Справа № 369/3333/26
Провадження № 2-о/369/330/26
РІШЕННЯ

Іменем України

10.03.2026 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі головуючого судді Янченка А.В., при секретарі судового засідання Лисяк К.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу № 369/3333/26 за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Боярський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Фастівському районі Київської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про встановлення факту смерті,

В С Т А Н О В И В:

Заявниця звернула до суду із заявою про встановлення факту смерті.

Свої вимоги мотивувала тим, що ОСОБА_1 , перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла свекров заявниці, ОСОБА_3 у селі Забарино Голопристанського району Херсонської області.

ІНФОРМАЦІЯ_2 мати ОСОБА_3 , ОСОБА_4 померла у селі Забарино Голопристанського району Херсонської області.

На момент смерті вказаний населений пункт перебував і наразі перебуває під тимчасовою окупацією російської федерації.

Факт смерті ОСОБА_3 підтверджується документами, виданими КНП Голопристанським центром первинної медико-санітарної допомоги (медичним свідоцтвом про смерть серія 33 від 17 вересня 2022 року та свідоцтвом про смерть видане окупаційною владою серія НОМЕР_1 від 10 червня 2025 року).

Факт смерті ОСОБА_4 підтверджується документами, виданими КНП Голопристанським центром первинної медико-санітарної допомоги (медичним свідоцтвом про смерть серія 1 від 05 січня 2023 року та свідоцтвом про смерть видане окупаційною владою серія НОМЕР_2 від 10 червня 2025 року).

Оскільки село Забарино, Голопристанського району Херсонської області згідно з Наказами Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України віднесено до територій, на яких ведуться бойові дії або тимчасово окупованих РФ, документи про смерть, видані за місцем події, не визнаються органами ДРАЦС України у загальному порядку. Під час особистого візиту до Боярського відділу державної реєстрації актів цивільного стану України (далі - ДРАЦС) заявниці було усно роз`яснено, що реєстрація смерті на підставі наявних у мене документів неможлива без відповідного рішення суду.

Встановлення факту смерті заявниці необхідно для проведення державної реєстрації смерті органами ДРАЦС України, отримання свідоцтва про смерть державного зразка та подальшої реалізації моїх спадкових прав як невістки померлих. Без державної реєстрації смерті заявниця позбавлена можливості звернутися до нотаріуса для відкриття спадкової справи.

На підставі наведеного, заявниця просила суд встановити факт смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженки села Нова Збур`ївка Голопристанського району Херсонської області, Україна та встановити факт смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженки село Рибальче, Голопристанського району, Херсонської області, України.

Ухвалою суду від 24.02.2026 року відкрито провадження у справі за вказаною заявою.

У судове засідання 27.02.2026 року заявник та заінтересована особа не з`явилися.

У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до постанови Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 30.09.2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.

Дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи судом встановлено, що ОСОБА_1 , перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла свекров заявниці, ОСОБА_3 у селі Забарино Голопристанського району Херсонської області.

ІНФОРМАЦІЯ_2 мати ОСОБА_3 , ОСОБА_4 померла у селі Забарино Голопристанського району Херсонської області.

На момент смерті вказаний населений пункт перебував і наразі перебуває під тимчасовою окупацією російської федерації.

Факт смерті ОСОБА_3 підтверджується документами, виданими КНП Голопристанським центром первинної медико-санітарної допомоги (медичним свідоцтвом про смерть серія 33 від 17 вересня 2022 року та свідоцтвом про смерть видане окупаційною владою серія НОМЕР_1 від 10 червня 2025 року).

Факт смерті ОСОБА_4 підтверджується документами, виданими КНП Голопристанським центром первинної медико-санітарної допомоги (медичним свідоцтвом про смерть серія 1 від 05 січня 2023 року та свідоцтвом про смерть видане окупаційною владою серія НОМЕР_2 від 10 червня 2025 року).

Оскільки село Забарино, Голопристанського району Херсонської області згідно з Наказами Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України віднесено до територій, на яких ведуться бойові дії або тимчасово окупованих РФ, документи про смерть, видані за місцем події, не визнаються органами ДРАЦС України у загальному порядку. Під час особистого візиту до Боярського відділу державної реєстрації актів цивільного стану України (далі - ДРАЦС) заявниці було усно роз`яснено, що реєстрація смерті на підставі наявних у мене документів неможлива без відповідного рішення суду.

Встановлення факту смерті заявниці необхідно для проведення державної реєстрації смерті органами ДРАЦС України, отримання свідоцтва про смерть державного зразка та подальшої реалізації моїх спадкових прав як невістки померлих. Без державної реєстрації смерті заявниця позбавлена можливості звернутися до нотаріуса для відкриття спадкової справи.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 49 ЦК України, актами цивільного стану є, серед іншого, смерть фізичної особи; згідно з положеннями частинами 3 і 4 цієї ж статті, смерть фізичної особи підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» від 01 липня 2010 року та п. 1 ч. 5 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 17 березня 2011 року підставою для державної реєстрації є лікарське свідоцтво про смерть, рішення суду про оголошення особи померлою, рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час.

Відповідно до п. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Закон закріплює за державою обов`язок вживати всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Згідно з ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-який акт (рішення, документ), виданий незаконними органами та/або посадовими особами, є недійсним і таким, що не створює правових наслідків.

Окрім цього, будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або посадові особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.

Питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, має вирішуватися з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів. Зокрема, належними відповідно до вимог ч.1 ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, слід керуватись положенням ч. 2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», норми якого стосуються тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та Севастополя, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими ч. 2 цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження та смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки Європейського суду з прав людини у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic of Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), Європейський суд з прав людини наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної сторони.

Такий висновок Європейського суду з прав людини слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», Європейський суд з прав людини, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Враховуючи наведену практику Європейського суду з прав людини, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог ст. 263 ЦПК України щодо повного і всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у їх сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території.

Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку під час розгляду справ у порядку ст. 317 ЦПК України.

Виходячи із вищевикладеного, взявши до уваги практику Європейського суду з прав людини, суд дійшов висновку, що надане в якості доказу медичне свідоцтво про смерть видане медичним закладом яке, хоча і не є документом встановленої форми про смерть, водночас вважається доказом, який достовірно свідчить про смерть ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у певний час і за певних обставин, а саме 16.09.2022 року та ІНФОРМАЦІЯ_5 у селі Забарино Голопристанського району Херсонської області, Україна, оскільки судом не встановлено іншого.

Відповідно до ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 317 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

За таких обставин, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених допустимими та належними доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд приходить до висновку про задоволення заяви.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 5, 12, 76-81, 247, 258-259, 263-265, 268, 317 ЦПК України суд, -

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Боярський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Фастівському районі Київської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про встановлення факту смерті, задовольнити повністю.

Встановити факт смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженки села Нова Збур`ївка Голопристанського району Херсонської області, Україна, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 у у селі Забарино Голопристанського району Херсонської області, Україна.

Встановити факт смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженки село Рибальче, Голопристанського району, Херсонської області, України, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у селі Забарино Голопристанського району Херсонської області, Україна.

Рішення підлягає негайному виконанню.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручена у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення складено: 10.03.2026 року.

Суддя А.В. Янченко