Справа №345/5008/25
Провадження № 2/345/84/2026
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04.03.2026 р. м.Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області

в складі головуючого судді Сухарник І.І.

за участю секретаря судового засідання Мельник І.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

встановив:

12.09.2025 позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою про поділ спільного майна подружжя. В позові зазначено, що 24 липня 2024 року рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області було розірвано шлюб між позивачкою ОСОБА_1 (дівоче прізвище « ОСОБА_1 ») та відповідачем ОСОБА_2 , який було зареєстровано 19 червня 2004 року. У цьому шлюбі у сторін народилося двоє дітей (донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - неповнолітня). Діти проживають із позивачкою.

Під час проживання однією сім`єю сторони мали спільний бюджет. У період шлюбу сторонами (як подружжям) у 2022 році було набуто в спільну сумісну власність рухоме майно: транспортний засіб марки Audi, модель A4(S-line), рік випуску 2004, тип легковий, седан, об`єм двигуна 1896 куб.см, право власності на який зареєстровано за відповідачем та який знаходиться у його фактичному володінні та користуванні.

Після розірвання шлюбу позивачка неодноразово зверталася до відповідача компенсувати їй еквівалент вартості своєї частки у спільному майні, у відповідь завжди чула відмову.

ФОП/СОД ОСОБА_5 було проведено оцінку та видано довідку про середньостатистичну, вартість транспортного засобу від 20.08.2025 року, відповідно до якої можлива вартість такого транспортного засобу станом на даний період часу становить орієнтовно в межах: 220233,00 гривні.

У зв`язку з цим, позивачка в позовній заяві просила суду стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію за належну 1/2 вартості автомобіля марки Audi, модель A4(S-line), рік випуску 2004, тип легковий, седан, об`єм двигуна 1896 куб.см, який був набутий під час шлюбу та є спільним майном подружжя, що становить 110116,50 гривень, а також стягнути понесені судові витрати (1211,20 гривень судовий збір та 4500,00 витрат на професійну правничу допомогу) (а.с.1-4).

Ухвалою суду від 15.09.2025 прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі. Розгляд справи постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, призначено судове засідання (а.с.27-28).

Ухвалою суду від 15.10.2025 витребувано у ТСЦ МВС №2642 інформацію щодо реєстрації права власності транспортного засобу марки Audi, модель А4(S-line), рік випуску 2004, тип легковий, седан, об`єм двигуна 1896 куб.см, за ОСОБА_2 (а.с.34-35).

29.10.2025 судом отримано від ТСЦ МВС №2642 інформацію, в якій зазначено, що згідно бази даних Єдиного державного реєстру транспортних засобів станом на 28.10.2025 за ОСОБА_2 зареєстрований автомобіль марки Audi, модель А4, рік випуску 2004, д.н.з. НОМЕР_1 , кузов НОМЕР_2 , дата реєстрації 11.05.2022 (а.с.40).

04.11.2025 судом отримано від відповідача відзив на позовну заяву, в якому позов визнає частково. Відповідач зазначає, що даний автомобіль був придбаний в Республіці Польща за значно меншу вартість. Також на момент його купівлі (2022 рік) діяв закон про нульове розмитнення транспортних засобів. Тому відповідач не згодний з оцінкою автомобіля, так як вона (оцінка) є не об`єктивною, а саме по ринковій вартості даного автомобіля в Україні. На момент купівлі автомобіля з сімейного бюджету (спільно нажитого) було виділено 9000 тис. злотих (по тогочасному курсу 6,61 грн. за 1 злотий), або приблизно 60000,00 грн, тому по факту половина, на яку має право позивачка, становить приблизно 30000,00 грн. Відповідачу не зрозуміло, чому при оплаченій сумі в 60000,00 грн позивачка вимагає значно більшу суму, а саме свою половину - 110116 грн. Відповідачу не зрозуміло, чому він має виплатити суму на 80116 грн більшу. Відповідач погоджується з тим, що має повернути половину вартості автомобіля, але ту половину від загальної суми вартості, яка була потрачена по факту. Документи купівлі автомобіля відповідач надає в додатках, а також надає митну декларацію. В даних документах вказано факт купівлі відповідачем даного автомобіля з зазначеною сумою в 9000,00 злотих, або приблизно 60000,00 грн (а.с.43-44, 64-65).

14.11.2025 відповідачем подано додаткові пояснення у справі, в яких повідомляє суд, що з ним постійно проживають двоє дітей, одна з яких є неповнолітньою, а старша донька навчається в місті Івано-Франківську, куди відповідач регулярно забезпечує її доїзд. Автомобіль використовується відповідачем як основний транспортний засіб для щоденного доїзду на роботу (приблизно 10 км в один бік), а також для побутових і сімейних потреб, у тому числі забезпечення навчання та догляду за дітьми. Відповідач просить суд врахувати реальну вартість автомобіля відповідно до документів купівлі за кордоном, а також обставини, що автомобіль використовується для забезпечення життєвих потреб сім`ї та дітей, і не застосовувати до нього необґрунтовану оцінку, подану позивачкою (а.с.52).

18.11.2025 позивачем подано суду заперечення на відзив, в яких зазначає, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Просить позов задовольнити повністю (а.с.54-59).

26.11.2025 відповідачем подано суду заперечення на відповідь на відзив, в якому зазначено, що вартість автомобіля Audi A4, яку позивачка просить покласти в основу поділу (приблизно 220223 грн), є штучно завищеною і не відповідає реально витраченим спільним коштам подружжя. Довідка ФОР/СОД ОСОБА_5 , видана ніби-то на підтвердження середньостатистичної вартості транспортного засобу, не дає жодної фактичної ринкової вартості автомобіля на момент його придбання, а є лише довідковою інформацією, складеною на підставі «орієнтовних меж». У довідці прямо вказано, що вона не є експертною оцінкою, а дані можуть коливатись у значних межах. Окрім цього в довідці (на користь позивачки вказана максимальна комплектація автомобіля), що не відповідає дійсності. Також не враховано реальний пробіг та стан, автомобіль був в ДТП. Відповідач зазначає, що визначення вартості за «середньоринковими» цінами в Україні призведе до безпідставного збагачення позивачки за його рахунок. Також відповідач зазначає, що з ним на постійній основі проживають двоє їх спільних дітей: ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ). Автомобіль використовується для довезення відповідача на роботу, яка пов`язана з оборонним комплексом України (відстань 25 км, змінний графік). У зв`язку з цим, відповідач просить суд: при визначенні вартості автомобіля Audi A4 врахувати реально витрачені спільні кошти подружжя в розмірі близько 60000,00 грн, а не середньоринкову вартість в Україні; відступити від принципу рівності часток подружжя на користь відповідача з урахуванням інтересів неповнолітньої дитини; передати автомобіль Audi A4 у виключну власність відповідача з виплатою позивачці грошової компенсації в розмірі не більше 30000,00 грн або взагалі без компенсації; покласти усі нараховані судові витрати на позивачку (а.с.79-80).

Ухвалою суду від 27.11.2025 призначено по справі автотоварознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено наступне питання: яка дійсна ринкова вартість транспортного засобу марки Audi, модель А4(S-line), рік випуску 2004, тип легковий, седан, об`єм двигуна 1896 куб.см, державний номерний знак НОМЕР_1 , кузов НОМЕР_2 на час проведення експертизи. Проведення експертизи доручено Івано-Франківському науково-дослідному експертно-криміналістичному центру (НДЕКЦ) МВС України. На час проведення експертизи провадження у справі зупинено (а.с. 91-93).

10.02.2026 справа надійшла до канцелярії суду разом із висновком експерта (а.с.110-120).

Ухвалою суду від 11.02.2026 поновлено провадження у даній справі та призначено судове засідання (а.с.122).

25.02.2026 судом отримано від позивачки заяву про зменшення позовних вимог. Оскільки згідно висновку експерта від 29.01.2026 ринкова вартість транспортного засобу марки Audi, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2004 року номер кузова НОМЕР_2 станом на час проведення дослідження 16.01.2026 становить 218215,00 грн, то позивачка просить суд стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію за належну 1/2 вартості автомобіля, що становить 109107,50 гривень, а також стягнути понесені судові витрати (1211,20 гривень судовий збір, 2139,30 грн. витрат за проведення авто товарознавчої експертизи та 4500,00 витрат на професійну правничу допомогу) (а.с.130-131).

