Придніпровський районний суд м.Черкаси
Провадження № 2/711/353/26
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2026 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді Скляренко В.М.,

при секретарі Півень С.А., Дігтяр А.С.

за участі:

представника позивача Зелтіньш Ю.Ю.

представника відповідачки Юдіна В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом Комунального підприємства «Черкасиводоканал» Черкаської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості з оплати послуг централізованого водопостачання, -

в с т а н о в и в:

Представник позивача Зелтіньш Ю.Ю., яка діє на підставі довіреності №1/12 від 02.01.2025р., звернулась до суду з позовом, в якому з врахуванням уточнень позовних вимог, просила стягнути солідарно з відповідачів на користь КП «Черкасиводоканал» заборгованість з оплати послуг водопостачання на загальну суму 14 733,11 грн. та судовий збір в сумі 3 028 грн.

В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що за житлом за адресою: АДРЕСА_1 , - станом на 01.10.2025р. обліковується заборгованість в розмірі 14 733,11 грн. з оплати послуг водопостачання та водовідведення. Відповідачі є співвласниками такого житла та мають зареєстроване місце проживання у ньому, а тому несуть солідарну відповідальність з оплати комунальних послуг. Оскільки відповідачі в добровільному порядку не здійснюють оплати послуг позивача, то позивач вимагає стягнути таку заборгованість.

Відповідачка ОСОБА_1 заперечила проти позову та у своєму письмовому відзиві просила відмовити у задоволенні позову в частині вимог про стягнення з неї суми заборгованості. В обґрунтування заперечень посилалась на те, що у спірному будинку вона фактично не проживає з лютого 2022 року, а тому не споживає послуг з водопостачання. Додатково відповідачка посилалась на пропуск позивачем строків позовної давності.

18.11.2025р. судом відкрито провадження у справі з визначенням здійснення розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

06.02.2026р. від представника відповідачки ОСОБА_1 адвоката Юдіна В.С., який діє на підставі ордеру серії СА №1051695 від 15.12.2025р., на адресу суду надійшов письмовий відзив, в якому викладено обґрунтування заперечень проти позовних вимог.

17.02.2026р. від представника позивача надійшла відповідь на відзив. У такій заяві позивач посилається на те, що у будинку відповідачів з 2018 року були зареєстровані дві особи відповідач та відповідачка. Через відсутність лічильників обліку холодної води нарахування вартості послуги з водопостачання та водовідведення здійснювалось за нормативами споживання та затвердженими тарифами з розрахунку відповідно до кількості споживачів, що зареєстровані у відповідному житлі. У лютому 2025 року позивачу стало відомо, що у будинку відповідачів з липня 2020 року фактично зареєстровано чотири особи, внаслідок чого позивач став здійснювати нарахування вартості послуг на чотири особи. У вересні 2025 року позивачу стало відомо, що відповідачка та її двоє дітей фактично проживають за іншою адресою, ніж їх зареєстроване місце проживання, що підтверджено актом про фактичне місце проживання від 05.05.2025р., внаслідок чого за період з травня по вересень 2025 року нарахування вартості послуг з водопостачання обчислені на одну особу. Натомість ніхто з відповідачів не повідомляв позивача про фактичну кількість споживачів та не надавав підтверджуючих документів про відсутність у помешканні всіх зареєстрованих осіб, хоча зобов`язані були надати відповідні інформацію протягом місяця відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та п. 47 Правил надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, затверджених постановою КМУ №690 від 05.07.2019р. Оскільки відповідачі не скористалися своїм правом та не виконали обов`язку щодо повідомлення постачальника послуг про фактичну кількість зареєстрованих осіб у встановлений законодавством строк, то вони не можуть претендувати на настання для них позитивних наслідків у вигляді неоплати вартості комунальних послуг. Акцентується увага на відсутності правових підстав для застосування наслідків пропуску строку позовної давності, оскільки відповідний строк щодо нарахувань за період 01.02.2022р. по 01.10.2025р., які є предметом позовних вимог, не сплинув.

В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та наполягала на їх задоволенні в повному обсязі з підстав, викладених у позові та відповіді на відзив.

