Справа №403/134/26 провадження № 2-з/403/3/26
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2026 року с-ще Устинівка

Суддя Устинівського районного суду Кіровоградської області Атаманова С.Ю., діючи від імені суду, розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, подану до відкриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , зазначені в заяві як треті особи: ОСОБА_3 , Фермерське господарство «Сервіс-Агро», Головне управління Національної поліції в Кіровоградській області, приватний нотаріус Кропивницького районного нотаріального округу Кіровоградської області Кубасов Ігор Юрійович, про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання недійсним укладеного між ним та відповідачем договору купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер :02:001:0056, посвідченого 07 жовтня 2022 року приватним нотаріусом Кубасовим І.Ю., як укладеного внаслідок обману.

Одночасно з пред`явленням позову до суду ОСОБА_1 подано заяву про забезпечення позову, в якій він прохає суд забезпечити поданий ним позов шляхом накладення арешту на відчуження в будь-який спосіб (продаж, оренда, передачу в суборенду, укладення договору емфітевзису, застава в банк та інше) земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :02:001:0056 площею 5,7596 га, яка розташована на території Устинівської селищної ради Кропивницького району Кіровоградської області та належить відповідачу на праві приватної власності.

На обгрунтування необхідності забезпечення позову ОСОБА_1 зазначено про те, що відповідач, отримавши копію позовної заяви з додатками, а, можливо, і до цього, може вчинити дії на відчуження земельної ділянки на підставі документів на право власності на неї, що позбавить позивача у випадку позитивного рішення суду на його користь розпоряджатись своєю власністю та потребуватиме додаткових зусиль для її повернення.

До заяви про забезпечення позову доданий документ, що підтверджує сплату ОСОБА_1 судового збору у встановленому законом розмірі.

Згідно правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі №308/8567/20 від 14 червня 2021 року, у випадку одночасного подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову, розгляд заяви про забезпечення позову не залежить від вирішення питання про відкриття провадження у справі. Законодавець не покладає обов`язку на суд відкрити провадження у справі, а тільки потім вирішувати питання про забезпечення позову.

З огляду на викладене, враховуючи принцип правової визначеності, на забезпечення якого спрямовані процесуальні норми, та зміст ч.1 ст.153 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» (далі - Постанови від 22 грудня 2006 року №9) заява ОСОБА_1 про забезпечення позову розглядається судом без повідомлення учасників справи.

При вирішенні питання про наявність підстав для забезпечення позову суд приходить до наступного висновку.

Згідно з ч.1 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч.2 ст.149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або законних інтересів позивача, за захистом яких, він звернувся до суду.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч.3 ст.150 ЦПК України).

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з правовим висновком, викладеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі №753/22860/17, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обгрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову (правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 25 вересня 2019 року у справі №320/3560/18).

Подібний за змістом висновок викладений і в постанові Верховного Суду від 24 липня 2024 року у справі №567/459/23, в якій заначено, що від заявника вимагається вказати вид (захід) забезпечення позову, визначений ст.150 ЦПК України, та обґрунтувати необхідність вжиття саме такого заходу забезпечення позову. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п.4 Постанови від 22 грудня 2006 року №9 суд (суддя), розглядаючи заяву про забезпечення позову, має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

У поданій до суду заяві про забезпечення позову ОСОБА_1 зазначає про належність відповідачу ОСОБА_2 земельної ділянки площею 5,7596 га з кадастровим номером :02:001:0056, щодо якої він прохає суд вжити захід забезпечення позову у виді накладення арешту.

Суддею встановлено, що додана до позовної заяви копія оспорюваного позивачем договору купівлі-продажу земельної ділянки від 07 жовтня 2022 року містить відомості про продавця ОСОБА_1 та покупця ОСОБА_2 , узгоджену сторонами умову договору (пункт 1.1) про те, що продавець зобов`язується передати майно (земельну ділянку) у власність покупця, а також роз`яснення приватного нотаріуса Кубасова І.Ю. про те, що відповідно до ст.182 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право власності на земельну ділянку підлягає державній реєстрації.

Відповідно до ч.1 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Разом з тим, жодних доказів на підтвердження як здійснення державної реєстрації права власності відповідача ОСОБА_2 на вказану вище земельну ділянку, так і передачі їй зазначеної земельної ділянки позивачем, як продавцем, до заяви про забезпечення позову додано не було.

Крім того, з часу нотаріального посвідчення оспорюваного позивачем договору купівлі-продажу земельної ділянки (07 жовтня 2022 року) до дати звернення позивача до суду (09 березня 2026 року) минуло більше 3-х років та 5 місяців, протягом яких актуальність та дійсність відомостей як про власника земельної ділянки, так і про саму земельну ділянку могли зазнати суттєвих змін (зокрема, зміна власника шляхом укладення щодо земельної ділянки правочинів, поділ земельної ділянки тощо).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Одним із елементів предмета доказування під час вирішення судом питання про вжиття такого заходу забезпечення позову, як арешт майна, є встановлення фактів наявності самого майна та належності особі (в даному випадку - відповідачу) визначеного майна з дотриманням розумних строків актуальності наданої суду інформації на підтвердження цих обставин.

Предметом доказування в даному випадку, з урахуванням давності часу, який минув з жовтня 2022 року на дату звернення позивача до суду (березень 2026 року), є обставина існування як самої земельної ділянки площею 5,7596 га з кадастровим номером: :02:001:0056, так і обставина суб`єктної належності цієї земельної ділянки (фізичній або юридичній особі, передання в комунальну чи державну власність тощо).

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закону) дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав.

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження (п.п.1, 2 ч.1 ст.2 Закону).

За змістом п.3 Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року за №1127 (далі - Порядок), інформація з Державного реєстру прав надається виключно за допомогою програмних засобів ведення Реєстру у паперовій або електронній формі, крім випадку, передбаченого абзацом другим цього пункту, що має однакову юридичну силу та містить обов`язкове посилання на Державний реєстр прав.

Інформація з Державного реєстру прав про зареєстровані речові права, обтяження речових прав містить актуальні на дату та час її надання відомості про зареєстровані речові права, обтяження речових прав, наявні в Державному реєстрі прав, а також відповідні відомості з його невід`ємної архівної складової частини або відомості про відсутність зареєстрованих речових прав, обтяжень речових прав (п.5 Порядку).

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами, про меліоративні мережі та складові частини меліоративних мереж.

До Державного земельного кадастру, крім іншого, включаються такі відомості про державні ділянки як: кадастровий номер, місце розташування, площа, цільове призначення, нормативна грошова оцінка, інформація про її власників (користувачів) (ч.ч.1, 2 ст.15 Закону України «Про Державний земельний кадастр»).

З урахуванням викладено суддею встановлено, що відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо зареєстрованого речового права ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером: :02:001:0056 та площею 5,7596 га, сформованих в інформаційну довідку чи витяг, які б в відповідали вимогам щодо їх актуальності, повноти та достовірності, до заяви про забезпечення позову додано не було.

Відомостей з Державного земельного кадастру щодо вказаної вище земельної ділянки ОСОБА_1 суду також не надано.

Вказане свідчить про те, що позивачем ОСОБА_1 не була підтверджена достатніми доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується необхідність застосування судом зазначеного в заяві заходу забезпечення позову, зокрема, обставина належності відповідачу ОСОБА_2 на праві власності земельної ділянки, щодо якої позивач прохає суд вжити захід забезпечення позову у виді арешту.

Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 14 лютого 2024 року у справі №504/3408/22, заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року по справі №914/1570/20 вказано, що «…важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

Відповідно до положень п.6 ч.1 ст.3 Цивільного кодексу України до загальних засад цивільного законодавства належить справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Матеріали заяви не містять жодних доказів того, що відповідачкою ОСОБА_2 вживаються будь-які заходи щодо відчуження зазначеної вище земельної ділянки, а саме лише посилання в заяві про забезпечення позову на можливе виникнення у відповідачки зазначеного наміру, без долучення відповідних доказів та обґрунтувань, не є достатньою підставою для накладення арешту та становитиме, на переконання суду, надмірне втручання у право власності відповідачки (у разі належності саме їй на праві власності земельної ділянки) або у право власності іншої особи, якій дана земельна ділянка належить на дату звернення позивача до суду, оскільки в результаті застосування зазначеного заходу забезпечення позову власник земельної ділянки буде позбавлений можливості розпоряджатись належним йому майном без відповідного правового обґрунтування.

Отже, враховуючи, що під час вирішення питання про забезпечення позову судом не досліджується обгрунтованість самого позову і розгляд заяви про забезпечення позову не повинен порушувати принципи змагальності і рівності процесуальних прав учасників справи, суддя приходить до висновку про не підтвердження ОСОБА_1 достатніми доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування такого виду забезпечення позову, як арешт майна, що є підставою для відмови в задоволенні поданої нею заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст.ст.149, 150, 153, 258, 260, 353, 354 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на відчуження в будь-який спосіб (продаж, оренда, передачу в суборенду, укладення договору емфітевзису, застава в банк та інше) земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :02:001:0056 площею 5.7596 га, яка розташована на території Устинівської селищної ради Кропивницького району Кіровоградської області та належить відповідачу на праві приватної власності, - відмовити повністю.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення (складення) апеляційної скарги до Кропивницького апеляційного суду.

Учасник справи, якому повний текст ухвали суду не був вручений у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому даної ухвали суду.

Суддя С.Ю.Атаманова