Провадження №22-ц/824/815/2026
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 березня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 березня 2025 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління та житлової експлуатації «Новосервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з обслуговування будинку, прибудинкової території та комунальних послуг,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з відповідача заборгованість за надані послуги з обслуговування будинку та прибудинкової території за період з 01 листопада 2022 року по 30 листопада 2024 року по квартирі АДРЕСА_1 на загальну суму 29 592, 19 грн, яка складається з 25 256, 30 грн - основної заборгованості, 3 524, 49 грн - сума інфляційних втрат, 811, 40 грн - 3 % річних.

В обґрунтування позову вказано, що відповідач є власником квартири АДРЕСА_1 , де позивач надає послуги з обслуговування будинку та прибудинкової території, з оплати за які за період 01 листопада 2022 року по 30 листопада 2024 року утворилася заборгованість у сумі 25 256, 30 грн, яка не погашена, виконання основного зобов`язання за договором прострочено.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12 березня 2025 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Компанія з управління та житлової експлуатації «Новосервіс» суму заборгованості за надані послуги з обслуговування будинку та прибудинкової території за період 01 листопада 2022 року по 30 листопада 2024 року, у розмірі 25 256, 30 грн, сума інфляційних втрат 3 524, 49 грн, 3 % річних - 811, 40 грн, судовий збір 3 028, 00 грн, витрати на правничу допомогу - 10 000, 00 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач звернулася до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, якимвідмовити у задоволенні позову.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції було порушено вимоги процесуального законодавства, що полягало у не направленні та не отриманні відповідачем ухвали про відкриття провадження. Апелянт стверджує, що не зареєстрована та не проживає за адресою АДРЕСА_2 , а зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 . Крім того, заперечуючи проти ухваленого рішення по суті вимог, апелянт зазначає, що договір про надання послуг є безпідставним, оскільки позивачем взагалі не надавалися комунальні послуги: з водопостачання та водовідведення, з постачання теплової енергії, з електропостачання, з газопостачання. Судом першої інстанції не було досліджено, що позивач не мав ліцензії на постачання комунальних послуг. Також апелянт вважає, що підстави сплачувати заборгованість відсутні, оскільки вона не отримувала ані рахунки за комунальні послуги, ані якість інші документи, які підтверджують надання позивачем послуг.

Стягнення інфляційної складової та трьох відсотків річних за період з 01 листопада 2022 року по 30 листопада 2024 року, на переконання апелянта є безпідставним, з огляду на постанову Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року № 206, якою заборонено до припинення чи скасування воєнного стану нарахування та стягнення неустойки, інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне або не повне внесення плати за житлово-комунальні послуги.

Крім того апелянт не погоджується зі стягнутими витратами на правову допомогу, вказує, що суд першої інстанції не обґрунтував стягнутий розмір витрат на правову допомогу та не послався на жоден документ.

11 червня 2025 року від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно із ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до положень ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання встановлених законом умов) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

У ході розгляду справи судом було встановлено, що 21 лютого 2019 року ОСОБА_1 набула у власність об`єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого і зареєстрованого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Катчик Ю.А. за № 311.

12 березня 2019 року ТОВ «Компанія з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління та житлової експлуатації «Новосервіс» та ОСОБА_1 уклали договір № 118-015/3 про надання послуг з утримання та управління будинку, прибудинкової території, комунальних та ряду додаткових послуг.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач належним чином не виконує зобов`язання з оплати житлово-комунальних послуг, що призвело до утворення заборгованості.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав:

Відповідно до положень частини четвертої статті 319 ЦК України власність зобов`язує.

Згідно статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом, тобто означена стаття встановлює презумпцію обов`язку власника нести усі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, в тому числі, з оплати комунальних та інших наданих йому послуг, поза залежністю від того, чи користується він ними безпосередньо чи ні. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому, як абсолютному володарю, правочинів володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов`язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Тобто належним виконанням зобов`язання з боку відповідача є щомісячна сплата позивачу вартості наданих послуг.

Відповідно до змісту ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил (стаття перша Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Відповідно до пункту п`ятого ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень, будинків, споруд, житлових комплексів або комплексів будинків і споруд (ст. 1, ч.2 ст. 3, ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Згідно із частиною першою статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 5.1.10. договору, укладеного між сторонами, передбачено, що виконавець має право нарахувати у разі несвоєчасного внесення Споживачем плати за наданні Послуги пеню в розмірі, встановлено цим договором, інфляційні збитки та три проценти річних відповідно до ст. 625 ЦК України.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості за надані послуги з обслуговування будинку та прибудинкової території, комунальних та додаткових послуг квартири АДРЕСА_1 , за період з 01 листопада 2022 року по 30 листопада 2024 року у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість в загальному розмірі 25256,30 грн.

Також, згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем, на суму заборгованості у відповідності до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України нараховано інфляційні втрати в сумі 3524,49 грн та 3% річних в сумі 811,40 грн

Матеріали справи не містять доказів сплати відповідачем зазначеної суми заборгованості.

Суд першої інстанції встановив вищевказані обставини, застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та як наслідок дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказувала про те, що судом не було надіслано їй ухвали про відкриття провадження, при цьому повідомляла, що зареєстрована за адресою АДРЕСА_3 . Водночас, з наявної в матеріалах справи відповіді, яка надійшла на запит суду, вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 , дата реєстрації - 23.02.2022 року (а.с.73).

Згідно супровідного листа, копія ухвали про відкриття провадження разом з примірником позовної заяви направлялися відповідачу за адресою АДРЕСА_2 , однак відправлення не було вручене та повернулося на адресу суду за закінченням терміну зберігання ( а.с. 76,77,78). За таких умов судом першої інстанції було вжито всі необхідні процесуальні дії щодо належного повідомлення відповідача про відкриття провадження у справі, натомість наведена відповідачем інформація щодо відсутності її реєстрації за адресою, на яку направлялася кореспонденція, не відповідає дійсності та спростовується матеріалами справи.

Щодо доводів відповідача в частині безпідставності договору та ненадання позивачем комунальних послуг, колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.

Предметом договору № 118-015/3 від 12 березня 2019 року про надання послуг з утримання та управління будинку, прибудинкової території, комунальних та додаткових послуг є забезпечення можливості отримання Споживачем послуг з централізованого постачання холодної води, водовідведення гарячої та холодної води, електропостачання за умови компенсації Виконавцю Споживачем витрат з оплати Виробникам (постачальникам, виконавцям) вартості спожитих послуг з централізованого опалення, централізованого постачання і водовідведення гарячої та холодної води, вартості спожитої електроенергії (далі за текстом - Комунальні послуги) шляхом укладання від свого імені договорів з Виробниками (постачальниками, виконавцями) Комунальних послуг, отримання від Споживача коштів та перерахування отриманих коштів Виробникам (постачальникам, виконавцям) Комунальних послуг (пункт 2.4 статті 2 Договору).

Також, предметом Договору є послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води (далі - Комунальні послуги) (пункт 2.3 статті 2 Договору).

Підписавши договір № 118-015/3 від 12 березня 2019 року, ОСОБА_2 зобов`язалася оплачувати послуги в установлені цим Договором та чинним законодавством України строки та порядку.

Всупереч доводам апелянта, позивач має ліцензію серії АЕ № 287858 на право провадження господарської діяльності з постачання теплової енергії видану виконавчим органом Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), копію якої долучено до відзиву на спростування доводів апеляційної скарги, оскільки в ході розгляду справи в суді першої інстанції дане питання відповідачем не підіймалося.

При цьому, ОСОБА_1 не надано до суду належних та допустимих доказів щодо укладання нею з виконавцями комунальних послуг: ПрАТ «АК «Київводоканал», КП «Київтеплоенерго» та ТОВ «Київські енергетичні послуги» індивідуальних договорів про надання перелічених у договорі комунальних послуг у спірний період з 01 листопада 2022 року по 30 листопада 2024 року.