Представник відповідачки в судовому засіданні заперечив проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві. Пояснив, що відповідачка є співвласником будинку, але не проживає в ньому з лютого 2022 року, оскільки разом з двома дітьми проживає в іншому житлі, а тому не споживає послугу водопостачання у такому будинку і не має зобов`язання з оплати такої послуги.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився і про причини неявки не повідомив. Судові повістки-повідомлення направлялись відповідачу за адресою зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання, але відповідна кореспонденція повернулась до суду без вручення через відсутність адресата. Додатково судом вживались заходи для повідомлення відповідача шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті судової влади в Україні. Отже в контексті положень п. 4 ч. 8 ст. 128, ч. 10 ст. 130 ЦПК України відповідач був повідомлений належним чином про час місце розгляду справи і не з`явився до суду без поважних причин, що відповідно до ч. 2 ст. 223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши пояснення представників учасників справи, дослідивши надані суду докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до відомостей департаменту «Центр надання адміністративних послуг» Черкаської міської ради у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , з 03.07.2020р. й дотепер мають зареєстроване у встановленому порядку місце проживання чотири особи відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також їх діти ОСОБА_3 , 2018р.н., та ОСОБА_2 , 2016р.н.

Житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , - є об`єктом спільної власності відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . За результатом розгляду цивільної справи №711/1498/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя Придніпровським районним судом м. Черкаси постановлено ухвалу від 30.07.2021р., якою затверджено мирову угоду та внаслідок поділу виділено у власність ОСОБА_1 - частки такого житлового будинку, а у власність ОСОБА_2 частку. Відповідна ухвала суду набрала законної сили 16.08.2021р. /а.с. 7-9/.

Профілюючим видом діяльності КП «Черкасиводоканал» є надання населенню послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, експлуатація водопровідних і каналізаційних мереж та споруд. В зону обслуговування входить м. Черкаси та інші прилеглі райони. Тож позивач надає послуги з водопостачання до житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , - у зв`язку з чим до даного помешкання відкритий особовий рахунок № НОМЕР_1 .

Індивідуальний договір про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення у письмовій формі між позивачем та відповідачами не укладався, а надання послуг здійснюється на підставі типового індивідуального договору про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення від 01.03.2022р.

В будинку відповідачів відсутній засіб обліку холодної води, внаслідок чого з 01.01.2022р. позивач здійснював нарахування вартості послуг з водопостачання за встановленими нормами споживання відповідно до кількості зареєстрованих у житлі осіб.

Згідно наданої позивачем довідки про нарахування плати та розмір платежів по о/р № НОМЕР_1 станом на 01.10.2025р. обліковувалась заборгованість в розмірі 14 733,11 грн., яка складається з наступних сум: абонентська плата з обліку водопостачання 78,68 грн.; постачання холодної води 14 654,43 грн. /а.с. 5/.

Оскільки відповідачі відмовляються в добровільному порядку оплатити наявну станом на 01.10.2025р. заборгованість з оплати послуг водопостачання та водовідведення, то позивач звернувся до суду з даним позовом.

Таким чином, між сторонами існує спір з приводу виконання грошового зобов`язання з оплати житлово-комунальних послуг, що регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК), Житлового кодексу України (далі - ЖК), Закону України від 09.11.2017 №2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги» (далі Закон №2189), Правил надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.07.2019 №690 (далі Правила №690) тощо.

Надаючи оцінку доводам сторін в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

З огляду на принцип диспозитивності цивільного судочинства, що передбачений статтею 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Таким чином, при вирішенні спору між сторонами суд обмежується змістом позовних вимог, які складають предмет позову, та надає оцінку обставинам спірних правовідносин в контексті аргументів сторін, якими вони обґрунтовують свою процесуальну позицію.

Відповідно до ст. 67 ЖК плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Згідно ч. 1 ст. 10 Закону №2189 ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону №2189 споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до п. 14 Правил №690 індивідуальний договір вважається укладеним із споживачем, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем. Отже з огляду на період надання послуг, вартість яких є предметом спору між сторонами, то спірні правовідносини регулюються між сторонами на умовах Індивідуального договору про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення від 01.03.2022р. (далі Договір), що розміщений на офіційному веб-сайті позивача (https://vodokanal-cherkasy.ck.ua/).

