ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2026 року

м. Київ

Справа № 161/342/24

Провадження № 61-3487св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

доповідача - Ситнік О. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ольховського Миколи Вікторовича на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 жовтня 2024 року, додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 листопада 2024 року в складі судді Рудської С. М., постанову Волинського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року та додаткову постанову Волинського апеляційного суду від 04 березня 2025 року в складі колегії суддів Данилюк В. А., Киці С. І., Шевчук Л. Я.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання права на користування житлом за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, та

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, у якому зазначив, що 19 листопада 2004 року він та ОСОБА_1 уклали шлюб, за час якого у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка - ОСОБА_4 .

У вересні 2004 року він заселився на постійне проживання в житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який належав на праві власності батьку відповідачки - ОСОБА_5 та його брату - ОСОБА_6 , а тому він вселився у будинок як член їх сім`ї. З того часу він приймав участь в утриманні та обслуговуванні житлового будинку, а також у неодноразових капітальних ремонтах та реконструкції житла на рівні з його власниками.

27 січня 2011 року ОСОБА_6 подарував належну йому частку в спірному майні своєму сину - ОСОБА_3 . Останній погоджував проживання позивача в будинку та не висловлював щодо цього жодних заперечень.

31 березня 2017 року ОСОБА_5 подарував належну йому частку в спірному майні своїй дочці ОСОБА_1 . Відтак позивач продовжував проживати в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 як чоловік співвласниці житла.

31 грудня 2021 року за вказаною адресою сталася пожежа, в результаті якої уся частина житлового будинку, яка перебуває у власності відповідачки, була частково пошкоджена або ж повністю знищена. Ним та його дружиною прийнято рішення про відновлення житла. З цією метою він запозичував кошти у своїх знайомих та брав кредити у фінансових установах.

13 березня 2022 року у зв`язку із введенням на території України воєнного стану ОСОБА_1 разом з їх спільною дочкою виїхали за кордон. Позивач залишився в Україні, продовжував відновлювати пошкоджений пожежею будинок, сплачувати комунальні платежі, а також доглядав за прибудинковою територією. Прохання зареєструвати його місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 відповідачі залишали без задоволення, а наразі взагалі оспорюють його право проживання в житловому будинку.

Просив суд визнати за ним право на користування житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом, у якому зазначила, що вона є власницею 59/100 часток спірного будинковолодіння, в яке позивач вселився як її чоловік після їх одруження. У 2021 році їх подружні відносини із ОСОБА_2 припинилися через неправомірні дії останнього щодо неї, а після введення на території України воєнного стану вона з дочкою виїхала за кордон. Вона має намір повернутися додому та продовжувати проживати у своєму житлі, однак факт проживання в ньому відповідача за зустрічним позовом позбавляє її права володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Вказує, що вона не забезпечена будь-яким іншим житлом, їх спільне проживання із ОСОБА_2 неможливе через загрозу, яка існує для неї через дії останнього. Натомість ОСОБА_2 зареєстрований за місцем проживання своїх батьків, а тому він забезпечений житлом.

Просила суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та виселити його із вказаного житла.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

25 жовтня 2024 року рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право користування житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

14 листопада 2024 року додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 понесені витрати на правничу допомогу в розмірі 30 000,00 грн.

11 лютого 2025 року постановою Волинського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 жовтня 2024 року та додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 листопада 2024 року залишено без змін.

04 березня 2025 року додатковою постановою Волинського апеляційного суду стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 3 000,00 грн, по 1 500,00 грн з кожного.

Суди керувалися тим, що, враховуючи встановлені обставини в їх сукупності, тобто факт вселення та проживання позивача за первісним позовом протягом тривалого часу як члена сім`ї власника житлового будинку, участь в обслуговуванні, понесення витрат на відновлення будинку після пожежі, ОСОБА_2 беззаперечно має право користування житлом, яке відповідачка за зустрічним позовом не визнає.

ОСОБА_2 з 2004 року постійно проживає, хоч і не зареєстрований, в спірному житловому приміщенні. Жодних доказів того, що останній систематично руйнує чи псує жиле приміщення, використовує його не за призначенням, систематично порушує правила соціалістичного співжиття, робить неможливим для інших спільне проживання з ними, не надано.

