.2 рішення від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2020 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу, Конституційний Суд України дійшов висновку, що перебіг строку для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Верховний Суд у постанові від 16 січня 2018 року у справі № 61-590св17 висловив позицію, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Такий же висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 607/14495/16-ц, а саме, що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України (ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці»).

Середній заробіток обчислюється, виходячи з виплат та відпрацьованого часу за останні два місяці роботи працівника до місяця звільнення, а саме відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України за №100 від 08 лютого 1995 року, шляхом множення середньоденної заробітної плати на кількість робочих днів затримки розрахунку. При цьому, середньоденна заробітна плата вираховується шляхом ділення нарахованого заробітку за останні два повні місяці, що передували місяцю звільнення, на кількість робочих днів в останніх двох повних місяцях, що передували місяцю звільнення.

Судом встановлено, що посадовий оклад позивача у КП «Санітарна очистка міста» становив 19 573,50 грн на місяць. Для визначення розміру середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні судом враховано нараховану позивачу заробітну плату за липеньсерпень 2025 року у загальному розмірі 39 147 грн, а також кількість фактично відпрацьованих робочих днів за вказаний період 44 робочі дні, оскільки у вересні 2025 року позивач перебував на лікарняному.

Виходячи з наведеного, середньоденний заробіток позивача становить 889,70 грн, що визначається шляхом ділення суми нарахованої заробітної плати за два календарні місяці на кількість фактично відпрацьованих робочих днів.

За період затримки проведення остаточного розрахунку з 03 листопада 2025 року по 16 грудня 2025 року, який складає 32 робочі дні, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку становить 28 470,50 грн, що підтверджується наведеним судом розрахунком та матеріалами справи.

Однак, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 жовтня 2025 року у справі №489/6074/23, обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.

Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.

З урахуванням вищевказаних обставин, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (без зазначення утримання прибуткового податку й інших обов`язкових платежів) у розмірі 3 183 грн.

Щодо позовної вимоги про стягнення компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати:

Ст. 34 Закону України «Про оплату праці» передбачає виплату працівникам компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням підприємством, установою, організацією, в трудових відносинах з якими перебувають працівники, строків її виплати. Виплата компенсації провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Згідно ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі Закон) підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші (ст. 2 Закону).

Основною умовою для виплати громадянину передбаченої статтею 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів.

Тобто, компенсація за порушення строків виплати виникає тоді, коли грошовий дохід (заробітна плата) особи (працівника) з вини відповідача не нараховувався, своєчасно не виплачувався і через це особа зазнала втрат.

Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер, спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи та пов`язані з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Дія норм Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру.

Виплата компенсації втрати частини доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його (доходу) нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але невиплачені.

Аналогічний підхід до застосування вказаних норм права викладено Верховним Судом у постановах від 03 липня 2018 року у справі №521/940/17, від 18 липня 2023 року у справі №200/10663/21.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться (ст. 3 Закону)).

Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (ст. 4 Закону).

Згідно п. 2 «Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року, №1427 (зі змінами та доповненнями) компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги (далі - споживчі ціни) за цей період зріс більш як на один відсоток.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів) на коефіцієнт приросту споживчих цін.

Коефіцієнт приросту споживчих цін визначається як різниця між часткою від ділення індексу споживчих цін в останній місяць перед виплатою суми заборгованості на індекс споживчих цін у тому місяці, за який виплачується заробітна плата, та коефіцієнтом 1.

Коефіцієнт приросту споживчих цін розраховується з трьома знаками після коми (п. 3 Положення).

У разі затримки виплати заробітної плати за кілька місяців сума компенсації визначається згідно з пунктом 3 цього Положення за кожний місяць окремо і підсумовується.

Виплата працівникові суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості із заробітної плати за відповідний місяць (п.п. 4, 5 Положення).

Таким чином, сума компенсації становить 347,60 грн. підлягає до стягнення з відповідача.

Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди:

Положення ст. 237-1 КЗпП України передбачають обов`язок відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно п.п. 3, 5, 9, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості.

Судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Суд вважає, що тривале не проведення розрахунку при звільненні призвело до моральних страждань ОСОБА_1 , оскільки останній розраховував на добросовісне та належне виконання роботодавцем умов трудового договору та законодавства про працю. Наявне порушення призвело до необхідності здійснення додаткових заходів для отримання невиплаченого доходу. В іншій частині доводи позивача щодо цієї вимоги не знайшли свого підтвердження жодними доказами.

За такого, з урахуванням характеру та тривалості моральних страждань, можливості відновлення, засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає достатнім відшкодування моральної шкоди у розмірі 2 000 грн.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає наступне.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивач надав суду копію договору про надання правової (правничої) допомоги від 10 грудня 2025 року, укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Кудіною Т.М., з додатками у вигляді розрахунку вартості правничої допомоги, що містять перелік, опис та узгоджену сторонами вартість виконаних робіт, необхідних для надання правничої допомоги, зокрема: консультація 500 грн., вивчення документів Клієнта 500 грн., вивчення судової практики 1 000 грн., підготовки позовної заяви 2 000 грн., участь в судових засіданнях 1 500 грн. Загальна сума 5 500 грн..

У постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18 та від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

У рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) (щодо справедливої сатисфакції) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) також зауважила, що за наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6 672,9,00 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000,00 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72) (пункт 5.43 постанови).

З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції.

Зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати.

Даний спір є спором незначної складності, судова практика щодо яких є сталою і передбачуваною, справа не передбачає значного обсягу робіт, необхідних для її підготовки та розгляду.

Отже, зважаючи на категорію даної справи, яка є нескладною, враховуючи усталену практику, суд вважає, що визначені позивачем до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу є завищеними і не являються співмірними, обґрунтованими і пропорційними обсягам здійсненої роботи та наданих послуг, складності справи, ціні позову, а тому, дійшов висновку про необхідність зменшення розміру відшкодування витрат на правничу допомогу до 3 500 грн.

В частині судових витрат:

В силу вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача (згідно розміру задоволених позовних вимог) також підлягає стягненню судовий збір:

а) на користь позивача:

- в частині вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - у розмірі 134 грн.( відповідно до задоволених позовних вимог);

- в частині вимоги про стягнення моральної шкоди - у розмірі 162 грн. .( відповідно до задоволених позовних вимог);

б) на користь держави:

- в частині вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 133грн;

- в частині вимоги про стягнення компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати - у розмірі 1 211,20 грн.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Санітарна очистка міста» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства «Санітарна очистка міста» (Миколаївська обл., м. Вознесенськ, вул. Михайлівська, 2; ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) заборгованість по заробітній платі у розмірі 3 183 гривні (сума зазначена без вирахування податків й інших обов`язкових платежів), середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 3 183 (сума зазначена без вирахування податків й інших обов`язкових платежів), компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати у розмірі 347 гривень 60 копійок, моральну шкоду у розмірі 2 000 гривень.

Стягнути з Комунального підприємства «Санітарна очистка міста» (Миколаївська обл., м. Вознесенськ, вул. Михайлівська, 2; ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 296 гривень та правнича допомога у розмірі 3 500 гривень.

Стягнути з Комунального підприємства «Санітарна очистка міста» (Миколаївська обл., м. Вознесенськ, вул. Михайлівська, 2; ) судовий збір на користь держави у розмірі 1 344 гривні 20 копійок.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено 11 березня 2026 року.

Суддя: М. С. Булкат