За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що позивач здійснював надання послуг з централізованого водопостачання до житлового будинку, який є об`єктом власності відповідачів, а відтак саме вони є належними відповідачами за даним позовом і саме вони, як співвласники, вважаються такими, що уклали з позивачем Індивідуальний договір.

Одним із основних принципів цивільного судочинства є принцип змагальності сторін, закріплений у статтях 12, 81 ЦПК України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

У постанові від 22.09.2021р. у справі № 463/3724/18 Верховний Суд зробив висновок про те, що формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

У постанові Верховного Суду від 14.09.2021р. у справі №910/14452/20 вказується, що Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020р. у справі № 129/1033/13-ц.

Таким чином, суд не може вважати доведеними обставини, про які стверджує одна сторона і заперечує інша, якщо вони не підтверджені належними та допустимими доказами.

Ураховуючи предмет спору у даній справі, саме до обов`язку позивача, як надавача послуг, належить обов`язок доказування обставин щодо розміру заборгованості відповідачів та обґрунтованості здійсненого розрахунку, а відповідачі у свою чергу зобов`язані надати суду докази на підтвердження обставин, на підставі яких заперечують проти позовних вимог.

В судовому засіданні встановлено, що в будинку відповідачів відсутні засоби обліку обсягу спожитої води, а тому позивач здійснював нарахування вартості послуг з водопостачання за нормативами споживання відповідно до Методики з врахуванням кількості осіб, які зареєстровані у житловому приміщенні, а також сезонних потреб на полив прибудинкової території та утримання автомобілю (пп. 1, 2 п. 1 розділу Х Методики).

Аналіз змісту довідки про нарахування плати та розміру платежів за період з 01.01.2022р. по 01.10.2025р. по о/р №9534 свідчить, що нарахування вартості послуг здійснювались позивачем з дотримання вимог Методики та у відповідності до нормативів, встановлених рішенням виконавчого комітету Черкаської міської ради №14 від 10.01.2022р. Доказів протилежного суду не надано. До того ж, суд бере до уваги, що відповідачка ОСОБА_1 не заперечувала обґрунтованості здійсненого позивачем розрахунку.

Заперечуючи проти позовних вимог відповідачка посилалась на те, що вона разом з дітьми не здійснювала фактичного споживання послуг з водопостачання у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки фактично проживає в іншому житлі.

В цьому контексті суд звертає увагу на наступне.

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 7 Закону 2189 споживач має право на неоплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, за умови документального підтвердження відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг.

Пунктом 11 ч. 2 ст. 7 Закону №2189 передбачено, що індивідуальний споживач зобов`язаний інформувати управителя, виконавців комунальних послуг про зміну власника житла (іншого об`єкта нерухомого майна) та про фактичну кількість осіб, які постійно проживають у житлі споживача, у випадках та порядку, передбачених договором.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 8 Закону №2189 виконавець комунальної послуги зобов`язаний розглядати у визначений законодавством строк претензії та скарги споживачів, у визначених законом випадках - управителів, і проводити відповідні перерахунки розміру плати за комунальні послуги в разі їх ненадання, надання не в повному обсязі, несвоєчасно або неналежної якості, а також в інших випадках, визначених договором про надання комунальних послуг.

Правила №690 передбачають наступні особливості регулювання відносин з надання послуг централізованого водопостачання:

- підпункт 7 пункту 45 споживач має право на неоплату вартості послуг у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів за умови надання виконавцю заяви та документального підтвердження (зокрема, довідки з місця тимчасового проживання, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби (у тому числі отримані в іноземній державі), відбування покарання тощо, іншого документа, що підтверджує право на виїзд з України чи в`їзд в Україну у відповідний період часу) в електронній або паперовій формі відповідно до умов договору;

- підпункт 11 пункту 47 - індивідуальний споживач зобов`язаний інформувати протягом місяця виконавця про зміну власника житла (іншого об`єкта нерухомого майна) шляхом надання виконавцю витягу або інформації з Реєстру речових прав на нерухоме майно та про фактичну кількість осіб, які постійно проживають у житлі споживача, у випадках та порядку, передбачених договором;

- підпункт 11-1 пункту 47 індивідуальний споживач зобов`язаний інформувати виконавця про тимчасову відсутність в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів (за відсутності приладів обліку); якщо період відсутності споживача та інших осіб перевищує шість місяців, споживач для реалізації права на неоплату вартості послуг у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) у місячний строк з моменту закінчення кожного шестимісячного періоду зобов`язаний надавати виконавцю оновлену заяву з відповідними підтвердними документами в електронній або паперовій формі;

- підпункт 8-1 пункту 50 - виконавець зобов`язаний здійснювати перерахування розміру нарахованої плати за послуги та/або ненарахування її для споживача протягом періоду тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб за умови отримання заяви та документального підтвердження відповідно до умов договору.

Аналіз вищенаведених норм законодавства свідчить, що законодавством встановлений обов`язок для споживача щодо повідомлення виконавця про тимчасову відсутність фактичних споживачів протягом місяця з дня настання таких обставин. Варто зазначити, що відповідні норми не забороняють здійснення перерахунку вартості комунальних послуг у випадку порушення споживачем такого строку, проте будь-який перерахунок обмежується строком не більше ніж за 12 розрахункових періодів. В той же час визначальним є дотримання споживачем свого обов`язку щодо належного повідомлення виконавця про тимчасову відсутність фактичних споживачів з наданням виконавцю доказів на підтвердження існування таких обставин.

В цьому контексті слід зауважити, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ст. 3 ЦК).

Тлумачення як статті 3 ЦК загалом, так і п. 6 ст. 3 ЦК, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10.04.2019 у справі № 390/34/17 зазначив, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

У постанові Верховного Суду від 08.05.2018р. у справі № 910/1873/17 вказується, що принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право.

Згідно ч. 3 ст. 13 ЦК не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. В разі порушення особою зазначеної вимоги закону суд може відмовити у захисті її цивільного права та інтересу (ч. 3 ст. 16 ЦК).

Положення ч. 3 ст. 16 ЦК є домірним засобом досягнення такої мети, як стимулювання учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав (п. 5.5 Рішення Конституційного Суду України від 28.04.2021 №2-р(ІІ)/2021).

Отже, слід виснувати, що суперечлива поведінка особи є порушенням засад добросовісності, а відтак може бути підставою для відмови у захисті цивільних прав та інтересів такої особи.

Відповідно до статті 322 ЦК України на власника покладається тягар утримання майна. Отже відповідальною особою за сплату вартості житлово-комунальних послуг, що надаються до житлового приміщення, перед постачальником відповідних послуг є власник (співвласники) відповідного житла.

За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що співвласниками будинку, до якого позивачем надаються послуги з централізованого водопостачання, є відповідачі. Враховуючи зміст заперечень відповідачки, викладених у відзиві, слід виснувати, що між відповідачами протягом періоду часу 2021-2023 роки існували конфліктні стосунки, про що свідчить значна кількість судових проваджень за їх участю щодо вирішення між ними різних спорів (судові справи, що розглядались Придніпровським районним судом м. Черкаси: №711/1498/21 цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя; №711/793/22 - кримінальна справа за обставинами спричинення ОСОБА_2 умисних легких тілесних ушкоджень ОСОБА_1 ; 711/3693/22 - цивільна справа за заявою ОСОБА_5 про видачу обмежувального припису щодо ОСОБА_2 ; 711/1014/23 - цивільна справа за заявою ОСОБА_5 про продовження обмежувального припису щодо ОСОБА_2 ; 711/4401/23 - за заявою ОСОБА_5 про видачу обмежувального припису щодо ОСОБА_2 ). Тексти відповідних судових рішень наявні у Єдиному державному реєстрі судових рішень, а відтак такі обставини не потребують доказування. В той же час, такі обставини не свідчать про відсутність у відповідачки ОСОБА_1 можливості користуватися спільним з відповідачем житловим будинком, а також про відсутність фактів використання такого житлового будинку.

Варто зазначити, що всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України відповідачкою не надано суду належних та допустимих доказів, які у своїй сукупності в аспекті достовірності та достатності, підтверджували факт того, що протягом 2023-2025 років відповідачка не користувалась спільним з відповідачем житловим будинком. Доводи відповідачки про те, що споживання нею та її дітьми послуг з водопостачання здійснювалось у квартирі за адресою її фактичного місця проживання не підтверджуються належним чином. Стверджуючи про фактичне споживання послуг з водопостачання та водовідведення у квартирі за фактичним місцем проживання, відповідачкою не надано суду доказів про обсяги споживання такої послуги, а надана суду квитанція про оплату вартості такої послуги за жовтень 2025 року в розмірі 149,72грн. вочевидь не відповідає обсягу споживання холодної води у житлі за нормами споживання, де проживають щонайменше три особи (відповідачка та її двоє неповнолітніх дітей).

В цьому контексті слід звернути увагу, що з огляду на засади справедливості, добросовісності та розумності, звільнення споживача від сплати комунальних послуг у разі його тимчасової відсутності в житловому приміщенні ґрунтується на тому, що відповідні послуги споживаються в іншому житлі. До того ж, обов`язок споживача повідомити надавача комунальної послуги про відсутність її фактичного споживання за конкретним житлом пов`язаний з добросовісною реалізацією своїх прав та обов`язків, в тому числі й щодо тягаря утримання належного споживачу майна.

Натомість за обставинами спірних правовідносин судом не встановлено того, що відповідачка зверталась до позивача у встановленому законом порядку з повідомленням про тимчасову відсутність у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Аналіз змісту обставин спірних правовідносин, в контексті заперечень відповідачки, свідчить, що між відповідачами наявний спір щодо порядку виконання їхніх обов`язків по утриманню житлового будинку, який є об`єктом їх спільної власності. Натомість це не звільняє відповідачів від належного виконання їх спільного обов`язку перед позивачем за надання послуги з централізованого водопостачання до їх будинку, оскільки відповідно до ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Отже, будучи співвласником житлового будинку, зберігаючи у такому будинку реєстрацію свого місця проживання, не повідомляючи надавача комунальних послуг про тимчасову відсутність у такому житлі, не вживаючи заходів для належного обліку обсягу спожитих комунальних послуг шляхом встановлення приладів обліку водопостачання, тобто сприяючи існуванню умов для безконтрольного споживання відповідної комунальної послуги, а потім заперечуючи наявність в себе зобов`язання з оплати вартості такої послуги, що обчислена за нормативами споживання, відповідачка поводиться суперечливо, оскільки така поведінка не відповідає засадам добросовісності і свідчить про зловживання правом. За таких обставин суд доходить висновку про відсутність підстав для звільнення відповідачки від зобов`язання з оплати послуг централізованого водопостачання до житлового будинку, співвласником якого вона є.

Таким чином, за результатом аналізу обставин даної справи, суд доходить висновку про обґрунтованість тверджень позивача щодо того, що обидва відповідачі мають перед позивачем невиконане зобов`язання з оплати вартості послуг з централізованого водопостачання до їх житлового будинку.

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості, станом на 01.10.2025р. за о/р № НОМЕР_1 обчислюється заборгованість в розмірі 14 733,11 грн. Аналіз відповідного розрахунку свідчить, що він відображає період нарахування та оплати послуг з 01.01.2022р. до 01.10.2025р. Загальний розмір нарахувань за такий проміжок часу складає 20 733,11 грн., тоді як сплачено споживачем лише 6 000 грн. Платіж, здійснений в лютому 2022р. на суму 634,24 грн., врахований, як оплата існуючої станом на 01.01.2022р. заборгованості на таку ж суму заборгованості - 634,24 грн. При цьому, з січня 2022 року до січня 2025 року включно нарахування вартості послуг постачання холодної води здійснювалось за нормами споживання на двох осіб, з лютого по квітень 2025 року на чотирьох осіб, а з травня 2025 року на одну особу /а.с. 5/.

