ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 953/9687/25
Номер провадження 22-ц/818/1199/26
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2026 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участю:

секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,

представника відповідача адвоката Мілешкіна М. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 22 вересня 2025 року в складі судді Кіндер В.А. по справі № 953/9687/25 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця» про скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі «АТ «Укрзалізниця») в особі регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця» про скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення коштів.

Позов мотивовано тим, що наказом АТ «Укрзалізниця», від 28 березня 2022 року № 108/ОС «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» він був звільнений за прогул відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України.

У квітні 2022 року звертався з позовом до Укрзалізниці про скасування наказів та про поновлення на роботі. Постановою Верховного Суду України від 09 липня 2024 у справі № 554/2454/22 залишено без змін постанову Полтавського апеляційного суду від 16 травня 2023 року, якою скасовано рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 28 червня 2022 року та відмовлено у задоволенні його позовних вимог.

Водночас, Законом України «Про внесення змін до Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" щодо обміну інформацією та призупинення дії трудового договору» від 01 травня 2025 року (Закон № 4412-IX) доповнено частиною третьою статтю 5 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану", відповідно до якої у період дії воєнного стану працівник, робоче місце якого розташоване на територіях активних бойових дій, який відсутній на роботі, не підлягає звільненню на підставі пункту 4 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України.

Зважаючи на те, що Законом № 4412-IX скасовується дисциплінарна відповідальність на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України, відсутні підстави для його звільнення.

Посилаючись на вказані обставини ОСОБА_1 просив:

скасувати наказ АТ «Українська залізниця» від 28 березня 2022 року № 108/ОС «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності»;

скасувати наказ регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця» від 28 березня 2022 року № 78/ОС «Про припинення трудового договору (контракту);

поновити на посаді начальника служби кадрової та соціальної політики регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця» або за її відсутності, на рівнозначній посаді, яка повинна відповідати тому ж рівню відповідальності, складності роботи та функціональному призначенню, що й попередня посада;

стягнути з регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 травня 2022 року до дня поновлення на роботі.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 22 вересня 2025 року відмовлено у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 .

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав спору існує рішення суду у справі № 554/2454/22, у зв`язку з чим підстави для відкритті провадження у цій справі відсутні.

На вказане судове рішення засобами поштового зв`язку 22 жовтня 2025 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин по справі, просив ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду.

Апеляційну скарга мотивована тим, що суд першої інстанції проявив надмірний формалізм під час розгляду його позовної заяви.

Даний позов ним подано з інших фактичних обставин та правових підстав, ніж ті, що були предметом розгляду № 554/2454/22.

Посилався на положення частини першої статті 58 Конституції України, якою встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

20 листопада 2025 року через систему «Електронний суд» АТ «Українська залізниця» подано відзив на апеляційну скаргу, в якому Товариство просило залишити ухвалу суду без змін.

Відзив мотивовано тим, що дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» щодо обміну інформацією та призупинення дії трудового договору» від 01 травня 2025 року №4412-ІХ не має вказівки законодавця про зворотну дію, а отже не може бути застосований як на підставу позовної заяви про скасування наказів про звільнення, поновлення на роботі та стягнення коштів.

У квітні 2022 року позивач вже звертався з позовом до АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південна залізниця» скасування наказів та поновлення на роботі. Вказаний спір вже був предметом судового розгляду, в тому числі й суду апеляційної інстанції, який вже надав оцінку обґрунтованості таких позовних вимог та у їх задоволенні було відмовлено.

Фактично предметом обох позовів є скасування наказів про звільнення, поновлення на роботі та стягнення коштів, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у відкритті провадження у справі за цим позовом на підставі пункту 2 частини першої статті 186 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача адвоката Мілешкіна М. М., який проти апеляційної скарги заперечував, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана ухвала суду першої інстанції не відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Відповідно до частини 1 статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення основних прав, наданих конституцією або законом, а також право на доступ до правосуддя та справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом є одними із невід`ємних прав людини, які закріплені в Загальній декларації прав людини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року (статті 8, 10).

Ця норма кореспондує з нормою Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка міститься в статті 6 «Право на справедливий суд».

Згідно з частиною 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частині 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами.

Тлумачення наведеної норми процесуального права свідчить про те, що підставою для прийняття судового рішення про відмову у відкритті провадження у справі є наявність іншого рішення суду, що набрало законної сили та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.

Вказана підстава для закриття провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом тотожного спору, який вже розглянуто і остаточно вирішено по суті, оскільки після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав.