02.03.2026 судом отримано від відповідача заперечення. Відповідач не заперечує, що автомобіль був набутий під час шлюбу, та є спільним сумісним майном подружжя, однак не погоджується з розміром заявленої компенсації, розподілом судових витрат, та розподілу часток з огляду на наступне. Автомобіль був придбаний подружжям у Республіці Польща під час дії пільгового режиму (так званого «нульового розмитнення»). Фактичні витрати сім`ї на придбання автомобіля становили близько 60000,00 грн, що підтверджується наданими суду документами про купівлю транспортного засобу. Саме зазначена сума була реально витрачена із спільного сімейного бюджету, та становить обсяг спільних майнових вкладень подружжя. Висновок автотоварознавчої експертизи визначає ринкову вартість автомобіля на дату дослідження, однак не відображає фактичних витрат подружжя на його придбання. Отже, застосування виключно ринкової вартості без урахування реальних спільних вкладень призводить до несправедливого майнового результату.

Відповідач зазначає, що відповідно до статті 70 Сімейного кодексу України суд має право відступити від рівності часток подружжя, якщо цього вимагають істотні обставини. Такими обставинами у даній справі є: на утриманні відповідача перебувають двоє дітей, одна з яких є неповнолітньою ( ОСОБА_4 ); повнолітня дитина ОСОБА_6 (20 років) є студенткою що навчається в м. Івано-Франківськ та фактично перебуває на матеріальному забезпеченні відповідача, а стаття 199 Сімейного кодексу України безпосередньо регулює питання утримання повнолітніх дітей, які продовжують навчання, та каже, що батьки зобов`язані утримувати повнолітніх дочку чи сина (студентів), якщо ті потребують матеріальної допомоги у зв`язку з навчанням, а батьки мають можливість таку допомогу надавати; після розірвання шлюбу відповідач самостійно несе основні витрати на утримання дітей, хоча позивачка епізодично надає допомогу (купівля окремих речей чи продуктів), основний щоденний тягар витрат (оплата навчання, житла, медичне обслуговування, розвиток дітей) несе одноосібно відповідач; відповідач не звертався із вимогами про стягнення аліментів з позивачки, адже вважає цей крок крайнім. Зазначені обставини свідчать про значно більше фінансове навантаження на відповідача та є підставою для зменшення частки позивачки у спірному майні.

Також відповідач зазначає, що після припинення шлюбу автомобіль перебуває у його користуванні, тому він за власні кошти здійснював: технічне обслуговування автомобіля; заміну мастил та технічних рідин; страхування транспортного засобу; проходження технічного контролю; інші витрати, необхідні для підтримання автомобіля у належному технічному стані. Вказані витрати здійснювалися одноособово відповідачем та були спрямовані на збереження спільного майна, що підлягає врахуванню судом при визначенні розміру компенсації.

Відповідач повідомив позивачку про наявність реального покупця, готового придбати спірний автомобіль за ціною 170000 грн, що відповідало фактичній ринковій пропозиції з урахуванням технічного стану та року випуску транспортного засобу. Відповідач запропонував здійснити продаж автомобіля та поділити отримані кошти між сторонами, що дозволило б уникнути додаткових витрат. Однак позивачка від зазначеної пропозиції відмовилась, та наполягла на судовому вирішенні спору. Таким чином, відповідач діяв добросовісно, та вживав заходів для мирного врегулювання спору, тоді як звернення позивачки до суду призвело до виникнення додаткових судових витрат, у тому числі витрат на проведення автотоварознавчої експертизи. Відповідач не заперечував проти поділу майна як такого, та був готовий до позасудового врегулювання спору. Спір виник виключно через позицію позивачки щодо розміру компенсації, та ініціювання проведення автотоварознавчої експертизи. Експертиза була проведена за клопотанням позивачки, тому витрати на її проведення, а також витрати на професійну правничу допомогу не можуть бути покладені на відповідача. Позивачка просить стягнути з відповідача 4500,00 грн витрат на правничу допомогу, проте у матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження цих витрат: договір з адвокатом, ордер, детальний опис наданих послуг чи квитанції про оплату. Відповідач наголошує, що сума 4500,00 грн є явно неспівмірною зі складністю даної справи. Справа про поділ одного транспортного засобу є типовою («малозначною»), не потребує вивчення значного обсягу доказів чи тривалих засідань. З огляду на відсутність документального підтвердження та складність справи, витрати на адвоката не підлягають стягненню з відповідача.

У випадку, якщо суд дійде висновку про необхідність стягнення з відповідача грошової компенсації у розмірі, визначеному позивачкою або судом, відповідач просить врахувати його матеріальне становище та сімейні обставини. Відповідач утримує двох дітей, несе постійні витрати на їх забезпечення та фактично самостійно забезпечує сімейний бюджет. Грошові кошти, за рахунок яких було придбано автомобіль, формувалися поступово протягом тривалого часу та не можуть бути компенсовані моментально. З огляду на викладене, відповідач просить суд у разі задоволення позову розстрочити виконання рішення суду щодо виплати грошової компенсації на розумний строк, визначений судом.

У зв`язку з цим, відповідач просить суд: відмовити у задоволенні позовних вимог у заявленому розмірі; при поділі спільного майна подружжя відступити від принципу рівності часток та визначити розмір грошової компенсації з урахуванням фактичної вартості придбання автомобіля та істотних обставин справи; судові витрати, у тому числі судовий збір, витрати на проведення автотоварознавчої експертизи, та витрати на професійну правничу допомогу, покласти на позивача; у разі задоволення позову розстрочити виконання рішення суду щодо виплати грошової компенсації на строк, визначений судом (а.с.134-135).

В судове засідання позивачка не з`явилася, однак в позовній заяві просила про розгляд справи в її відсутності (а.с.133).

Відповідач в судове засідання не з`явився, однак подав суду заяву про розгляд справи у його відсутності (а.с.137).

Дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

24 липня 2024 року рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області було розірвано шлюб між позивачкою ОСОБА_1 (дівоче прізвище « ОСОБА_1 ») та відповідачем ОСОБА_2 , який було зареєстровано 19 червня 2004 року (а.с.8-9).

Згідно долученого до матеріалів справи актового запису про народження, донькою сторін є ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.53, 86). ОСОБА_4 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.90).

У період шлюбу сторонами, як подружжям у 2022 році було набуто в спільну сумісну власність рухоме майно: транспортний засіб марки Audi, модель A4(S-line), рік випуску 2004, тип легковий, седан, об`єм двигуна 1896 куб.см, право власності на який зареєстровано за відповідачем та який знаходиться у його фактичному володінні та користуванні, що визнається сторонами.

Судом отримано від ТСЦ МВС №2642 інформацію, в якій зазначено, що згідно бази даних Єдиного державного реєстру транспортних засобів станом на 28.10.2025 за ОСОБА_2 зареєстрований автомобіль марки Audi, модель А4, рік випуску 2004, д.н.з. НОМЕР_1 , кузов НОМЕР_2 , дата реєстрації 11.05.2022 (а.с.40).

Також ФОП/СОД ОСОБА_5 (його повноваження як оцінювача підтверджено належними доказами - а.с.16-19) було проведено оцінку та видано довідку про середньостатистичну вартість транспортного засобу від 20.08.2025 року, відповідно до якої можлива вартість такого транспортного засобу станом на даний період часу становить орієнтовно в межах: 220233,00 (двісті двадцять тисяч двісті тридцять три) гривні (а.с.14-15).

Відповідачем було долучено до матеріалів справи: митну декларацію та документи електронного декларування, в яких зазначено дату ввезення автомобіля - 07.05.2022, вартість автомобіля - 9000,00 злотих (а.с.45-46,48,73,74-75,76,82-85); договір про продаж авто від 04.05.2022 (укладений в селі Плуди у Польщі), з якого вбачається, що покупець ОСОБА_7 придбав автомобіль Ауді А4, вартість - 9000,00 злотих (а.с.49,61,72,81,88-89).

Згідно висновку експерта від 29.01.2026 ринкова вартість транспортного засобу марки Audi, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2004 року, номер кузова НОМЕР_2 станом на час проведення дослідження 16.01.2026 становить 218215,00 грн (а.с.111-120).

Згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Статтею 21 СК України передбачено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

В свою чергу, слід зазначити, що згідно з ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Як передбачено в ч.ч. 1, 3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Крім того, як зазначено в правовій позиції Верховного Суду України від 25.11.2015 року по справі №6-2333цс15, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто, критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за яке таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Аналогічна правова позиція також викладена й в постанові Верховного Суду України від 02.10.2013 року по справі №6-79цс13.

Згідно із ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України).

Згідно із роз`ясненнями, наданими у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Наведені висновки сформульовано у постанові Верховного Суду від 04 березня 2021 року у справі № 343/1294/18 (провадження № 61-14494св20).

Згідно із ч. 2 ст. 71 СК України, неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (ч. 2 ст. 183 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 370 ЦК України виділ частки з майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Судом встановлено, що спірний автомобіль набуто сторонами під час шлюбу і він є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, що не заперечується сторонами.

Право власності на спірний автомобіль зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 та знаходиться у його фактичному володінні та користуванні, що визнається сторонами. Відповідач зазначає, що автомобіль використовується ним як основний транспортний засіб для щоденного доїзду на роботу, а також для побутових і сімейних потреб. Відповідач згоден виплатити позивачці компенсацію за належну їй частку автомобіля, однак не згоден з сумою, яку вказує позивачка.

Судом встановлено, що ринкова вартість транспортного засобу марки Audi, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2004 року, номер кузова НОМЕР_2 станом на 16.01.2026 (час проведення експертного дослідження) становить 218215,00 грн.

Оскільки вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи, то суд приходить до висновку, що вартість автомобіля, що перебуває у власності сторін та підлягає поділу, становить - 218215,00 грн.

При визначенні розміру часток подружжя у спірному майні суд не бере до уваги твердження відповідача про те, що на його утриманні перебувають діти і він самостійно несе основні витрати на утримання дітей. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно положено ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ст. 199 СК України, - якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Таким чином, у випадку невиконання однією із сторін обов`язку по утриманню дітей, це питання може бути вирішено відповідно до вказаних норм СК України.

Також суд не бере до уваги твердження відповідача про те, що він за власні кошти здійснював технічне обслуговування автомобіля та інші витрати, необхідні для підтримання автомобіля у належному технічному стані, оскільки цьому не надано належних доказів. Крім того, суд враховує позицію, зазначену в постанові Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», про те, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. А дійсна вартість автомобіля підтверджена висновком експерта.

Таким чином, суд не знаходить підстав для відступу від принципу рівності часток у спільному майні подружжя.

У зв`язку з цим, суд приходить до висновку, що позовну заяву ОСОБА_1 (з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог) слід задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивачки грошову компенсацію за належну 1/2 вартості автомобіля марки Audi, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2004 року, номер кузова НОМЕР_2 , який був набутий під час шлюбу та є спільним майном подружжя, що становить 109107,50 гривень (половину від суми 218215,00 грн).

Також суд зазначає, що право на частку у праві спільної власності у співвласника, який отримав компенсацію, припиняється з дня її отримання. Таким чином, право позивачки ОСОБА_1 на частку у праві спільної власності на автомобіль марки Audi, реєстраційний номер НОМЕР_1 , припиняється з дня отримання компенсації.

Щодо понесених витрат на правничу допомогу, суд зазначає таке.

Згідно ст.133 ЦПК, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України - судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов задоволено повністю, то з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню 1211,20 гривень судового збору.

Згідно ч.2 ст. 141 ЦПК, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача.

Як вбачається з матеріалів справи, між ОСОБА_1 та адвокатом Романів О.П. було укладено додаткову угоду від 11.08.2025 до договору про надання правничої допомоги від 11.08.2025, в якому зазначено вартість наданих послуг - 4500,00 грн (а.с.21). Надання послуг на вказану суму підтверджується актом наданих послуг (а.с.23), розрахунком суми витрат (а.с.20), квитанцією про оплату послуг в сумі 4500,00 грн від 04.09.2025.

Суд дійшов висновку, що заявлений стороною позивача розмір вартості послуг за правничу допомогу у загальній сумі 4500,00 грн не є завищеним і є співмірним із предметом даного позову та обсягом послуг, які були надані адвокатом. На переконання суду, в даному випадку такий розмір витрат на правничу допомогу є достатнім, пропорційним і справедливим, а також не становитиме надмірного тягаря для відповідача.

У зв`язку з повним задоволенням позову, з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на правничу допомогу в сумі 4500,00 грн.

Щодо вимоги позивачки про стягнення з відповідача 2139,30 грн витрат на проведення експертизи, то понесення позивачкою даних витрат не підтверджено належним чином (суду надано тільки рахунок-фактуру), тому суд приходить до висновку, що в задоволенні даної вимоги позивачки слід відмовити.

Щодо вимоги відповідача про розстрочку виконання рішення, то відповідач просить розстрочити виконання рішення на розумний строк, посилаючись на те, що відповідач утримує двох дітей, несе постійні витрати на їх забезпечення та фактично самостійно забезпечує сімейний бюджет. Грошові кошти, за рахунок яких було придбано автомобіль, формувалися поступово протягом тривалого часу та не можуть бути компенсовані моментально. Однак відповідачем не надано жодних доказів, які б підтверджували його матеріальний стан.

Суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, про що зазначає в резолютивній частині рішенні (п.2 ч.7 ст. 265, ч.1 ст.267 ЦПК України).

Стаття 265 ЦПК України не містить окремо визначені підстави для розстрочення виконання рішення суду, тому застосовуються положення ст. 435 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1, 3, 4 ст.435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Статтею 33 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо), сторони мають право звернутися до суду, який розглядав справу, як суд першої інстанції, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення. Рішення про розстрочку виконується в частині та у строки, встановлені цим рішенням.

Задоволення заяви про розстрочку виконання рішення суду можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає, виходячи із особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення суду (хвороба боржника або членів його сім`ї, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо).

При цьому, виконання судового рішення має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (справа «Горнсбі проти Греції»). Термін, протягом якого судове рішення залишається невиконаним, може ставити під сумнів розумність строків судового захисту. При вирішенні питання про затримку виконання судового рішення, слід враховувати інтереси обох сторін, як стягувача так і боржника, та дотримуватися їх балансу.

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання рішення, суд із певною свободою розсуду повинен враховувати майнові інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини кожної сторони у виникненні спору, наявність надзвичайних непереборних подій, інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини (як то, зокрема, ненадання (несвоєчасне надання) бюджетних асигнувань або бюджетних зобов`язань заявнику та/або недоведення (несвоєчасне доведення) фінансування видатків до заявника - отримувача бюджетних коштів в обсязі, достатньому для своєчасного виконання ним грошових зобов`язань та/або погашення податкового боргу, а також неперерахування (несвоєчасне перерахування) заявнику з бюджету коштів в обсязі, достатньому для своєчасного виконання ним грошових зобов`язань та/або погашення податкового боргу, у тому числі в рахунок оплати наданих заявником послуг (виконаних робіт, поставлених товарів); загроза виникнення неплатоспроможності (банкрутства) заявника в разі своєчасної та в повному обсязі сплати ним грошового зобов`язання або погашення податкового боргу в повному обсязі; недостатність майна заявника - фізичної особи для своєчасної та у повному обсязі сплати грошового зобов`язання або погашення податкового боргу в повному обсязі або відсутність у нього такого майна; сезонний характер виробництва та/або реалізації товарів (робіт, послуг) заявником; виконання заявником плану реорганізації власного виробництва та/або зміна його організаційної структури, що призводить (може призвести) до значного спаду виробництва протягом певного періоду).

З аналізу наведених норм слідує, що відстрочити або розстрочити виконання рішення можливо лише у виключних випадках за наявності обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Під час вирішення питання про розстрочення виконання рішення суду обов`язково мають враховуватись також інтереси сторони, на користь якої ухвалене рішення, тобто стягувача.

Враховуючи наведене, на даний момент суд не вбачає підстав для розстрочення виконання рішення суду.

Суд роз`яснює відповідачу про можливість звернутися до суду з заявою про розстрочення виконання рішення суду у випадку, якщо з"являться істотні обставини, що ускладнюють таке виконання, і вони будуть підтверджені належними та допустимими доказами.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 141, 259, 274-279, 263-265, 273, 374 ЦПК України, суд -

ухвалив:

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ) грошову компенсацію за належну 1/2 вартості автомобіля марки Audi, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2004 року, номер кузова НОМЕР_2 , який був набутий під час шлюбу та є спільним майном подружжя, що становить 109107,50 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати в сумі 5711,20 грн, в тому числі: 1211,20 гривень судового збору, 4500,00 витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Івано-Франківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Повне рішення складено 09.03.2026.

Головуючий