Єдиний унікальний номер судової справи 462/1920/26
Номер провадження 2/462/1695/26
УХВАЛА

про передачу справи за підсудністю

(на розгляд іншого суду)

10 березня 2026 року суддя Залізничного районного суду м. Львова Галайко Н. М., перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 до ОСОБА_2 (далі ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 про поділ спільного майна подружжя,

встановив:

І. Рух справи

Позивач ОСОБА_1 , 05.03.2026 року (вх. № 5790) звернулась у Залізничний районний суд м. Львова із позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, у якій просить суд:

- визнати право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- визнати право власності на житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , разом із земельною ділянкою на якій він знаходиться кадастровий номер: :05:000:0235 за ОСОБА_2 із стягненням компенсації різниці половини вартості між будинком та квартирою;

- стягнути з відповідача на користь позивача половину вартості автомобіля марки «AUDI Q5» 2014 року випуску;

- визнати право власності на 1/2 частини коштів, що знаходились на рахунку у відповідача на час подання заяви про розлучення та до моменту набрання законної сили рішенням про розлучення за позивачем, а саме з 21.10.2024 року (від моменту відкриття провадження) по 05.03.2025 року (до набрання рішення законної сили);

- стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.03.2026 року для розгляду зазначеної справи визначено головуючого суддю Галайко Н. М.

Судом у порядку ч. 8 ст. 187 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) отримано відповідь з Єдиного державного демографічного реєстру № 2433786 та № 2433817 від 09.03.2026 року про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи позивача та відповідача у справі.

ІІ. Позиція суду

Перевіривши матеріали позовної заяви та додані до неї документи, суд встановив, що заявлені вимоги стосуються поділу спільного майна подружжя, зокрема об`єктів нерухомого майна, а саме: квартири за адресою: АДРЕСА_1 , житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 та земельну ділянку на якій знаходиться будинок під кадастровим номером: :05:000:0235.

Таким чином, предметом спору, зокрема, є визнання права власності на нерухоме майно.

Зміст позовних вимог свідчить, що спір виник із правовідносин, пов`язаних із набуттям права власності на нерухомість у порядку поділу спільного майна подружжя, що зумовлює необхідність застосування правил виключної територіальної підсудності.

Оскільки спір стосується кількох об`єктів нерухомого майна, розташованих у різних адміністративно-територіальних одиницях, питання визначення суду, уповноваженого на розгляд справи, підлягає вирішенню з урахуванням місцезнаходження основної частини такого майна.

Враховуючи імперативний характер норм цивільного процесуального законодавства щодо визначення територіальної підсудності, з метою забезпечення розгляду справи судом, встановленим законом, та неухильного дотримання правил юрисдикції, суд дійшов висновку про необхідність передачі справи за належністю для забезпечення належного захисту прав та законних інтересів учасників справи.

ІІІ. Щодо територіальної юрисдикції (підсудності)

Статтею 125 Конституції України передбачено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Аналогічні положення закріплені у ч. 1 ст. 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Територіальна підсудність це компетенція із розгляду справ однорідними судами залежно від території, на яку поширюється їх юрисдикція.

Основними видами підсудності є, зокрема, загальна, альтернативна та виключна.

Види підсудності передбачають в одних випадках пільги сторонам при виборі суду, в інших створення найсприятливіших умов для вирішення справи, забезпечення незалежності та неупередженості суду, захист прав заінтересованих осіб.

Загальна територіальна підсудність встановлюється як загальне правило і застосовується у тому випадку, коли вона не змінена або доповнена іншим видом підсудності.

Відповідно до положень ЦПК України визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд зазначає, що згідно ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Вказане правило загальної підсудності (за місцем знаходження відповідача) діє у всіх випадках, коли закон не обумовлює інше стосовно конкретного виду справ.

Коли відповідачем є громадянин фізична особа, то позови пред`являються до суду за місцем його проживання «actor sequitur forum rei». Такий принцип організації підсудності отримав назву принципу інтересу: особа, зацікавлена у захисті свого права, звертається до того суду, на території юрисдикції якого знаходиться відповідач. Але відповідає цей принцип не стільки інтересам заявника, скільки інтересам відповідача. Пред`явлення позову не тотожно його правомірності, а отже, невиправдане утруднення прав та свобод відповідача неприпустимо. Пред`явлення позову за місцем проживання відповідача створює сприятливі умови для захисту його прав та інтересів у спірних правовідносинах з позивачем, оскільки самим пред`явленням позову він поставлений у скрутніше становище за позивача.