Арифметичний аналіз такого розрахунку свідчить, що до складу заборгованості по особовому рахунку № НОМЕР_1 входять також нарахування вартості обсягу води для поливу на загальну суму 4 922,95 грн., що нараховувалась за окремі періоди літніх сезонів, а також вартості обсягу води для утримання автомобілю на загальну суму 533,14 грн., що нараховувалась один раз на рік у квітні місяці.

Відповідачами не заперечувався зміст обґрунтованості таких нарахувань. До того ж оплата відповідних послуг здійснювалась у жовтні 2024 грн. на суму 3 000 грн. та у березні 2025 року на суму 3 000 грн., що свідчить про визнання боргових зобов`язань. До того ж, як вже зазначалося, відповідний розрахунок відповідає вимогам Методики з врахуванням кількості осіб, які зареєстровані у житловому приміщенні, а також сезонних потреб на полив прибудинкової території та утримання автомобілю (пп. 1, 2 п. 1 розділу Х Методики).

Натомість доводи позивача про те, що відповідачі несуть солідарний обов`язок з оплати заборгованості є необґрунтованими, оскільки суперечать положенням ст. 360 ЦК України, якими передбачено, що відповідальність співвласника з утримання спільного майна визначається відповідно до розміру його частки у праві спільної часткової власності.

За матеріалами справи судом встановлено, що розмір часток відповідачів у праві власності на житловий будинок, який є об`єктом надання позивачем послуги з водопостачання, встановлений ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30.07.2021 у справі №711/1498/21 наступним чином: ОСОБА_1 3/4 частки; ОСОБА_2 1/4 частка /а.с. 7-9/.

В той же час, суд бере до уваги, що в даному випадку розмір заборгованості обумовлений вартістю послуги з водопостачання, яка нарахована за період з 01.01.2022р. по 01.10.2025р. в загальному розмірі 20 733,11 грн. і яка складається з чотирьох елементів: 1) вартість абонентської плати (472,08грн.); вартість обсягу води, що нарахована пропорційно кількості зареєстрованих у житлі осіб, якими є обидва відповідачі та їхні неповнолітні діти (14 804,94грн.); 2) вартість обсягу води для поливу (4 922,95грн.); 3) вартість обсягу води для утримання автомобілю (533,14грн.). Протягом 2024-2025 років по особовому рахунку сплачено 6 000 грн., з яких 393,40 грн. в рахунок погашення заборгованості з оплати абонентської плати, а решта (5 606,60 грн.) в рахунок погашення загальної суми боргу. Внаслідок цього, станом на 01.10.2025р. розмір заборгованості складає 14 733,11 грн., з яких 78,68 грн. абонентська плата, 14 654,43 грн. вартість холодної води.

Аналіз змісту таких нарахувань на засадах розумності та справедливості свідчить, що зобов`язання відповідачів з оплати нарахованих платежів по абонентській платі (472,08грн.) та вартості обсягу води, що нарахована пропорційно кількості зареєстрованих у житлі осіб, якими є обидва відповідачі та їхні неповнолітні діти (14 804,94грн.), підлягає розподілу між відповідачами на засадах рівності, оскільки відповідні нарахування не залежать від розміру часток співвласників у житлі, а обумовлені іншими чинниками (розмір абонентської плати встановлюється за обслуговування одного особового рахунку, який встановлюється для одного об`єкту надання послуг; обсяг спожитої води нараховується на одну фізичну особу, тобто в даному випадку на кожного з відповідачів окремо, а також на їх дітей, за яких відповідачі несуть спільну відповідальність в рівному обсязі, як їх батьки).

У своєму відзиві відповідачка зазначила, що з лютого 2022 року не сплачувала послуг з водопостачання по житловому будинку відповідачів. За таких обставин, керуючись засадами розумності та справедливості, беручи до уваги, що залишок заборгованості, який є предметом позовних вимог, складає 14 733,11 грн. (з яких 78,68 грн. абонентська плата, 14 654,43 грн. вартість холодної води), а відтак не перевищує обсягу нарахувань, які підлягають поділу між сторонами в рівних частках, то суд доходить висновку про необхідність покладення на відповідачів зобов`язання з погашення існуючої заборгованості з оплати послуг з водопостачання в рівних частках.

Таким чином позовні вимоги в частині стягнення заборгованості з відповідачів в розмірі 14 733,11 грн., що утворилась по о/р № НОМЕР_1 станом на 01.10.2025р. є обґрунтованими і правомірними, але сума боргу підлягає стягненню не в солідарному порядку, а в рівних частках з кожного з відповідачів.

В той же час, заперечуючи проти позовних вимог відповідачка просила застосувати строки позовної давності до позовних вимог.

Згідно ст. 256 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.

Статтею 263 ЦК унормовані положення щодо зупинення перебігу позовної давності. За змістом частини другої та третьої цієї статті перебіг позовної давності зупиняється на весь час існування обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, а від дня припинення таких обставин перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення.

Згідно з п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257 (загальна позовна давність), 258 (спеціальна позовна давність) ЦК, продовжуються на строк дії такого карантину.

Пунктом 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК також передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257 259 ЦК, продовжуються на строк його дії.

Відповідно до постанов КМУ №211 від 11.03.2020 та №651 від 27.06.2023 на всій території України в період часу з 11.03.2020 до 30.06.2023 було встановлено карантин для запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022 на території України з 24.02.2022 і по теперішній час діє режим воєнного стану.

Таким чином враховуючи положення ст.ст. 257, 260, 263, п. 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, доводи відповідачки про пропуск позивачем строків позовної давності є необґрунтованими, оскільки період виникнення заборгованості, яка є предметом позовних вимог за даним позовом, охоплюється періодом часу з 01.01.2022р. по 01.10.2025р., а відтак перебуває в межах загальних строків позовної давності з урахуванням фактичного зупинення спливу таких строків у спірний період.

За таких обставин позовні вимоги в частині стягнення заборгованості в розмірі 14 733,11грн., що утворилась по о/р № НОМЕР_1 станом на 01.10.2025р. є обґрунтованими і правомірними, проте позов підлягає частковому задоволенню, оскільки з кожного з відповідачів слід стягнути на користь позивача в рахунок погашення заборгованості по 7 366,55 грн.

Вирішуючи питання судові витрати, суд виходить з наступного.

Відповідні судові витрати по справі складаються із витрат, понесених позивачем у зв`язку зі сплатою судового збору за подання позову в розмірі 3 028 грн.

Позовні вимоги підлягають задоволенню на загальну суму 14 733,11 грн., що складає 100% від загальної ціни позову, а отже на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України позивачу має бути відшкодовано за рахунок відповідачів 3 028 грн. судового збору. Враховуючи пропорційність задоволених позовних вимог стосовно кожного з відповідачів, то обов`язок з відшкодування позивачу витрат з оплати судового збору слід розподілити між відповідачами в рівних частках, тобто по 1 514 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2, 5, 11-13, 81, 83, 89, 141, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

Позовні вимоги Комунального підприємства «Черкасиводоканал» Черкаської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу з оплати послуг централізованого водопостачання задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Комунального підприємства «Черкасиводоканал» Черкаської міської ради (, місцезнаходження за адресою: вул. Гетьмана Сагайдачного, 12, м. Черкаси) заборгованість з оплати послуг централізованого водопостачання в загальній сумі 7 366,55 грн. та 1 514 грн. в якості відшкодування судових витрат, тобто усього стягнути суму коштів в розмірі 8 880,55 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 (дата народження ІНФОРМАЦІЯ_2 ; РНОКПП НОМЕР_3 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Комунального підприємства «Черкасиводоканал» Черкаської міської ради (, місцезнаходження за адресою: вул. Гетьмана Сагайдачного, 12, м. Черкаси) заборгованість з оплати послуг централізованого водопостачання в загальній сумі 7 366,55 грн. та 1 514 грн. в якості відшкодування судових витрат, тобто усього стягнути суму коштів в розмірі 8 880,55 грн.

Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складений 04 березня 2026 року.

Головуючий: В.М. Скляренко