Справа №295/3210/26
УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження за скаргою

04.03.2026 року м. Житомир

Суддя Богунського районного суду м. Житомира Стрілецька О.В.,

вирішуючи питання про прийняття до розгляду скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця Житомирського відділу державної виконавчої служби у Житомирському районі Житомирської області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся зі скаргою, в якій просить визнати незаконною та скасувати постанову головного державного виконавця Житомирського відділу державної виконавчої служби у Житомирському районі Житомирської області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України від 04.09.2024 про відкриття виконавчого провадження №75954547 та постанову про стягнення виконавчого збору від 04.09.2024 у цьому ж виконавчому провадженні.

Скарга обґрунтована тим, що 21.06.2024 суддею Богунського районного суду м. Житомира Костенко С.М. прийнята постанова, відповідно до якої ОСОБА_2 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, стосовно нього застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17000,00 грн.

Відповідно до постанови Житомирського апеляційного суду від 26.03.2025 постанова Богунського районного суду м. Житомира від 21.06.2024 залишена без змін.

Заявник зазначає, що постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її ухвалення, тобто саме з 26.03.2025, не пізніше як через 15 днів, він повинен був сплати штраф в розмірі 17000,00 грн, що було ним зроблено 03.04.2025 в добровільному порядку.

Станом на 29.01.2026 його банківські рахунки були заблоковані, звернувшись до державного виконання з письмовою заявою про роз`яснення, 19.02.2026 він отримав відповідь, що на підставі постанови Богунського районного суду м. Житомира від 21.06.2024 виконавче провадження було відкрите 04.09.2024, у зв`язку з фактичним виконанням 03.04.2025 виконавче провадження закінчене, арешт з рахунків боржника не скасований, оскільки ОСОБА_1 має залишок несплаченої суми штрафу та виконавчого збору.

На думку заявника, оскільки адміністративний штраф він сплатив добровільно після набрання судовим рішенням законної сили у 15-денний термін, тобто у строк, визначений нормами чинного законодавства, державний виконавець передчасно та безпідставно виніс постанову про відкриття виконавчого провадження, нарахував подвійний розмір штрафу та виконавчий збір, а відтак постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження та стягнення виконавчого збору є неправомірними і підлягають скасуванню.

Вирішуючи питання про прийняття скарги до розгляду суддею встановлено таке.

Відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Статтею 125 Конституції України передбачено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Згідно з частиною 1 статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Згідно із частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою ЄСПЛ.

У справі «Сокуренко і Стригун проти України» ЄСПЛ указав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу існування суду, але й на дотримання таким судом норм, які регулюють його діяльність. У рішенні в справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria, заява № 7360/76) Європейська комісія з прав людини висловила думку, що термін «суд, встановлений законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».

Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом», у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Виконавче провадження є особливою процедурою виконання виконавчих документів, у тому числі судових рішень, що врегульована процесуальними кодексами (ЦПК України, КАС України, ГПК України) та Законом України «Про виконавче провадження».

Гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності виконавців.

Заявник звернувся до суду загальної юрисдикції зі скаргою на рішення державного виконавця про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження та постанови про стягнення виконавчого збору.

Відповідно до статті 447-1 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Натомість згідно з правилами адміністративного судочинства щодо особливостей провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця за частиною першою статті 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду з позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

З матеріалів цивільної справи вбачається, що ОСОБА_3 подав скаргу на рішення державного виконавця у виконавчому провадженні при примусовому виконанні постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.

Справи про накладення адміністративного стягнення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху розглядаються районними, районними у місті, міськими чи міськрайонними судами, іншими органами (посадовими особами) в порядку, встановленому КУпАП.

Виконання постанов про накладення адміністративних стягнень врегульовано у статтях 298-305 у розділі V КУпАП. Нормами статті 304 КУпАП передбачено, що питання, зв`язані з виконанням постанови про накладення адміністративного стягнення, вирішуються органом (посадовою особою), який виніс постанову.

Отже, нормами КУпАП передбачений порядок примусового виконання постанов про накладення адміністративного стягнення. Проте, цим Кодексом не передбачено можливості оскарження в порядку судового контролю за виконанням судових рішень дій або рішень осіб, уповноважених здійснювати таке примусове виконання.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.02.2019 у справі № 757/62025/17-ц зазначила, що справи (про накладення адміністративного стягнення) розглядаються районними, районними у місті, міськими чи міськрайонними судами, іншими органами (посадовими особами) в порядку, встановленому КУпАП, яким передбачено порядок примусового виконання постанов про накладення адміністративного стягнення. Проте цим Кодексом не передбачено можливості оскарження в порядку судового контролю за виконанням судових рішень дій осіб, уповноважених здійснювати таке примусове виконання. Оскільки у справі, що розглядалась, позивач оскаржував дії державного виконавця у зв`язку з примусовим виконанням судового рішення про накладення адміністративного стягнення, ухваленим в порядку КУпАП, а не за наслідками розгляду цивільної справи, Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що розгляд такої скарги віднесено до юрисдикції адміністративних судів.

Подібні за змістом висновки про застосування норм права викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року у справі № 240/8781/23, від 11 жовтня 2023 року у справі № 460/10292/23, від 12 червня 2024 року у справі № 495/1465/22, від 02квітня 2025 у справі №638/1859/25, від 16 квітня 2025 у справі №242/2055/23, тобто судова практика є сталою, змін не зазнавала, є обов`язковою для застосування судами нижчих юрисдикцій відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

Водночас, за загальними правилами процесуальних кодексів скарги на рішення, дії та бездіяльність службових осіб під час виконання судових рішень подаються за юрисдикцією того суду, який ухвалив судове рішення, що знаходиться на виконанні.

Крім загального порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, визначеного наведеними нормами процесуального законодавства, відповідні спеціальні норми встановлені Законом України «Про виконавче провадження», згідно із частиною першою статті 74 якого рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

При цьому частиною 2 статті 74 зазначеного Закону передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово робила висновок про те, що спір з приводу оскарження постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, приватного виконавця про стягнення основної винагороди, прийнятих під час дії Закону України «Про виконавче провадження», підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, було видано виконавчий документ, що знаходився на примусовому виконанні у виконавця.

Подібні за змістом висновки про застосування норм права викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 921/16/14-г/15, від 14 листопада 2018 року у справі № 906/515/17, від 16 січня 2019 року у справі № 910/22695/13, від 07 лютого 2019 року у справі № 927/769/16, від 03 квітня 2019 року у справі № 370/1034/15, від 11 вересня 2019 року у справі № 925/138/18, від 15 січня 2020 року, від 23 листопада 2021 року у справі № 175/1571/15, від 26 жовтня 2022 року у справі № 229/1026/21, тобто судова практика є сталою, змін не зазнавала, є обов`язковою для застосування судами нижчих юрисдикцій відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

Відповідно до приписів п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З огляду на те, що ОСОБА_1 оскаржує постанову державного виконавця про відкриття виконавчого провадження, яка була прийнята під час здійснення примусового виконання судового рішення про накладення адміністративного стягнення, ухваленого в порядку КУпАП, а не за наслідками розгляду цивільної справи, а також постанову про стягнення виконавчого збору, такі вимоги підлягають розгляду в позовному провадженні адміністративним судом в порядку адміністративного судочинства, а не судом загальної юрисдикції в порядку ст. 447-1 ЦПК України, тому суд відмовляє у відкритті провадження за скаргою на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.

Керуючись ст. 186, 447-1 ЦПК України, суддя

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті провадження за скаргою ОСОБА_1 .

Роз`яснити заявнику, що він має право звернутися з адміністративним позовом до окружного адміністративного суду в порядку адміністративного судочинства.

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту її складення.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Житомирського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена в день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя О.В. Стрілецька