За змістом п. 4 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 265 від 07.02.2022 року, особа може задекларувати/зареєструвати своє місце проживання (перебування) лише за однією адресою. У разі коли особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює декларування/реєстрацію місця проживання (перебування) за однією з таких адрес за власним вибором. За адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Згідно ст. 29 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Для визначення підсудності цивільної справи значення має саме зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання чи перебування.

Разом із тим ч. 6 ст. 28 ЦПК України передбачено, що позивач має право на вибір між кількома судами, яким підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої ст. 30 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

За змістом ч. 1 ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Як роз`яснено в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 3 від 01.03.2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Виключну підсудність встановлено, зокрема, для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна. Місцезнаходження нерухомого майна має бути підтверджено документально. У разі конкуренції правил підсудності (наприклад, при об`єднанні позовів, на один з яких поширюється дія правила про виключну підсудність) мають застосовуватися правила виключної підсудності. До нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це - позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (ст. 358 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (ст. 364, 367 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (ст. 370, 372 ЦК України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Виходячи з аналізу зазначених правових норм, правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно тощо.

Суд також враховує положення ч. 4 ст. 263 ЦПК України якою передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 року у справі № 911/2390/18 (провадження № 12-73гс20) правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення.

З аналізу логічної послідовності змін до формулювання положень процесуального законодавства щодо правил розгляду позовів за виключною підсудністю убачається її спрямованість на визначення виключної підсудності в цілому для всіх спорів, які виникають у межах відповідних правовідносин у зв`язку з нерухомим майном, безвідносно до предмета конкретного спору.

Виключна підсудність застосовується до тих спорів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном.

Словосполучення «з приводу нерухомого майна» необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення.

Подібні правові висновки щодо застосування правила виключної підсудності спорів з приводу нерухомого майна викладено у постанові Верховного Суду № 404/3167/18 від 19.01.2022 року, у постанові Верховного Суду у справі № 910/6644/18 від 09.09.2020 року та у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/10647/18 від 07.07.2020 року.

Як вбачається з матеріалів позовної заяви, спір стосується визнання права власності на кілька об`єктів нерухомого майна, частина яких розташована у м. Львові, а інша на території Кам`янка-Бузького р-ну Львівської обл.

Основна частина спірного нерухомого майна (земельна ділянка та житловий будинок) розташована за межами територіальної юрисдикції Залізничного районного суду м. Львова.

З урахуванням місцезнаходження більшої частини спірного нерухомого майна справа підлягає розгляду за правилами виключної підсудності за місцезнаходженням такого майна.

Виходячи з наведеного, місцезнаходження більшої частини спірного нерухомого майна не належить до територіальної підсудності Залізничного районного суду м. Львова, а справа підлягає розгляду за правилами виключної підсудності за місцезнаходженням основної частини нерухомого майна.

ІV. Підсумки

Так, суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду (п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України).

Стаття 32 ЦПК України передбачає, що спори між судами про підсудність не допускаються.

Враховуючи викладене, суд, дослідивши і оцінивши юридичну природу спірних правовідносин, встановив, що спір стосується права власності на нерухоме майно, значна частина якого розташована поза межами територіальної юрисдикції Залізничного районного суду м. Львова. З метою дотримання правил підсудності та додержання як вимог національного процесуального законодавства, так і ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права на «суд, встановлений законом», а також враховуючи виключний характер підсудності позовів з приводу нерухомого майна (ст. 30 ЦПК України), суд дійшов висновку про необхідність направлення даної цивільної справи за підсудністю до Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області.

На підставі наведеного та керуючись ст. 4, 27, 28, 30, 31, 32, 258-261, 352-355 ЦПК України, суд -

постановив:

1. Цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя передати за підсудністю до Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області (електронна пошта: , місцезнаходження: 80400, Львівська обл., Львівський р-н, м. Кам`янка-Бузька, вул. Незалежності, 29).

2. Копію ухвали невідкладно направити позивачу для відома.

3. Передачу справи на розгляд вказаного суду за встановленою підсудністю здійснити не пізніше п`яти днів після закінчення строку на оскарження даної ухвали, а в разі подання скарги не пізніше п`яти днів після залишення її без задоволення (ч. 3 ст. 31 ЦПК України).

4. Порядок оскарження ухвали суду та набрання нею законної сили

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо (ч. 1 ст. 355 ЦПК України) до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення (ч. 1 ст. 354 ЦПК України).

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду (ч. 2 ст. 354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України (ч. 3 ст. 354 ЦПК України).

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя/підпис/

Згідно з оригіналом.

Суддя: Н. М. Галайко