Судовим рішенням у справі № 566/150/24 ОСОБА_2 визнано таким, що втратив право на користування житловим будинком за адресою батьків, тому доводи позивачки за зустрічним позовом, що він забезпечений іншим житлом, є безпідставними.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

18 березня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Ольховський М. В. через систему «Електронний суд» подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 жовтня 2024 року, додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 листопада 2024 року, постанову Луцького апеляційного суду від 11 лютого 2025 року та додаткову постанову Луцького апеляційного суду від 04 березня 2025 року, в якій просить їх скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 , задовольнити її зустрічний позов.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду:

- від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц, від 16 жовтня 2019 року в справі 243/9627/16-ц, від 23 жовтня 2019 року в справі № 766/12748/16-ц, від 15 січня 2020 року в справі № 686/11782/17-ц, про те, що особа, яка вселилася в житло як члена сім`ї власника житлового будинку, набуває право користування чужим майном, яке фактично є особистим сервітутом. Право такої особи на користування чужим майном, за наявності обставин, які мають істотне значення, зокрема, у разі припинення сімейних відносин, підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України;

- від 31 липня 2024 року в справі № 175/4517/20, про те, що коли відповідач не є членом сім`ї власника майна, між сторонами відсутні будь-які відносини, вони не ведуть спільне господарство та відповідач не утримує домоволодіння, останній створює позивачу перешкоди в користуванні та розпорядженні майном;

- від 14 лютого 2024 року в справі № 570/2575/20, від 04 вересня 2024 року в справі № 2025/8435/23, про те, що виселення відповідача з належного на праві власності позивачу житла переслідує легітимну мету, а саме лише незабезпечення його іншим житлом на момент розгляду справи не свідчить про перевагу інтересів відповідача та його права на повагу до житла над інтересами позивача і її правами на мирне володіння своїм майном, на повагу до її приватного життя, житла, відповідно, про покладення саме на відповідача індивідуального та надмірного тягара. Тобто таке виселення відповідає і критерію пропорційності;

- від 08 березня 2024 року в справі № 740/4760/20, від 31 січня 2024 року в справі № 466/5349/22, про те, що обов`язку забезпечувати житлом колишнього чоловіка позивачка не має, як і відсутні відомості про укладення сторонами будь-якого договору щодо найму (оренди) будинку.

Суди не дослідили зібрані в справі докази, які підтверджують, що між сторонами склалися вкрай неприязні стосунки. ОСОБА_2 на момент подання позову мав зареєстроване місце провадження в будинку батьків, а сама вона іншого житла не має.

Доводи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Поліщук В. А. зазначив, що ОСОБА_2 вселився до спірного житлового будинку як член сім`ї власників житла та з їх згоди, вказане майно є його єдиним житлом, в якому він постійно проживає близько 20 років, а тому, оцінивши виселення ОСОБА_2 на предмет пропорційності в контексті принципів статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), суди правильно виснували про відмову в задоволенні позовних вимог про виселення відповідача за зустрічним позовом.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 належав:

1) ОСОБА_5 (батько ОСОБА_1 ) у розмірі 59/100 частин житлового будинку разом з господарськими будівлями та спорудами на підставі: свідоцтва про право на спадщину за законом від 01 січня 2004 року, виданого державним нотаріусом Першої Луцької державної нотаріальної контори Прокопчук В. І. (25/100 частин) та договору дарування від 12 серпня 2004 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , який посвідчено приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Троц Ю. Б. (34/100 частин) (т. 1, а. с. 12-14);

2) ОСОБА_6 (брат ОСОБА_5 і батько ОСОБА_3 ) у розмірі 41/100 частин житлового будинку разом з господарськими будівлями та спорудами на підставі договору дарування від 12 серпня 2004 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , який посвідчено приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Троц Ю. Б.

Користування вказаним житловим будинком визначено на підставі укладеного 23 квітня 2004 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 договору про порядок користування житлом, який посвідчено приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Троц Ю. Б., відповідно до умов якого ОСОБА_7 належали до користування: коридор 1-1 площею 4.4 кв. м, кухня 1-2 площею 4.8 кв. м, коридор 1-3 площею 4,5 кв. м, кімната 1-4 площею 9,7 кв. м, кімната 1-5 площею 15,9 кв. м, ванна 1-6 площею 3 кв. м, кімната - 2,4 кв. м, кімната 2-5 площею 9,8 кв. м, кімната 2-6 площею 16 кв. м, погріб під сіньми а/п, сход а/сх, гараж Б-1, сарай-літня кухня В-1, сарай в, сарай-гараж Г-1, погріб з шийкою п/г, вбиральня в', огорожа 1-3, що разом складало 3/4 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами; ОСОБА_5 належали до користування: коридор 2-1 площею 6,8 кв. м, ванна 2-2 площею 2,8 кв. м, кухня 2-3 площею 8,8 кв. м, веранда 2-7 площею 17,6 кв. м, кімната 2-8 площею 18,6 кв. м, балкон а-3, гараж Д-1, що разом складало 1/4 частини житлового будинку разом з надвірними будівлями та спорудами (т. 1, а. с. 16а-22).

У 2004 року за згодою співвласників ОСОБА_5 (батька ОСОБА_1 ) та ОСОБА_6 (дядька ОСОБА_1 ) до житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 як член сім`ї вселився ОСОБА_2 .

19 листопада 2004 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали шлюб.

27 січня 2011 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 укладено договір дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Сушик Л. А., за умовами якого ОСОБА_6 подарував своєму синові ОСОБА_3 41/100 частку житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: коридор 1-1 площею 4,4 кв. м, кухню 1-2 площею 4,8 кв. м, ванну 1-6 площею 3 кв. м, коридор 1-3 площею 4,5 кв. м, кімнату 1-4 площею 10 кв. м, кімнату 1-5 площею 16,3 кв. м, сходи а/сх., погріб а/п, гараж Б-1, сарай-літню кухню В-1, сарай в, вбиральню в', 1/2 частину огорожі (т. 1, а. с. 35-37).

31 березня 2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладений договір дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Сушик Л. А., за умовами якого ОСОБА_1 набула у власність 54/100 часток житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: коридор 2-1 площею 6,8 кв. м, санвузол 2-2 площею 2,8 кв. м, кухню 2-3 площею 18,2 кв. м, кімната 2-4 площею 24,8 кв. м, кімнату 2-5 площею 16,1 кв. м, кімнату 2-6 площею 10,2 кв. м, коридор 2-7 площею 17,6 кв. м, кімнати 2-8 площею 18,6 кв. м, сарай-гараж Г-1, погріб з шийкою - г, 1/2 частина огорожі 1, огорожу 3, загальною площею 115,1 кв. м, житловою - 69,7 кв. м (т. 1, а. с. 38, 39).

Поділ казаного житлового будинку на квартири здійснений у зв`язку із укладенням між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 договору про порядок користування житловим будинком; виділ у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає частці у праві спільної часткової власності, сторонами не здійснювався.

17 листопада 2023 року Дубенським міськрайонним судом Рівненської області відкрито провадження в цивільній справі № 559/4029/23 з позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу. Під час розгляду вказаного спору судом надавався сторонам строк на примирення, справа передавалася за підсудністю та заочним рішенням Млинівського районним судом Рівненської області від 24 вересня 2024 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано (т. 3, а. с. 4-6, 46, 47).

Згідно з повідомленням Луцького районного управляння поліції Головного управління Національної поліції у Волинській області (далі - Луцький РУП ГУНП у Волинській обл.) від 20 листопада 2023 року № 36485/50/04-23, складеним на підставі опитування сусідів сторін, ОСОБА_2 понад 20 років проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 202-204).

31 грудня 2021 року за адресою: АДРЕСА_1 сталася пожежа, в результаті якої майже вся частина будинку, яка належить ОСОБА_1 , була знищена або ж пошкоджена, що підтверджується фототаблицею та актом про пожежу від 31 грудня 2021 року, складеним комісією Луцького районного управління Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Волинській області, згідно з якими пожежею знищено 70 кв. м покрівлі, 30 кв. м перекриття, пошкоджено 30 кв. м внутрішнього оздоблення стін (т. 1, а. с. 58-80, 101-103).

Відновлювальний ремонт пошкоджених частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 здійснював ОСОБА_2 , що підтверджено видатковими накладними, платіжними документами та банківськими виписками (т. 1, а. с. 104-107, 115-199).

З метою відбудови пошкоджених елементів спірного майна ОСОБА_2 02 листопада 2022 року та 19 січня 2023 року уклав кредитні договори із Акціонерним товариством Комерційним банком «Приватбанк»; згідно з банківськими виписками за рахунками позивача кредитні кошти здебільшого використовувалися для оплати будівельних товарів (т. 1, а. с. 108-114).

Свідок ОСОБА_8 пояснив суду, що сторони спору є його сусідами, а тому він підтверджує факт виникнення у їх будинку пожежі, наслідки якої усувалися позивачем за первісним позовом. Зазначив, що за увесь час проведення відновлювальних робіт ОСОБА_1 він бачив лише один раз.

Свідок ОСОБА_9 суду пояснив, що сторони спору є його сусідами, яких він знає ще з 2004 року. В кінці 2021 року в належному відповідачам житловому будинку відбулася пожежа, у зв`язку з чим в подальшому здійснювалися ремонтні роботи. Наразі житловий будинок відновлено повністю. Як йому відомо, ОСОБА_1 увесь період, в який проводився ремонт будинку, перебувала за кордоном.

Свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 повідомили суду, що вони приймали участь в проведені відновлювальних робіт за адресою: АДРЕСА_1 як наймані працівники. Усі взаєморозрахунки здійснював ОСОБА_2 одноосібно.

Свідок ОСОБА_13 пояснив суду, що позивач у справі є його братом. Після виникнення в помешканні сторін пожежі, останні разом зі своєю спільною дочкою проживали певний час у нього. Він особисто допомагав у проведенні відновлювальних робіт в спірному житлі та, як йому відомо, ремонт помешкання ОСОБА_2 здійснював фактично за власні кошти, які він також запозичував у батьків. Про те, чи приймала ОСОБА_1 участь у фінансуванні ремонтних робіт, йому невідомо.

21 грудня 2021 року постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області в справі № 161/20974/21 провадження щодо ОСОБА_2 за ознаками вчинення ним адміністративного правопорушення за частиною першою статті 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) було закрито у зв`язку відсутністю в його діях адміністративного правопорушення (т. 2, а. с. 7, 8).

18 березня 2024 року рішенням Млинівського районного суду Рівненської області в справі № 566/150/24, яке набрало законної сили 18 квітня 2024 року, ОСОБА_2 було визнано таким, що втратив право на користування вказаним житловим будинком за адресою: АДРЕСА_2 , у якому був зареєстрований з 30 листопада 2007 року (т. 2, а. с. 92-94, 99-100).

Позиція Верховного Суду

Касаційне провадження в справі відкрито з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України.

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначеної у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги, відзиву та виснував, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

За вимогами частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року в справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).

За змістом статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У статті 8 Конвенції передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Поняття «житло» в розумінні статті 8 Конвенції не обмежується приміщеннями, які перебувають у законному володінні або які законно створені. Це - автономне поняття, класифікація якого не залежить від національного права. Чи становлять окремі приміщення «житло», яке підпадає під захист статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин справи, а саме наявності достатніх і тривалих зв`язків з певним місцем (див. рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 14 березня 2017 року в справі «Євгеній Захаров проти росії» (Yevgeniy Zakharov v. Russia), заява № 66610/10, § 30, пункт 42).

Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кутцнер проти Німеччини» (Kutzner v. Germany), пункт 60).

У пунктах 40-44 рішення від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зав`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI (витяги).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання в право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50).

Водночас права власника житлового будинку захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, яка практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

Так, гарантії, передбачені статтею 8 Конвенції, і, зокрема, право на повагу до житла, мають першочергове значення для особистісної ідентичності, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримання відносин з іншими, а також усталеного та безпечного місця в суспільстві. Житло зазвичай є місцем, де особа повинна почуватися в безпеці та захищеною від небажаної уваги та втручань. Це стосується не лише фізичних втручань, таких як проникнення без дозволу, а й різних порушень, таких як шум або запахи та інші форми втручання, які перешкоджають спокійному, вільному користуванню зручностями їхнього житла. Спільне проживання у власному житлі з непроханими особами створює дуже значні наслідки для приватного життя особи та інших інтересів, захищених статтею 8 Конвенції (див. рішення ЄСПЛ від 27 березня 2025 року в справі «Білявська проти України» (заява № 84568/17), пункт 60).

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла(див. постанову Верховного Суду від 27 серпня 2024 року в справі № 201/193/22).

У справі, що переглядається, спір виник між власницею житлового будинку, яка проживає в ньому, та користувачем цього будинку щодо користування вказаним житлом після припинення шлюбу з власницею будинку.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17 досліджувала питання про співвідношення і застосування статей 391, 395, 405, 406 ЦК України та статей 64, 150 та 156 Житлового кодексу (далі - ЖК) України, на які, зокрема, посилалася позивачка за зустрічним позовом у своїй позовній заяві.

Нормами статті 3 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

У статті 64 ЖК України визначено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу(стаття 156 ЖК України).

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї (постанова Велика Палата Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17).

У статті 7 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17 вказала, що під час розгляду питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Положення статті 406 ЦК України в спорі між власником та колишнім членом його сім`ї щодо захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом на підставі правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Такі висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц.

Досліджуючи питання балансу інтересів сторін спору, суди попередніх інстанцій встановили, що вселення в 2004 році ОСОБА_2 у житловий будинок АДРЕСА_1 відбулося як члена сім`ї його власників за згодою ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , оскільки останні фактично погодили вселення позивача до належного їм житла та жодних заперечень щодо цього не висловлювали.

На момент розгляду справи співвласниками житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1 є відповідачі - ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Після набуття ОСОБА_1 права власності на 54/100 частини житлового будинку разом з господарськими будівлями та спорудами позивач почав проживати в ньому як подружжя співвласника будинку та в силу вимог статті 64 ЖК України був членом сім`ї власника житла.

Факт проживання позивача понад 20 років без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 підтверджено й повідомленням Луцького РУП ГУНП у Волинській обл. від 20 листопада 2023 року № 36485/50/04-23 та показаннями свідків - сусідів сторін.

ОСОБА_2 за час проживання у спірному житлі брав участь на рівні із власниками житлового будинку в його утриманні та в проведенні різного роду ремонтних робіт. Зазначена обставина підтверджується долученими до матеріалів справи доказами та позивачкою за зустрічним позовом не оспорюється.

Відновлювальний ремонт пошкоджених частин житлового будинку внаслідок пожежі, яка сталася 31 грудня 2021 року за адресою: АДРЕСА_1 , здійснював ОСОБА_2 , що також підтверджено наданими ним суду доказами і не спростовано ОСОБА_1 .

Посилання ОСОБА_1 на вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства щодо неї та їх дочки ОСОБА_4 не знайшов свого підтвердження, з огляду на таке.

21 грудня 2021 року постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області в справі № 161/20974/21 провадження щодо ОСОБА_2 за ознаками вчинення ним адміністративного правопорушення за частиною першою статті 173-2 КУпАП закрито у зв`язку відсутністю в його діях адміністративного правопорушення.

У справі № 161/20974/21 суд керувався тим, що не здобуто жодних відомостей про те, що висловлювання ОСОБА_2 нецензурною лайкою були спрямовані саме на адресу ОСОБА_4 , та що такими діями останній було спричинено емоційну невпевненість, або ж завдано шкоди її психічному здоров`ю, чи у неї виникли побоювання за свою безпеку. На переконання суду, події, які описані у протоколі про адміністративне правопорушення серії АПР18 № 687015 від 29 жовтня 2021 року, були звичайним побутовим конфліктом. Таку обставину також підтвердила допитана в судовому засіданні як свідок ОСОБА_14 . Не надано доказів того, що конфлікт, який виник 29 жовтня 2021 року об 01 год. 40 хв. за адресою: АДРЕСА_3 , у присутності ОСОБА_4 мав ознаки домашнього насильства (т. 2, а. с. 7, 8).

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, сформульованого в постанові від 21 червня 2023 року в справі № 916/3027/21, суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням, і така позиція суду в окремо взятій справі не може розцінюватися як загальний висновок про застосування норм права.

У долученому до зустрічного позову листуванні в мобільному застосунку «Вайбер» (т. 2, а. с. 9-16) не підтверджено достеменно авторство сторін, тому суди обґрунтовано визнали його таким, що в розумінні статті 77, 78 ЦПК України є належним та допустимим доказом.

Також не підтвердилися і доводи ОСОБА_1 про наявність у ОСОБА_2 іншого житла, оскільки з 30 листопада 2007 року та на час подання зустрічної позовної заяви він був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , проте рішенням Млинівського районного суду Рівненської області від 18 березня 2024 року в справі № 566/150/24, яке набрало законної сили 18 квітня 2024 року, останнього було визнано таким, що втратив право на користування вказаним житловим будинком (т 2, а. с. 99, 100).

Тобто наразі ОСОБА_2 іншого житла, зокрема того, в якому він фактично проживає, немає.

