Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/3235/24
Провадження № 2/332/521/26
10 березня 2026 р. м. Запоріжжя
Заводський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді: Яцуна О.С.,
при секретарі судового засідання: Дубачовій А.А.,
розглянувши заочно у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
У травні 2024 року Акціонерне товариство «Перший Українській Міжнародний Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Відповідач взяті на себе зобов`язання виконував неналежним чином, внаслідок чого станом на 31.03.2024 у нього виникла заборгованість за договором в сумі 227 590,56 грн, що складається із: заборгованості за сумою кредиту 160 075,15 грн; заборгованості за відсотками 67 515,41 грн; заборгованості за комісією 0,00 грн.
Посилаючись на вказані обставини, позивач просить стягнути з відповідача вищевказану суму заборгованості та витрати зі сплати судового збору.
Заочним рішенням суду від 06.11.2024 позов задоволено у повному обсязі.
Ухвалою суду від 08.10.2025 вищевказане заочне рішення скасовано, справу призначено до нового розгляду в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 08.12.2025 закрито підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду по суті.
Представник позивача про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся судом у встановленому законом порядку, проте у судове засідання не з`явився, разом з цим, в матеріалах справи міститься його заява про розгляд справи без участі їх представника, не заперечують щодо заочного розгляду справи.
Відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду справи, однак до судового засідання повторно не з`явився, причину своєї неявки суду не повідомив, відзиву не подав, натомість висловив свою позицію щодо заявлених позовних вимог у заяві про перегляд заочного рішення.
Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
У зв`язку з чим, на підставі ст. ст. 247, 280, 281 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу, в порядку заочного розгляду.
Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд доходить до висновку, що позов слід задовольнити у повному обсязі, виходячи з наступного.
Заява відповідача про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, публічна пропозиція АТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, становлять укладений сторонами договір, який є договором приєднання в силу ст. 634 ЦК України, що підтверджується їхніми підписами в заяві.
Разом з цим, 18.12.2017 відповідачем власноручно підписано і паспорт споживчого кредиту, в якому визначені основні умови кредитування: тип кредиту кредитна лінія, сума 3 000,00 грн, строк кредитування 12 місяців, що продовжується кожного разу на такий же строк у разі відсутності заперечень будь-якої зі сторін, процентна ставка 49% річних (а.с. 14).
Згідно довідки про збільшення кредитного ліміту, кредитний ліміт був збільшений востаннє 26.05.2023 до 150 500,00 грн (а.с. 43).
Не погоджуючись із заочним рішенням суду, відповідачем було подано заяву про перегляд заочного рішення, в якій була висловлена його позиція щодо спору по суті. Відповідач зазначає, що заявлена позивачем до стягнення сума не ґрунтується на умовах анкети-заяви до договору про надання банківських послуг від 18.12.2017 і наданому позивачем розрахунку. Позивачем не надано первинних бухгалтерських документів відносно видачі кредиту та його часткового погашення, а тому не можна вважати, що розмір заборгованості є вірним. Крім того, на думку відповідача, стороною позивача не дотримані пункти 6, 9, 10 ст. 175 ЦПК України, в матеріалах справи відсутні докази направлення відповідачеві досудової вимоги.
Приписами ч. 1 ст. 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами (ч. 1 ст. 207 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
В силу ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
У зв`язку з викладеним є очевидним, що у разі укладення договору у письмовій формі усі його умови повинні бути викладеними в договорі та підписаними сторонами.
Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
Згідно із ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Із змісту ст. 611 ЦК України випливає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Позивач зі свого боку виконав зобов`язання за укладеним договором.
Відповідач взяті на себе зобов`язання виконував неналежним чином, внаслідок чого станом на 31.03.2024 у нього виникла заборгованість за договором в сумі 227 590,56 грн, що складається із: заборгованості за сумою кредиту 160 075,15 грн; заборгованості за відсотками 67 515,41 грн; заборгованості за комісією 0,00 грн.
Сума заборгованості підтверджується розрахунком, долученим позивачем до позову. З довідки про збільшення кредитного ліміту вбачається, що за весь період користування коштами до відповідача застосувалась процентна ставка 49% річних (4 стовпчик «Ставка»). Цей розрахунок стороною відповідача не спростований, власного розрахунку ним не подано. З розрахунку та виписки по рахунку вбачається користування відповідачем коштами, що останнім також не заперечується, а також періодичне погашення заборгованості (а.с. 43, 44-51, 52-80). Тобто, з цього очевидно випливає, що жодна із сторін правочину не висунула своїх заперечень в даних кредитних зобов`язаннях, відповідно, строк дії договору продовжувався кожного разу на строк, узгоджений між сторонами, як і продовжували діяти узгоджені між сторонами інші умови договору.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010 зроблено висновок, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, що набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів щодо спростуванняпрезумпції правомірності кредитного договору, зазначений договір недійсним не визнано.
Письмова вимога (повідомлення) за Вих. № КНО-44.2.2/196 від 31.03.2024 про досудове врегулювання спору була надіслана позивачем відповідачеві, однак останнім не виконана, сума заборгованості не сплачена (а.с. 39-40). Відправлення такої вимоги також підтверджується списком відправлень «Укрпошти» (а.с. 41-42).
Можливість використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Наведене кореспондується з позицією, викладеною в рішенні Конституційного суду України від 09.07.2002 в рамках справи № 15-рп/2002.
Крім того, право особи на звернення до суду закріплено і у ст. 55 Конституції України.
Відтак, зауваження з боку позивача в цій частині є необґрунтованими.
Доводи відповідача в частині порушення позивачем ст. 175 ЦПК України також спростовуються наявними матеріалами справи, а саме:
-на а.с. 11 позивачем зазначено про те, що окрім судового збору позивач не планує нести інші витрати, чим виконано вимоги п. 9 ч. 3 ст. 175 ЦПК України;
-на а.с. 11 позивачем вказано, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, чим виконано вимоги п. 10 ч. 3 ст. 175 ЦПК України;
-доводи в частині досудового врегулювання спору підтверджується письмовою вимогою (повідомленням) за Вих. № КНО-44.2.2/196 від 31.03.2024 (а.с. 39-40).
Тобто, з матеріалів справи вбачається дотримання позивачем приписів ст. 175 ЦПК України при зверненні до суду з позовом до відповідача, а тому доводи останнього є безпідставними.
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч. 1 ст. 89 ЦК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд, аналізуючи і оцінюючи докази по справі, приходить до висновку, що вони достовірні, допустимі, повністю підтверджують законність, обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення з відповідача заборгованості за умовами кредитного договору.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача необхідно стягнути на користь позивача судовий збір в сумі 2 731,09 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2-4, 12, 13, 19, 23, 76-83, 89, 141, 247, 258-259, 263-265, 274, 279, 280-283 ЦПК України, суд
Позов Акціонерного товариства «Перший Українській Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому цим Кодексом (ч. 3 ст. 288 ЦПК України).
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Запорізького апеляційного суду.
Суддя О.С. Яцун