Посилання скаржника щодо відсутності зобов`язання зі сплати комунальних послуг через ненадання рахунків, колегія суддів відхиляє з огляду на таке:

Наявність або відсутність рахунку не звільняє відповідача від обов`язку здійснити оплату, оскільки такий обов`язок виникає на підставі договору, а не на підставі рахунку (така правова позиція сформована у постановах Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №910/32579/15, від 22.05.2018 у справі №923/712/17, від 21.01.2019 у справі №925/2028/15, від 02.07.2019 у справі №918/537/18, від 29.08.2019 у справі №905/2245/17, від 26.02.2020 у справі №915/400/18, від 29.04.2020 у справі №915/641/19).

Позивачем надано розрахунок заборгованості відповідача, як власника кв. АДРЕСА_1 . У розрахунку заборгованості містяться дати та суми часткової оплати відповідачем заборгованості, що свідчить про поінформованість останньої щодо наявної заборгованості та підстави для її нарахування.

Такий розрахунок відповідачем не спростовано належними та достатніми доказами, а також не надано контррозрахунок чи відомостей про відсутність заборгованості чи існування боргу у меншому розмірі.

Також неспроможними є доводи відповідача щодо безпідставності стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат.

Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05.03.2022 № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» у редакції, яка діяла до 30.12.2023 року (та на яку вказує апелянт) було установлено, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги.

На підставі постанови Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2023 р. № 1405 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати житлово-комунальних послуг» пункт 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 5 березня 2022 р. № 206 "Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану був викладений у редакції: «Установити, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється: припинення/зупинення надання житлово-комунальних послуг у разі їх неоплати або оплати не в повному обсязі послуги населенням (у тому числі населенням, що проживає у будинках, де створено об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, житлово-будівельні (житлові) кооперативи або яким послуги надаються управителем чи іншою уповноваженою співвласниками особою за колективним договором) в територіальних громадах, що розташовані на територіях, на яких ведуться бойові дії (територіях можливих бойових дій, активних бойових дій, активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси) або тимчасово окупованих Російською Федерацією, відповідно до переліку, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій (до дати припинення можливості бойових дій, завершення бойових дій, завершення тимчасової окупації), або якщо нерухоме майно споживача було пошкоджено внаслідок воєнних (бойових) дій за умови інформування про такі випадки відповідного виконавця комунальної послуги (для послуги розподілу природного газу з урахуванням вимог Правил безпеки систем газопостачання, затверджених наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості від 15 травня 2015 р. № 285)».

Як вбачається із доданого позивачем розрахунку, він здійснений за період з 29 лютого 2024 року по 20 грудня 2024 року, тобто з урахуванням норм діючого законодавства.

Твердження відповідача про необгрутованість стягнутого розміру витрат на правничу допомогу колегія суддів відхиляє, оскільки в матеріалах справи міститься документи, що підтверджують обсяг наданої правничної допомоги, а саме: договір про надання правової допомоги від 01 січня 2023 року, укладений між ТОВ «Компанія з управління та житлової експлуатації «Новосервіс та адвокатом Бабур О.П.; акт прийому - передачі наданих послуг від 01 листопада 2024 року до договору від 01 січня 2023 року про надання правничої допомоги; попередній (орієнтовний) розрахунок суми витрат.

Інші доводи апеляційної скарги відповідача висновків суду першої інстанції не спростовують та на їх правильність не впливають.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Розподіл судових витрат в суді апеляційної інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «Компанія з управління та житлової експлуатації «Новосервіс» - адвокат Бабур О.П. просить стягнути із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Компанія з управління витрати на правову допомогу у розмірі 20000 грн 00 коп.

Згідно зі ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 3 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

З матеріалів справи вбачається, що 01 січня 2023 року між ТОВ «Компанія з управління та житлової експлуатації «Новосервіс та адвокатом Бабур О.П. було укладено договір про надання правової допомоги, за яким адвокат Бабур О.П. на умовах платності зобов`язалася надавати позивачу професійну правничу допомогу у даній справі.

10 червня 2025 року між ТОВ «Компанія з управління та житлової експлуатації «Новосервіс» та адвокатом Бабур О.П. було складено акт прийому - передачі наданих послуг до договору від 01 січня 2023 року про надання правничої допомоги, згідно з яким сторони погодили, що на підготовку та подання відзиву на апеляційну скаргу у цій справі адвокат Бабур О.П. витратила 05 год, а тому при вартості однієї години роботи адвоката у сумі 4 000 грн 00 коп. загальна сума витрат на професійну правнику допомогу, яку поніс позивач становить 20 000 грн 00 коп.

Згідно зі ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 3 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Частинами 2-4 ст.137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч.ч.5, 6 ст.137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, розмір витрат на правничу допомогу визначається судом, виходячи з умов договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, проте вказаний розмір може бути зменшений за клопотанням іншої сторони у разі, якщо такі витрати є неспівмірними із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг та ціною позову та (або) значенням справи для сторони.

Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

При цьому згідно з правовим висновком, викладеним у п.21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Таким чином, суд може зменшити розмір судових витрат, якщо: заявлені судові витрати завищені, враховуючи обставини справи (ціна позову, тривалість справи, виклик свідків, призначення експертизи тощо); суду не було надано достатніх доказів фактичного здійснення витрат (відсутні акт прийому-передачі юридичних послуг, платіжне доручення та квитанції про сплату за надані послуги тощо); заявлені судові витрати були недоцільні або не обов`язкові (не підтверджена нагальна потреба у вивченні додаткових джерел права, завищений обсяг часу на технічну підготовку документів тощо).

У п.135 постанови від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що «не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність».

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

Суди мають враховувати, що згідно з п.6 ч.1 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до висновків Верховного Суду у постановах: від 19 січня 2023 року у справі № 345/136/18, від 22 березня 2023 року у справі № 758/6113/19, зазначено, що суд, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Відмова стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу адвоката з підстав непов`язаності, необґрунтованості та непропорційності до предмета спору не свідчить про порушення норм процесуального законодавства, навіть, якщо відсутнє клопотання відповідачів про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У постанові від 22 березня 2023 року у справі № 758/6113/19 Верховний Суд, зменшуючи розмір заявленої до стягнення суми витрат на правову допомогу, за відсутності клопотання іншої сторони про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, зазначив, що такий критерій, як обґрунтованість та пропорційність (співмірність) розміру витрат на оплату послуг адвоката до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес, суд має враховувати як відповідно до п.4 ч.3 ст.137 ЦПК України (у разі недотримання - суд за клопотанням іншої сторони зменшує розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу), так і відповідно до п.2 ч.3 ст.141 цього Кодексу (у разі недотримання - суд за клопотанням сторони або з власної ініціативи відмовляє у відшкодуванні витрат повністю або частково при здійсненні розподілу).

Оцінюючи обсяг робіт, що зазначений в акті від 10 червня 2025 року, колегія суддів вважає, що в даному випадку витрати на правову допомогу в сумі 20 000,00 грн не відповідають критерію розумної необхідності таких витрат, адже: фактично дана справа категорії про стягнення комунальних послуг є незначної складності; по суті спору в апеляційному суді адвокатом Бабур О.П. було складено лише один процесуальний документ - відзив на апеляційну скаргу.

Таким чином, колегія суддів, з урахуванням критеріїв обґрунтованості та пропорційності (співмірності), приходить до висновку про стягнення із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Компанія з управління та житлової експлуатації «Новосервіс» витрат на правову допомогу, понесених під час апеляційного розгляду справи, у розмірі 5 000,00 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 березня 2025 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління та житлової експлуатації «Новосервіс» () витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 5000,00 (п`ять тисяч) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий С.О. Журба

Судді: Т.О. Писана

К.П. Приходько