Здійснюючи тлумачення вказаної норми права, Верховний Суд у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 357/278/22 (провадження № 61-7444св22) зазначив, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо в позовах, які розглядаються судами, одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Необхідність застосування вказаної норми зумовлена неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову. Відтак, подібність справ і відносин визначається за такими основними критеріями: суб`єктним, об`єктним і змістовним. Необхідно враховувати суб`єктний склад учасників відносин, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору); об`єкт і предмет правового регулювання, однаковість матеріально-правового регулювання спірних правовідносин, умови застосування правових норм (зокрема, щодо часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин); предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог, установлені судом фактичні обставини.

Для встановлення тотожності підстав позову визначальне значення має коло обставин та фактів, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги. Не є зміною підстав позову викладення одних і тих же обставин, але в іншій стилістичній формі або із зазначенням обставин, які були відомі заявникові під час подання ним первісної заяви, але були названі ним інакше.

Нетотожність хоча б одного із цих елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 3 серпня 2023 року у справі № 910/13049/22, від 10 серпня 2022 року у справі № 712/9540/21 (провадження № 61-2473св22), від 16 листопада 2022 року у справі № 357/278/22 (провадження № 61-7444св22).

За загальним правилом закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи (стаття 58 Конституції України).

Матеріали справи свідчать, що Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 28 червня 2022 року у справі № 554/2454/22 позов ОСОБА_1 про скасування наказів про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу було задоволено. Скасовано наказ акціонерного товариства «Українська залізниця» від 28 березня 2022 року № 108/ОС «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності»; скасовано наказ (розпорядження) регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Українська залізниця» від 28 березня 2022 року № 78/ОС про припинення трудового договору (контракту); поновлено позивача на посаді начальника служби кадрової та соціальної політики регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Українська залізниця»; стягнуто з регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Українська залізниця» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 29 березня 2022 року по 27 червня 2022 року у розмірі 192 483 грн 20 коп.(а.с. 30-38).

Постановою Полтавського апеляційного суду від 16 травня 2023 року у справі № 554/2454/22, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 09 липня 2024 у справі № 554/2454/22, у задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця» про скасування наказів про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено (а.с. 50-57, 79-92).

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 просив скасувати наказ АТ «Українська залізниця» від 28 березня 2022 року № 108/ОС «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності»; скасувати наказ регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця» від 28 березня 2022 року № 78/ОС «Про припинення трудового договору (контракту); поновити на посаді начальника служби кадрової та соціальної політики регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця» або за її відсутності, на рівнозначній посаді, яка повинна відповідати тому ж рівню відповідальності, складності роботи та функціональному призначенню, що й попередня посада; стягнути з регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 травня 2022 року до дня поновлення на роботі.

Зазначав, що 14 травня 2025 року набрали чинності зміни, передбачені Законом України Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану відповідно до яких у період дії воєнного стану працівник, робоче місце якого розташоване на територіях активних бойових дій, який відсутній на роботі, не підлягає звільненню на підставі пункту 4 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України. Час відсутності на роботі такого працівника не підлягає оплаті та не зараховується до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 9 Закону України "Про відпустки".

Вказував, що скасування дисциплінарної відповідальності на підставі пункту 4 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України за відсутність на роботі щодо працівника, робоче місце якого розташоване на територіях активних бойових дій, є новою правовою підставою позову. Також посилався на положення стаття 58 Конституції України), оскільки вказані зміни скасовують відповідальність особи за дисциплінарне порушення.

Тобто звертаючись до суду з позовом у 2025 році, позивач обґрунтовує свої правові вимоги іншими нормами закону, ніж у справі 554/2454/22, що свідчить про неоднаковість матеріально-правового регулювання спірних правовідносин.

Отже, судова колегія вважає, що позовні вимоги, підстави та предмет позову по справі № 554/2454/22 та у справі № 953/9687/25 не є повністю ідентичними, а тому суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження.

Згідно із статтею 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Зважаючи, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про відмову у відкритті провадження, ухвала суду підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Оскільки постанова Харківського апеляційного суду не стосується вирішення справи по суті, підстави для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції відсутні, тому розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст. 367, ч. 2 ст. 369, п. 6 ч. 1 ст. 374, п. 1 ч. 1 ст. 379, ст. ст.381,382,384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 22 вересня 2025 року скасувати, справу направити до Київського районного суду м. Харкова для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 09 березня 2026 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук