Справа № 462/3649/25 Головуючий у 1 інстанції: Палюх Н.М.
Провадження № 22-ц/811/3071/25 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2026 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючої судді: Мікуш Ю.Р.,

суддів: Савуляка Р.В.,Шандри М.М.,

секретар Іванова О.О.,

у відсутності учасників справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 -адвоката Куця Володимира Васильовича на рішення Залізничного районного суду м.Львова від 22 серпня 2025 року у справі №462/3649/25 за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Львівський завод «ЛОРТА» про стягнення одноразових винагород та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

в с т а н о в и в :

23 травня 2025 року представник ОСОБА_1 адвокат Куць Володимир Васильович звернувся до суду з позовом, який змінив та доповнив шляхом подання нової редакції позовної заяви від 01 червня 2025 року до Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» про стягнення одноразових винагород та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позовна заява мотивована тим, що 02 червня 2022 року ОСОБА_1 прийнятий на посаду начальника служби експортного контролю (525) із встановленням випробувального терміну три місяці. 10 березня 2025 року його звільнено з роботи з ДП «Львівський державний завод «ЛОРТА» за власним бажанням відповідно до наказу №194-к. Він, знаючи, що при досягненні працівником ювілею 60 років, як і іншим, тобто досягненням пенсійного віку, відповідно до вимог п.5.1.3 Колективного трудового договору, укладеного між адміністрацією та трудовим колективом ДП «ЛДЗ «ЛОРТА», реєстраційний номер 159 від 21.06.2016, передбачено надання одноразової допомоги у розмірі 1 мінімальної зарплати по Україні з досягненням пенсійного віку та за умови звільнення з підприємства 2 посадових оклади або дві місячні тарифні ставки робітника, в усній формі звернувся до в.о. директора ДП «ЛДЗ «ЛОРТА», який є його безпосереднім керівником, про нарахування та виплату зазначених допомог при його звільненні, якому ІНФОРМАЦІЯ_1 виповнилось 60 років. При звільненні йому не виплачено одноразової допомоги у розмірі 1 мінімальної зарплати по Україні з досягненням пенсійного віку та 2 посадових оклади за умови звільнення з підприємства, що підтверджується розрахунковим листком. Оскільки ОСОБА_1 не в повному розмірі виплачені належні йому кошти при звільненні, вважає, що має право на стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні , тобто з 10.03.2025 року по день ухвалення рішення.

Просив стягнути з ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» на користь ОСОБА_1 ненараховані та невиплачені допомоги при звільненні з роботи у зв`язку з досягненням пенсійного віку у вигляді одноразової допомоги у розмірі 1 мінімальної зарплати по Україні (8000,00 грн) з досягненням пенсійного віку та за умови звільнення з підприємства 2 посадових оклади на суму 47600,00 грн, а всього на загальну суму 55600,00 грн та компенсацію середнього заробітку на посаді провідного інженера з експортного контролю апарату управління (520), таб.№96510 за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.03.2025 по дату винесення рішення у справі про стягнення розрахункових сум при його звільненні з роботи.

Рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 22 серпня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» про стягнення середнього заробітку - відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 адвокат Куць В.В. Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду є незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, а висновки суду є такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. Згідно з доповненням №17 до колективного договору ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» на 2016-2020pp зареєстрованого департаментом економічної політики Львівської міської ради від 21 червня 2016 року №159 У розділі V «Соціальні пільги, гарантії та компенсації», у якому зазначено: п.5.1.3 замінити та викласти в наступній редакції: Надавати одноразову винагороду працівникам заводу за поданням керівників підрозділів до ювілейних дат в наступних розмірах: - при виповненні 30, 35, 40, 45, 50, 55 років працівникам - 2000 грн.; з виходом на пенсію: з досягненням пенсійного віку 1 мінімальна зарплата по Україні; за умови звільнення з підприємства 2 посадових оклади або 2 місячні тарифні ставки для робітника. До досягнення ОСОБА_1 ювілейного віку 60 років (пенсійного віку) йому не було виплачено одноразової винагороди в розмірі 1 мінімальної зарплати, так само як і не було нараховано йому при звільненні 2 посадових оклади (47600 грн) згідно п. 5.1.3 Колективного трудового договору, укладеного між адміністрацією та трудовим колективом ДП «Львівський державний завод «ЛОРТА», реєстраційний номер 159 від 21 червня 2016 року (з наступними змінами та доповненнями). З моменту його звільнення одноразові допомоги йому не виплачено. Станом на 05 вересня 2025 року (день подання апеляційної скарги) пройшло 129 робочих дні, в зв"язку з чим враховуючи розмір його середньоденної заробітної плати 833,66 грн, йому мали б виплатити 107542,14 грн (середній заробіток ОСОБА_1 за час затримки виплати розрахункових по дату подачі апеляційної скарги до суду).

Просить скасувати рішення Залізничного районного суду від 22 серпня 2025 року у справі №462/3649/25 про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» про стягнення заробітної плати та ухвалити постанову про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

Представник відповідача Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА»Поляков Максим Анатолійович подав відзив на апеляційну скаргу. У відзиві зазначає, що правова конструкція п.5.1.3 Колективного договору полягає в тому, що умовою виплати є наявність подання керівника підрозділу та вихід працівника на пенсію, однак позивач уже реалізував право на отримання пенсії за вислугу років ще до працевлаштування на завод та заяв від нього про переведення з одного виду пенсії на інший не надходило. Щодо невиплати одноразової винагороди з виходом на пенсію за умови звільнення , звертає увагу, що в заяві на звільнення не містилося посилання про те, що позивач звільняється у зв`язку з виходом на пенсію. Також вважає, оскільки вимога про стягнення середнього заробітку є похідною, суд правильно відмовив у позові. Просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.

17 грудня 2025 року до суду надійшла заява представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівський завод «ЛОРТА» -Полякова Максима Анатолійовича про заміну сторони її правонаступником.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 15 січня 2026 року заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівський завод «ЛОРТА» про заміну сторони її правонаступником задоволено.

Замінено сторону відповідача Державне підприємство «Львівський державний завод «ЛОРТА» на правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «Львівський завод «ЛОРТА».

Учасники справи в судове засідання не з`явились,хоч належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, що стверджується довідками про доставку електронного документу до Електронних кабінетів.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обгрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Судом встановлені такі обставини.

Згідно з наказом №124к від 03.06.2022 «Про прийняття ОСОБА_1 », прийнято ОСОБА_1 на посаду начальника служби (код КП 1229.7) експортного контролю (525), з 06.06.2022 з окладом 13062,00 грн із встановленням випробувального терміну три місяці, таб. №96510.

Відповідно до наказу №194к від 10.03.2025 «Про звільнення ОСОБА_1 »: ОСОБА_1 , провідного інженера з експортного контролю апарату управління звільнено 10.03.2025 за власним бажанням, згідно зі ст.38 КЗпП.

Згідно з довідкою №17 (про нараховані та виплачені суми при звільненні), ОСОБА_1 , провідного інженера з експортного контролю звільнено з посади 10.03.2025, згідно зі ст.38 КЗпП України згідно наказу №194к. В день звільнення працівнику нараховані та виплачені розрахункові кошти у сумі 22478,00 грн, а саме: заробітна плата за 1 день; компенсація за 13 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки, а також за 7 днів невикористаної щорічної додаткової відпустки; відпускні кошти за 6 днів відпустки у березні; матеріальна допомога.

Відповідно до виписки Філії, Львів від 11 березня 2025 року, на рахунок ОСОБА_1 за період з 01.02.2025-11.03.2025 зараховано 44 303,27 грн.

Звертаючись до суду із позовом позивач зазначає, що при звільненні відповідачем йому не виплачена одноразова допомога у розмірі 1 мінімальної зарплати по Україні з досягненням пенсійного віку та за умови звільнення з підприємства 2 посадових оклади.

ІНФОРМАЦІЯ_1 йому виповнилось 60 років, що стверджується копією паспорта громадянина України, тобто він досяг пенсійного віку.

Відповідно до доповнення №17 до Колективного договору ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» на 2016-2020 роки, зареєстрованого департаментом економічної політики Львівської міської ради від 21.06.2016 №159, п.5.1.3 замінений та викладений у наступній редакції: «Надавати одноразову винагороду працівникам заводу за поданням керівників підрозділів до ювілейних дат у наступних розмірах: при виповненні 30, 35, 40, 45, 50, 55 років; з виходом на пенсію: з досягненням пенсійного віку 1 мінімальна зарплата по Україні, за умови звільнення з підприємства 2 посадових оклади або 2 місячні тарифні ставки для робітника».

Також суд встановив, що згідно із пенсійним посвідченням серії НОМЕР_1 , виданому ОСОБА_1 04.03.2011 призначено пенсію за вислугу років довічно.

Відповідно до пенсійного посвідчення серії НОМЕР_2 , виданому ОСОБА_1 21.02.2024 призначено пенсію за вислугу років довічно.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що ОСОБА_1 звільнений з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України, тобто за власним бажанням, а не з виходом на пенсію, що підтверджується копіями заяви на звільнення та наказу «Про звільнення ОСОБА_1 », при цьому матеріали справи не містять будь-яких доказів, про те що ОСОБА_1 звертався до безпосереднього керівника про виплату йому допомоги при звільненні з роботи у зв`язку з досягненням пенсійного віку та з досягненням пенсійного віку і за умови звільнення з підприємства, як і не містять подання керівника підрозділу про відповідну виплату, яке передбачено доповненням №17 до Колективного договору, на яке і покликається позивач при зверненні з позовом у суд.

Щодо вимоги про стягнення компенсації середнього заробітку на посаді провідного інженера з експортного контролю апарату управління(520), таб.№96510 за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.03.2025 по дату винесення рішення у справі про стягнення розрахункових сум при його звільненні з роботи, суд зазначив, що дана вимога є похідною від вимоги про стягнення одноразової допомоги, а у зв`язку з тим, що у задоволенні такої відмовлено, підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку немає.

Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про колективні договори і угоди» колективний договір, угода укладаються на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів працівників та роботодавців.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.

За змістом статті 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства. Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду.

Згідно з пунктом 1.1. Колективного договору на 2016-2020 роки ДП «Львівський державний завод «ЛОРТА», сторонами колективного договору є роботодавець в особі директора ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» і наймані працівники ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» в особі профспілкової організації з другої сторони.

Пунктом 1.3 Колективного договору сторони підтвердили реальність забезпечення прийнятих зобов`язань і обов`язковість виконання умов даного Колективного договору.

У п.1.6 Колективного договору зазначено, що Колективний договір гарантує захист прав і інтересів працівників заводу в межах чинного законодавства і зобов`язань адміністрації. Ним регулюються виробничі і трудові відносини, вирішуються питання оплати праці і соціальні гарантії з урахуванням всіх законодавчих актів України.

Відповідно до пункту 5.1 Колективного договору з метою соціального захисту працівників заводу, роботодавець та профспілковий комітет зобов`язуються:

5.1.3 надавати одноразову винагороду працівникам заводу за поданням керівників підрозділів до ювілейних дат в наступних розмірах:

-при виповненні 50-ти років працівникам -500 грн.;

-при виповненні 55-ти років працівникам-500 грн.;

-з виходом на пенсію :

-з досягненням пенсійного віку-1 мінімальна заробітна плата по Україні;

-за умови звільнення з підприємства-2 посадових оклади або дві місячні тарифні ставки робітника.

01.04.2024 року Головою комісії з реорганізації та інвентаризації ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» за погодженням з головою профкому затверджено доповнення №17 до Колективного договору ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» на 2016-2020роки зареєстрованого департаментом економічної політики Львівської міської ради від 21 червня 2016 року №159 згідно з яким у розділі V «Соціальні пільги, гарантії та компенсації» п.5.1.3 замінено та викладено в наступній редакції:

- надавати одноразову винагороду працівникам заводу за поданням керівників підрозділів до ювілейних дат в наступних розмірах:

- при виповненні 30,35,40,45,50,55 років працівникам -2000 грн.;

- з виходом на пенсію :

- з досягненням пенсійного віку-1 мінімальна заробітна плата по Україні;

- за умови звільнення з підприємства-2 посадових оклади або дві місячні тарифні ставки робітника.

Згідно зі статтями 21, 22 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Позивачу 27 лютого 2025 року виповнилося 60 років, тобто він досяг пенсійного віку.

Згідно з ст.12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію за віком мають: чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років.

Відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу.

Умовою надання одноразової винагороди в розмірі 1 мінімальної заробітної плати, передбаченої колективним договором є досягнення пенсійного віку, а умовою надання двох посадових окладів або двох місячних тарифних ставок для робітника звільнення з підприємства.

Відтак, судом встановлено, що у цій справі настали зазначені умови, оскільки позивач досягнув пенсійного віку і звільнився з підприємства.

Висновок суду першої інстанції про те, що оскільки позивач у заяві про звільнення не вказав підставу про вихід на пенсію, тому не має права на отримання одноразової винагороди та двох посадових окладів є помилковим, оскільки стаття 38 Кодексу законів про працю України не вимагає обов`язкового зазначення причини звільнення, враховуючи те, що позивач написав заяву про звільнення 04 лютого 2025 року, тобто попередив роботодавця про наступне звільнення письмово з дотриманням строку передбаченого зазначеною нормою закону.

Отже, апеляційний суд, вважає, що позивач має право на отримання одноразової винагороди в розмірі 1 мінімальної заробітної плати, передбаченої колективним договором у зв`язку з досягнення пенсійного віку та двох посадових окладів у зв`язку із звільненням з підприємства.

Висновок суду про те, що позивач не надав суду доказів того, що він звертався до безпосереднього керівника про виплату йому допомоги при звільненні з роботи у зв`язку з пенсійним віком є безпідставним, оскільки колективним договором на працівників не покладено обов`язку звертатися з заявою про надання винагороди. У колективному договорі саме на роботодавця покладено обов`язок виплатити винагороду при досягненні пенсійного віку працівником.

Посилання представника відповідача на те, що позивачу вже призначена пенсія за вислугу років, що стверджується копіями наявних в матеріалах справи пенсійних посвідчень, а тому на нього не поширюється пункт 5.1.3 колективного договору є безпідставним, оскільки як зазначалося вище умовою надання одноразової винагороди є досягнення пенсійного віку, що не є аналогічним із перебуванням на пенсії за вислугу років.

Підстави пенсійного забезпечення за вислугу років передбачені у ст.51 Закону України «Про пенсійне забезпечення» . Зокрема, пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Натомість пенсія за віком призначається із досягненням пенсійного віку та за наявності страхового стажу.

Крім цього, суд вважає безпідставним посилання представника відповідача на те, що позивач не звертався до роботодавця з заявою про перехід з пенсії за вислугу років на пенсію за віком, оскільки така заява подається до органів Пенсійного фонду України.

Згідно з ст.6 Закону України «Про пенсійне забезпечення» особам, які мають одночасно право на різні державні пенсії, призначається одна пенсія за їх вибором, за винятком пенсій інвалідам внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, що їх вони дістали при захисті Батьківщини або при виконанні інших обов`язків військової служби, або внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті чи з виконанням інтернаціонального обов`язку.

Звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію (ст.7 Закону України «Про пенсійне забезпечення»).

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про стягнення одноразової винагороди в розмірі 1 мінімальної зарплати по Україні та двох посадових окладів підлягає до скасування, а позов в цій частині до задоволення.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про державний бюджет на 2025 рік» встановлено з 1 січня 2025 року мінімальну заробітну плату у місячному розмірі - 8000 гривень.

Згідно з розрахунковим листком Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» оклад позивача становить 23800 грн.

З врахуванням зазначеного до стягнення з відповідача ТзОВ «Львівський завод «ЛОРТА» ,як правонаступника Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» підлягає стягненню сума 55600 грн.(8000+(23800х2)=55600).

Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Згідно частини 1 статті 9-1 КЗпП України підприємства, установи, організації в межах своїх повноважень і за рахунок власних коштів можуть встановлювати додаткові порівняно з законодавством трудові і соціально-побутові пільги для працівників.

Відповідно до статті 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Частиною 3 статті 13 КЗпП України визначено, що колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги.

Структуру заробітної плати, відповідно ст. 2 Закону України «Про оплату праці», складає.

Основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Тобто, у структуру заробітної плати, крім іншого, входить і компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми, однак пов`язані з виконанням роботи.

Оскільки розділом V колективного договору визначено, що одноразова винагорода у зв`язку з досягненням пенсійного віку є соціальною виплатою та призначена для соціального захисту працівників, тобто не пов`язана з виконанням роботи, суд дійшов висновку, що на такі виплати не поширюється відповідальність передбачена ст.117 Кодексу законів про працю України.

Положеннями статті 116 КЗпП України передбачена виплата всіх сум, належних працівникові при звільненні, проводиться в день звільнення. Відповідальність за приписами частини першої статті 117 КЗпП України настає в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Отже, зі змісту зазначеної норми вбачається, що підприємство повинно виплатити працівникові всі суми, нараховані підприємством, передбачені КЗпП України. Нарахування і виплата одноразової винагороди при досягненні пенсійного віку та звільненні за власним бажанням у зв`язку з досягнення пенсійного віку не входить в структуру заробітної плати, не передбачена нормами КЗпП України та не відноситься до інших заохочувальних та компенсаційних виплат, що встановлені у частині третій статті 2 Закону України «Про оплату праці».

Тому апеляційний суд вважає , що підстав для застосування до спірних правовідносин вимог статті 117 КЗпП України немає.

З врахуванням зазначеного рішення в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає зміні в мотивувальній частині в редакції цієї постанови.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч.5 ст.268 ЦПК України).

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.2; 376 ч.1.п.п.1,3,4; 383; 384; 389-391 ЦПК України,- суд апеляційної інстанції

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 -адвоката Куця Володимира Васильовича задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 22 серпня 2025 року в частині відмови у стягненні одноразової винагороди при досягненні пенсійного віку та двох посадових окладів при звільненні скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Львівський завод «ЛОРТА» задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівський завод «ЛОРТА»() в користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) одноразову винагороду у зв`язку з досягненням пенсійного віку в розмірі 8000,00 грн. та два посадових оклади у зв`язку із досягненням пенсійного віку та звільненням з підприємства у розмірі 47600,00 грн., а всього 55600,00 грн.(п`ятдесят п`ять тисяч шістсот грн. 00 коп.).

Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 22 серпня 2025 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку змінити в мотивувальній частині та викласти в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст. ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 12 березня 2026 року.

Головуюча суддя Ю.Р.Мікуш

Судді: Р.В.Савуляк

М.М.Шандра