Враховуючи встановлені обставини в їх сукупності, зокрема, що ОСОБА_2 вселився до спірного житлового будинку як член сім`ї власників житла та з їх згоди, вказане майно є його єдиним житлом, в якому він постійно проживає близько 20 років; ОСОБА_2 протягом усього періоду проживання у спірному будинку приймав участь у його утриманні та обслуговуванні, а після пожежі самостійно та майже лише власними коштами зробив ремонт у будинку; під час розгляду справи не здобуто жодних доказів того, що останній систематично руйнує чи псує жиле приміщення, використовує його не за призначенням, систематично порушує правила соціалістичного співжиття, робить неможливим для інших спільне проживання з ними, оцінивши виселення ОСОБА_2 на предмет пропорційності в контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції, суди правильно виснували про право позивача за первісним позовом користуватися спірним житловим приміщенням та про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог про його виселення.

Такі висновки узгоджуються зі сталою практикою ЄСПЛ щодо необхідності оцінки виселення на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції, зокрема із рішенням від 14 березня 2017 року в справі «Євгеній Захаров проти росії» (Yevgeniy Zakharov v. Russia), заява № 66610/10, де ЄСПЛ визнав, що примусове виселення особи, яка довго проживала зі своїм партнером, і після смерті партнера була виселена, становило невиправдане втручання у право на повагу до «житла» за статтею 8 Конвенції, оскільки суди не належним чином зважили інтереси сторін і не провели тест на пропорційність. Суд наголосив, що тривалий зв`язок з домом незалежно від правового титулу може бути захищеним як «житло» у розумінні статті.

Висновки в справі, що переглядається, не суперечать рішенню ЄСПЛ від 27 березня 2025 року в справі «Білявська проти України» (заява № 84568/17), в якому констатовано порушення статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції. У цій справі ЄСПЛ виснував, що під час провадження на національному рівні суди не врахували вразливість заявниці - літньої жінки, яка намагалася повернути доступ до свого житла, в який вклала «свої гроші та душу», проте з 2010 року не могла повернутися до проживання в будинку через поведінку своїх дітей та бездіяльність правоохоронних органів.

У цій справі ОСОБА_1 не надала доказів про неможливість її вселення до жила чи перешкоди в користуванні ним з боку ОСОБА_2 .

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Колегія суддів Верховного Суду вважає, що суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, та надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, зробили обґрунтований висновок про відмову в задоволенні зустрічного позову та задоволення первісного позову.

Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту і згідно з вимогами процесуального закону не здійснює переоцінки доказів у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень (постанова Верховного Суду від 29 липня 2025 року в справі № 288/1595/13).

Розглядаючи спір, який виник між сторонами в справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні в справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлених обставин справи та зводяться виключно до переоцінки доказів, їх належності та допустимості.

Проте в силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 жовтня 2021 року в справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) зазначила, що в кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід визначати з огляду на те, які правовідносини є спірними, порівнювати права та обов`язки сторін цих правовідносин відповідно до правового чи їх договірного регулювання (пункт 31) з урахуванням обставин кожної конкретної справи (пункт 32).

Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.

Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд нижчої інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.

Посилання в касаційній скарзі на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновків від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц, від 16 жовтня 2019 року в справі 243/9627/16-ц, від 23 жовтня 2019 року в справі № 766/12748/16-ц, від 15 січня 2020 року у справі № 686/11782/17-ц, від 31 липня 2024 року в справі № 175/4517/20, від 14 лютого 2024 року в справі № 570/2575/20, від 04 вересня 2024 року в справі № 2025/8435/23, від 08 березня 2024 року в справі № 740/4760/20, від 31 січня 2024 року в справі № 466/5349/22, є безпідставними, оскільки обставини зазначених справ не є подібними обставинам справи, що переглядається.

Посилання на різні постанови Верховного Суду як таке із вказівкою про неоднакове застосування норм права у різних справах, хоч і у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду.

Верховний Суд висловлює правові висновки в справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.

Інші доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Суд враховує позицію ЄСПЛ, сформовану, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01, пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00, пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04, пункт 58), за якою принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що в рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належно зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення в справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), пункт 29).

Окремих доводів щодо оскарження додаткових рішень судів попередніх інстанцій касаційна скарга не містить, тому Верховний Суд не переглядає ці рішення по суті, оскільки касаційна скарга має бути обґрунтованою та містити чіткі підстави для скасування.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ольховського Миколи Вікторовича залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 жовтня 2024 року, додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 листопада 2024 року, постанову Волинського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року та додаткову постанову Волинського апеляційного суду від 04 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О. М. Ситнік
Судді:В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
В. В. Сердюк
І. М. Фаловська