провадження № 22-ц/824/3723/2026
головуючий у суді І інстанції Юзькова О.Л.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

3 березня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Івкової Д.Л.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 травня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, Товариство з обмеженою відповідальністю «Імпульс-Газ» про визнання права користування квартирою та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, Товариство з обмеженою відповідальністю «Імпульс-Газ» про визнання права користування квартирою та зобов`язання вчинити дії, мотивуючи заявлені вимоги наступним.

Позивач є рідною племінницею ОСОБА_2 , який до дня смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 проживав за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач постійно підтримувала родинні зв`язки з ОСОБА_2 , який в січні 2020 року захворів та мав потребу у постійному сторонньому догляді. З цього часу позивач постійно проживала з померлим, доглядала за ним та вела домогосподарство. В той же час, позивач була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 де разом з нею зареєстровані рідний син ОСОБА_3 та її рідний брат ОСОБА_4 . За свого життя ОСОБА_2 не встиг приватизувати квартиру, оформити право власності. Все своє майно ОСОБА_2 заповів позивачу. Враховуючи все вищенаведене ОСОБА_1 звернулась до ЦНАП Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації з проханням змінити договір найму та переоформити особливий рахунок на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 на власне ім`я у зв`язку зі смертю основного наймача ОСОБА_2 . До заяви була додана копія акта про проживання особи без реєстрації від 26.01.2024. Відповідь на заяву надано 21.03.2024 де було зазначено, що змінити договір найму немає підстав, оскільки позивач не належить до членів сім`ї наймача, що не відповідає положенням ст. 106 ЖК України. За таких обставин представник позивача просив суд визнати за ОСОБА_1 право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати ОСОБА_1 наймачем квартири за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язати Виконавчий комітет Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації укласти з ОСОБА_1 договір найму квартири.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 07 травня 2025 року відмовлено у задоволенні позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, Товариство з обмеженою відповідальністю «Імпульс-Газ» про визнання права користування квартирою та зобов`язання вчинити дії.

Не погоджуючись із указаним рішенням адвокат Ільченко Андрій Петрович в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи - суд допитав та прийняв покази свідків лише у двох, із трьох залучених апелянткою свідків, а саме не була допитана свідок ОСОБА_5 ; порушення норм матеріального права - суд застосував норму статті 65 ЖК України, яка взагалі містить інші норми, і не регулює право користування житловим приміщенням особою, у випадку якщо ця ж особа має право користування іншим житловим приміщенням; порушення норм процесуального права - суд залишив поза увагою один із доказів, а саме Акт проживання без реєстрації від 26.01.2024 року, який разом зі свідченнями свідків доводить факт постійного проживання позивачки у спірній квартирі.

16 січня 2026 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації - Приткової Г.І., в якому вона просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказує, що суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про те, що мешканці буд. АДРЕСА_1 , які склали акт про фактичне проживання позивача в кв. АДРЕСА_1 , будучи опитаними в якості свідків, не повідомили обставин, достатніх для того, щоб зробити висновок про постійне проживання ОСОБА_6 у вказаній квартирі та ведення спільного господарства з померлим наймачем.

Зазначає, що оскільки апелянт має на праві користування інше житло, в якомузареєстрована, а у зв`язку з тимчасовим користуванням спірноюквартирою, наймачем якої був дядько апелянта, в останньої не виникло самостійного права користування спірним житлом, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову про визнання за апелянтом права користування квартирою. Дана правова позиція відповідає правовим висновкам викладеним у Постанові ВС від 1 вересня 2021 року у справі № 641/7103/19.

Сторони в судове засідання не з`явились, були належним чином повідомлені про розгляд справи шляхом направлення судової повістки на електронну адресу, що підтверджується звітом про доставку поштової кореспонденції.

26 лютого 2026 року на адресу Київського апеляційного суду надійшло клопотання від представника ОСОБА_1 - адвоката Ільченко А.П. про відкладення розгляду справи.

Клопотання не містить обґрунтувань неможливості прибуття в судове засідання, однак містить докази перебування представника ОСОБА_1 - адвоката Ільченко А.П. у відпустці без збереження заробітної плати з 2 березня 2026 року по 6 березня 2026 року.

Вирішуючи клопотання, колегія суддів дійшла висновку про відмову в його задоволенні з урахуванням наступного.

Як вбачається із матеріалів справи, судове засідання призначене на 3 березня 2026 року ще 28 січня 2026 року.

Європейський суд з прав людини вказав, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Каракуця проти України", заява № 18986/06, від 16 лютого 2017 року).

Праву особи на справедливий і публічний розгляд її справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу; заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.

Так, апеляційним судом враховано, що сторона позивача мала можливість спланувати свою відпустку з урахуванням того, що про розгляд справи їй було відомо ще 28 січня 2026 року (тобто більше ніж за місяць).

Також апеляційній суд звертає увагу на те, що сам позивач не був позбавлений можливості з`явитись в судове засідання за відсутності можливості заявитись представника.

Апеляційним судом також враховано, що стороною позивача викладено свої письмові доводи і міркування щодо незгоди з оскаржуваним судовим рішенням у апеляційній скарзі. Ні в апеляційній скарзі, ні в клопотанні про відкладення розгляду справи не зазначено жодних нових обставин, які унеможливлюють розгляд справи за наявними матеріалами за відсутності сторони позивача.

Крім того, відмовляючи у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи апеляційний суд виходить із тих обставин, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16.

Стороною позивача не указані причини, які унеможливлюють вирішення спору за відсутності позивача та її представника.

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників, що не з`явились.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Згідно із статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 є АДРЕСА_2 з 11 липня 1997 року і на день розгляду справи, що унеможливлює визнання права користування за позивачем спірною квартирою.

Колегія суддів погоджується із таким рішенням суду першої інстанції.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_2 , про що 15 травня 2022 року Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) складено актовий запис про смерть № 5.

Також не заперечувалась учасниками процесу та обставина, що ОСОБА_2 з 1 грудня 1982 року був зареєстрований, проживав за адресою: АДРЕСА_1 та був власником особового рахунку.

Як вбачається з листа відділу (органу приватизації державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 28 січня 2025 року № 64 квартира АДРЕСА_1 не приватизована.

Відділ з питань реєстрації місця проживання проживання/перебування фізичних осіб 28 січня 2025 року повідомив відповідача про те, що зареєстрованих осіб за адресою: АДРЕСА_1 немає.

Сторона позивача зазначала, що ОСОБА_1 , є єдиним спадкоємцем померлого ОСОБА_2 та його член сім`ї (рідна племінниця) з 2020 року у зв`язку із хворобою наймача проживала разом з ним, вела домогосподарство, а тому як член його родини, звернулась до Управління (центру) надання адміністративних послуг Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про зміну договору найму за адресою: АДРЕСА_1 на власне ім`я.

Як вбачається з відповіді ЦНАП від 21 березня 2024 року за № 109/109/К-150 у задоволенні заяви щодо зміни договору найму було відмовлено, у зв`язку із тим, що позивач не є членом сім`ї наймача.

Так, як вбачається з наданих стороною позивача доказів, 3 квітня 2023 року ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 , видане державним нотаріусом Чотирнадцятої державної нотаріальної контори Марущак С.В.

Матеріали справи також підтверджують ту обставину, яка визнається відповідачем, що позивач є рідною племінницею спадкодавця.

До матеріалів справи долучено Акт, складений мешканцями кв. АДРЕСА_6 за ініціативою ОСОБА_1 де вказано, що позивач фактично проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .

Допитані в судовому засіданні в суді першої інстанції свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 (проживають в буд. АДРЕСА_1 ) повідомили, ОСОБА_1 з 2020 року доглядала за ОСОБА_2 .

Відповідно до частин першої, другої статті 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно зі статтею 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року в справі № 577/4979/15-ц (провадження № 61-746св17) зроблений висновок, що за змістом статті 65 ЖК України за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання у іншому житловому приміщенні.

Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселились до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмові згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи прописані вони в даному житловому приміщенні, було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача приміщення, або ж дня відмови їй у цьому. Відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року в справі № 466/5057/17 (провадження № 61-42617св18) і від 15 травня 2019 року № 465/9412/13 (провадження № 61-18212св18).

Установивши, що зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 є АДРЕСА_2 з 11 липня 1997 року і на день розгляду справи, а мешканці буд. АДРЕСА_1 , які склали акт про фактичне проживання позивача в кв. АДРЕСА_1 , будучи опитаними в якості свідків, не повідомили обставин, достатніх для того, щоб зробити висновок про постійне проживання ОСОБА_6 у вказаній квартирі та ведення спільного господарства з померлим наймачем, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Так, стороною позивача до матеріалів справи був наданий лише акт, якому суд першої інстанції надав належну оцінку, а саме, що такий доказ підтверджує проживання станом на час його складання. В той же час, предметом доведення у цій справі є обставина щодо набуття права проживання (користування) у спірній квартирі, зі згоди та дозволу власника, або користувача (наймача) спірного житла. Стороною позивача жодних доказів з підтвердження правомірного вселення до спірної квартири зі згоди наймача - дядька позивачки не надано. Право користування спірним житлом не є об`єктом спадкування.

Так само стороною позивача не обґрунтовано обставин неможливості використання позивачкою належного їй на праві користування житла за адресою: АДРЕСА_2 .

Посилання на те, що суд першої інстанції застосував норму права, якої взагалі не існує, а саме суд застосував норму статті 65 ЖК України, яка взагалі містить інші норми, і не регулює право користування житловим приміщенням особою, у випадку якщо ця ж особа має право користування іншим житловим приміщенням не заслуговують на увагу, оскільки із рішення суду першої інстанції вбачається, що за змістом статті 65 ЖК України за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання у іншому житловому приміщенні.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Інші посилання апеляційної скарги ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні стороною відповідача спірних правовідносин та положень законодавства, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що районним судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 12 березня 2026 року.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба