КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2026 року

м. Київ

єдиний унікальний номер судової справи 755/21966/24

номер провадження №22-ц/824/2403/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБерезовенко Р.В., Мостової Г.І.,
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 04 серпня 2025 року /суддя Яровенко Н.О./

у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Форвард Київ-Сервіс 07» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги, -

В С Т А Н О В И В:

16.12.2024 ТОВ «Форвард Київ-Сервіс 07» звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з утримання будинку та прибудинкової території за період з 01.12.2019 по 26.11.2024 у розмірі 31 400,48 грн, а також судових витрат.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 04 серпня 2025 року позов задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Форвард Київ-Сервіс 07» заборгованість за послуги з утримання будинку та прибудинкової території у розмірі 31 400,48 грн, судовий збір у сумі 3028,00 грн, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4000,00 грн. /а.с. 68-70/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення про стягнення фактичної заборгованості по оплаті житлово-комунальних послуг, звільнити його від сплати судового збору як учасника бойових дій.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема те, що позивачем не доведено фактичне надання послуг у заявленому обсязі та періоді, не надано належних доказів нарахування плати саме відповідачу, не враховано період його відсутності в квартирі (мобілізація до ЗСУ з 01.03.2022 по 04.04.2023), не застосовано строк позовної давності до частини вимог за 2019-2022 роки, не враховано пільгу учасника бойових дій у розмірі 50 % на оплату житлово-комунальних послуг, не досліджено законність зміни тарифів після 01.05.2019, не надано копії матеріалів справи для підготовки відзиву, що порушило принцип змагальності та рівності сторін. Апелянт також вказує на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення ст. 263-265 ЦПК України, ст. 526, 629 ЦК України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», Закону України «Про захист прав споживачів», та надає контррозрахунок заборгованості з урахуванням пільги та тарифу за Договором № 6К від 06.11.2015 (249,40 грн/міс), що становить 11 125,25 грн.

ТОВ «Форвард Київ-Сервіс 07» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Позивач заперечує доводи апелянта щодо неналежного повідомлення, вказуючи, що суд надсилав документи за зареєстрованою адресою відповідача ( АДРЕСА_1 ), що відповідає ч. 7 ст. 128 ЦПК України, а фактичне місце проживання не має правового значення для повідомлення. Позивач також заперечує доводи про незаконність тарифів, посилаючись на умови Договору № 6К від 06.11.2015 та право переглядати тарифи в установленому порядку (п. 4.1.4 договору), інформування споживачів через оголошення на стенді будинку. Щодо пільги позивач зазначає, що не є органом, уповноваженим на призначення пільги, пільга надається Пенсійним фондом України, доказів оформлення пільги відповідачем не надано. Щодо позовної давності позивач вказує на продовження строку на період карантину COVID-19 (до 30.06.2023), тому позов подано в межах строку.

ОСОБА_1 подав відповідь на відзив на апеляційну скаргу, в якій заперечує доводи позивача. Вказує, що позивач знав про фактичне місце проживання відповідача, але надсилав документи лише за зареєстрованою адресою, що є зловживанням процесуальними правами та порушенням принципу добросовісності (ст. 44 ЦПК України). Заперечує правомірність зміни тарифів, посилаючись на порушення порядку їх затвердження органами місцевого самоврядування, рішення АМКУ № 153-р від березня 2021 року про зловживання монопольним становищем групою компаній «Форвард Київ-Сервіс», судову практику щодо незаконності підвищення тарифів без затвердження. Вказує на неврахування пільги учасника бойових дій, надає докази звернень до позивача щодо укладення договору з пільгою та копії квитанцій. Підтверджує контррозрахунок заборгованості в розмірі 11 125,25 грн з урахуванням пільги та фіксованого тарифу за Договором № 6К.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши наведені в апеляційній скарзі, відзиві та відповіді на відзив доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на підставі наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

06.11.2015 між ТОВ «Форвард Київ-Сервіс» та відповідачем укладено Договір № 6К про надання послуг з управління та утримання будинку, споруд та прибудинкової території та надання комунальних послуг.

Об`єкт передано в управління ТОВ «Форвард Київ-Сервіс 07» актами приймання-передачі від 01.03.2016 та 29.11.2016.

Позивач здійснював нарахування плати за послуги з утримання будинку та прибудинкової території за період з 01.12.2019 по 26.11.2024 виходячи із загальної площі квартири відповідача - 62,5 кв. м, відповідно до тарифів, затверджених наказами позивача. Заборгованість у розмірі 31 400,48 грн підтверджена розрахунком, актами звірки взаємних розрахунків, відомостями нарахувань, виписками з особового рахунку.

Постановляючи оскаржене судове рішення, суд першої інстанції керувався ст. 322 ЦК України про те, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить; ст. 526 ЦК України про те, що зобов`язання має виконуватися належним чином; ст. 611, 612 ЦК України про те, що порушення зобов`язання тягне відповідальність боржника за прострочення; ст. 20, 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» про те, що споживач зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі оплачувати надані послуги; ст. 162 ЖК України про те, що власники квартир зобов`язані своєчасно вносити плату за комунальні послуги; п. 17 Правил користування приміщеннями житлових будинків та прибудинковими територіями, затверджених Постановою КМУ № 572 від 08.10.1992, про те, що власники вносять плату за обслуговування та ремонт будинку щомісяця; ч. 1 ст. 81 ЦПК України про те, що кожна сторона повинна довести обставини, на які посилається.

Постановляючи оскаржене судове рішення, суд першої інстанції вірно керувався ст. 322 ЦК України про те, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом; ст. 526 ЦК України про те, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; ст. 611, 612 ЦК України про те, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання, а боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки; ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» про те, що споживач зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі оплачувати надані житлово-комунальні послуги; ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» про те, що споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом; ст. 162 ЖК України про те, що власники квартир зобов`язані своєчасно вносити плату за комунальні послуги та брати участь у витратах на утримання будинку і прибудинкової території; п. 17 Правил користування приміщеннями житлових будинків та прибудинковими територіями, затверджених Постановою КМУ № 572 від 08.10.1992, про те, що власники квартир зобов`язані вносити плату за обслуговування і ремонт будинку щомісяця не пізніше 10 числа наступного місяця; ч. 1 ст. 81 ЦПК України про те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок про те, що позивач довів факт надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території, їх обсяг, нарахування плати та наявність заборгованості в сумі 31 400,48 грн за спірний період, що підтверджено розрахунком, актами звірки, відомостями нарахувань та виписками з особового рахунку. Відповідач не надав доказів сплати заборгованості, фактичної відсутності споживання послуг у повному обсязі або наявності поважних причин неоплати.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо наявності та розміру заборгованості за послуги з утримання будинку та прибудинкової території.

Факт надання послуг та нарахування плати підтверджений належними доказами, а обов`язок власника оплачувати послуги з утримання будинку та прибудинкової території не залежить від фактичного проживання в квартирі (ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст. 162 ЖК України).

Відповідач не надав доказів відмови від послуг у зв`язку з відсутністю в квартирі.

Щодо зміни тарифів апелянт не спростував право позивача переглядати тарифи відповідно до п. 4.1.4 Договору № 6К від 06.11.2015 та інформування споживачів через оголошення на стенді будинку, що відповідає звичайній практиці та умовам договору.

Наданий позивачем розрахунок заборгованості з боку відповідача не спростовано, з контррозрахунку вбачається, що відповідач виставлені рахунки з оплати послуг у спірний період - отримував, однак оплачував (в 2020, 2021, 2024 р.р.) надані послуги не в повному обсязі, на власний розсуд визначаючи суму до оплати, у зв`язку із чим і виник предмет спору

Доводи про неналежне повідомлення та порушення змагальності не підтверджені, оскільки відповідач отримав інформацію про відкриття провадження через «Дію» у квітні 2025 року, як він вказує, водночас, у матеріалах справи наявне повідомлення про вручення ухвали суду першої інстанції про відкриття провадження 10.01.2025 р. особисто ОСОБА_1 /а.с. 55/, не скористався правом на подання відзиву, клопотань чи доказів до ухвалення рішення.

Щодо пільги учасника бойових дій апелянт не надав доказів оформлення пільги в установленому порядку, зокрема рішення Пенсійного фонду України, внесення даних до реєстру пільговиків, позивач не є органом, уповноваженим на призначення пільги, діє інший механізм щодо її призначення та отримання, тому суд першої інстанції вірно не застосував її автоматично.

Щодо позовної давності в суді першої інстанції, відповідач не заявив клопотання про її застосування в порядку ст. 267 ЦК України, тому суд не був зобов`язаний застосовувати її з власної ініціативи.

З вказаних доводів, апеляційний суд зазначає про те, що пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID- 19) строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559 строк дії такого карантину, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», прийнятої відповідно до ст. 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», на усій території України був встановлений карантин з 12 березня 2020 року, який постановами Кабінету Міністрів України був неодноразово продовжений (від 25 березня 2020 року № 338, від 20 травня 2020 року № 392, від 22 липня 2020 року № 641, від 26 серпня 2020 року № 760, від 13 жовтня 2020 року № 956, від 09 грудня 2020 року № 1236, від 17 лютого 2021 року № 104, від 21 квітня 2021 року № 405, від 23 лютого 2022 № 229, від 27 травня 2022 року № 630, від 19 серпня 2022 № 928). Так, постановою Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2022 року №1423 вносились зміни до постанов Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 року № 338 та від 9 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», якими продовжено термін дії карантину та обмежувальних протиепідемічних заходів в Україні для запобігання розповсюдженню COVID-19 до 30 червня 2023 року.

Отже, починаючи з 12 березня 2020 року позовна давність була продовжена на час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Таким чином строк позовної давності, який розпочався 01 грудня 2019 року був продовжений згідно закону (п.12 Перехідних положень ЦК України) до 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року. З огляду на зазначене, підстав для застосування наслідків, передбачених ст. 267 ЦК України - немає.

Отже, вказані доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.

Разом з тим колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині стягнення судового збору.

Відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.

Апелянт є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням УБД серії НОМЕР_1 від 02.12.2022, долученим до апеляційної скарги.

Справа стосується захисту прав апелянта як споживача житлово-комунальних послуг, а тому судовий збір у сумі 3028,00 грн підлягає відшкодуванню позивачеві за рахунок держави. В іншій частині рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладаються на державу.

Керуючись ст.ст. 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 04 серпня 2025 року задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 04 серпня 2025 року скасувати в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Форвард Київ-Сервіс 07» судового збору в сумі 3028,00 грн.

Судовий збір в сумі 3028,00 грн, сплачений за розгляд справи в суді першої інстанції компенсувати товариству з обмеженою відповідальністю «Форвард Київ-Сервіс 07» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В іншій частині рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 04 серпня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції касаційному оскарженню не підлягає.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.

Головуючий: Судді: