КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2026 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 754/15166/24

номер провадження: 22-ц/82/818/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач), суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу представника товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» - адвоката Тараненка Артема Ігоровича на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 12 березня 2025 року у складі судді Бабко В.В., у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2024 року товариство з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» (далі - ТОВ «Юніт Капітал») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 14 червня 2021 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» (далі - ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога») та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №734207312, відповідно до умов якого відповідачу надається кредит в розмірі 13 250 грн 00 коп. на умовах повернення та сплати процентів за користування кредитом. ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» свої зобов`язання перед відповідачем за кредитним договором виконало та надало кредит у розмірі 13 250 грн 00 коп. Однак відповідач зобов`язання перед кредитором щодо повернення кредиту та нарахованих процентів не виконав.

Позивач вказував, що 28 листопада 2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та товариством з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» (далі - ТОВ «Таліон Плюс») було укладено договір факторингу №28/1118-01, відповідно до якого клієнт зобов`язується відступити факторові права вимоги, зазначені у реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується прийняти та передати кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених договором. 30 грудня 2023 року між ТОВ «Таліон Плюс» та товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» (далі - ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс») було укладено договір факторингу №30/1023-01, відповідно до якого відбулося відступлення права вимоги, зазначених у відповідних реєстрах прав вимоги. 30 вересня 2024 року між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Юніт Капітал» було укладено договір факторингу №3009/24, відповідно до умов якого позивачу відступлено право грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором.

У зв`язку з тим, що первісний кредитор виконав свої зобов`язання за кредитом перед відповідачем у повному обсязі, надавши кредитні кошти, а відповідач порушив свої зобов`язання за кредитним договором, ТОВ «Юніт Капітал» просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором №73420731 від 14 червня 2021 року у розмірі 45 763 грн 75 коп. та вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 12 березня 2025 року у позові ТОВ «Юніт Капітал» відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник ТОВ «Юніт Капітал» - адвокат Тараненко А.І. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ТОВ «Юніт Капітал» задовольнити в повному обсязі, а також стягнути судові витрати, пов`язані з розглядом справи, а саме, судовий збір у розмірі 6 056 грн 00 коп., витрати на професійну правничу допомогу в сумі 12 000 грн 00 коп., посилаючись на неповне з`ясуванням обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду, обставинам справи та порушення норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідно до алгоритму дій позичальника, останній самостійно ввів свої дані при укладанні кредитного договору №734207312 від 14 червня 2021 року. Таким чином, позичальник самостійно заповнив заявку, у якій вказав свої персональні дані, зокрема: ПІБ, ідентифікаційний код, номер телефону, а також фінансову інформацію. Враховуючи вищевиклалене, відповідач самостійно ввів номер картки, на яку бажав отримати кредитні кошти, відповідно на яку кошти були надіслані. Отже заповненням анкети-заяви позичальник підтвердив прийняття відповідних умов надання кредиту, а також засвідчив, що він повідомлений кредитодавцем у встановленій законом формі про всі умови, повідомлення про які є необхідним відповідно до вимог чинного законодавства України. ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» виконало взяті на себе зобов`язання, а саме: ініціювало платіжним дорученням переказ коштів в загальній сумі 13 250 грн 00 коп. на картковий рахунок відповідача. На підтвердження позовних вимог позивачем надано платіжне доручення № dc975543-ed0e-4abd-92c2-3f1c8e0c9f1b від 14 червня 2021 року з відміткою товариства.

Звертає увагу на те, що ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» є небанківською фінансовою установою, та не надає фінансових платіжних послуг, тому не має повноважень щодо надання документів, що посвідчують переказ коштів (банківських платіжних доручень). ТОВ «Манівео» в межах виконання умов укладеного договору ініціює платіжні операції шляхом подання відповідної платіжної інструкції надавачу фінансових платіжних послуг із зазначенням необхідних реквізитів, які клієнт вказав в заявці на отримання кредитних коштів для їх подальшого зарахування на рахунок отримувача надавачем фінансових платіжних послуг отримувача.

Вказує, що до матеріалів позовної заяви скаржником додано довідку, видану акціонерним товариством «Таскомбанк» (далі - АТ «Таскомбанк»), в якій зазначено про успішне зарахування коштів у розмірі 13 250 грн 00 коп. Таким чином, оскільки первинний кредитор ініціював платіжну операцію шляхом подання відповідної платіжної інструкції надавачу фінансових платіжних послуг із зазначенням необхідних реквізитів, які клієнт вказав в заявці на отримання кредитних коштів для їх подальшого зарахування на рахунок отримувача (боржника) та АТ «Таскомбанк» надав відповідь про те, що відповідне перерахування було здійснено успішно - скаржник довів факт отримання відповідачем коштів, а отже зобов`язання останнього за кредитним договором.

Зазначає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, не врахував усі матеріали справи та помилково визначив, що передача права вимоги відбулася в момент укладення договору факторингу. Проте відповідно до умов договору факторингу, передача права вимоги здійснюється не за самим договором, а за реєстрами, які є додатками до нього. В свою чергу, позивач долучив в суді першої інстанції всі належні докази, а саме: договір факторингу 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року та витяг з реєстру прав вимоги №146 від 10 серпня 2021 року до договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року.

Також вказує, що за умовами договору факторингу №30/1023-01 від 30 жовтня 2023 року, укладеного між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс», основним предметом договору є передача прав вимоги, які зафіксовані в реєстрах прав вимоги - невід`ємній складовій договору. Передача прав здійснюється в момент підписання відповідного реєстру, що засвідчує відступлення прав від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс». Отже витяг з реєстру прав вимоги №1 від 30 жовтня 2023 року підтверджує, що ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» набуло право вимоги до відповідача на суму 45 763 грн 75 коп.

Посилається на те, що відповідно до договору факторингу №3009/24 від 30 вересня 2024 року між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» (Клієнт) та ТОВ «Юніт Капітал» (Фактор), останній набув право грошової вимоги до боржників. Перехід цих прав відбувся на підставі підписаного сторонами акту прийому-передачі реєстру боржників (Додаток №2 до договору), який підтверджує зміну кредитора, згідно з яким ТОВ «Юніт Капітал» отримало право вимоги від відповідача погашення заборгованості на загальну суму 45 763 грн 75 коп.

Враховуючи наведене вважає, що укладання договору факторингу між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» до виникнення кредитних правовідносин з ОСОБА_1 від 14 червня 2021 року не свідчить про недійсність передачі прав вимоги за таким договором новому кредитору, оскільки станом на момент укладення кредитного договору договір факторингу був чинним. Право вимоги по кредитному договору №734207312 від 14 червня 2021 року передані ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» на користь ТОВ «Таліон Плюс» та в подальшому позивачу на підставі реєстру, який оформлений належним чином.

Вважає, що скаржник не зобов`язаний направляти письмове повідомлення боржнику про зміну сторони кредитодавця. Якщо боржник не сплачував заборгованість за кредитним договором ні новому, ні старому кредитору, унаслідок чого в останнього утворилася заборгованість, правильним є стягнення заборгованості на користь нового кредитора, оскільки неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі. Отже, не є підставою для звільнення боржника від виконання кредитного договору те, що він не був повідомлений про відступлення права грошової вимоги, а лише означає виконання боржника свого зобов`язання перед кредитодавцем, з яким укладав договір, що не виконано.

Відповідач ОСОБА_1 не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направив.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову становить 45 763 грн 75 коп., що менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 14 червня 2021 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 було укладено договір кредитної лінії №734207312 (далі - Договір).

Відповідно до п.1.1 укладеного договору, кредитодавець зобов`язується надати позичальнику кредит у вигляді кредитної лінії в розмірі кредитного ліміту на суму 13 250 грн 00 коп. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути та сплатити проценти за користування кредитом відповідно до умов, зазначених у договорі, додатках до нього та Правилах надання грошових коштів у позику.

Згідно з п.1.2 договору, сума кредитного ліміту, вказана в п.1.1 договору, це максимальна сума кредиту, яка протягом строку дії договору одночасно може бути у розпорядженні позичальника.

Пунктом 1.7 договору визначено, що кредитна лінія надається строком на 24 дні від дати отримання кредиту позичальником. У випадку надання першого траншу не в день укладання договору, строк дії кредитної лінії автоматично продовжується на ту кількість днів, на яку відрізняється дата укладання договору по відношення до дати надання першого траншу за договором.

За користування кредитом позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю проценти за користування кредитом, які нараховуються в наступному порядку: виключно на період строку визначеного п. 1.7 договору нарахування процентів за користування кредитом здійснюється щоденно за дисконтною процентною ставкою в розмірі 321,20 процентів річних, що становить 0,88 процентів від суми кредиту за кожен день користування ним; за умови продовження дисконтного періоду, на умовах п.1.8. договору, з наступного дня після закінчення вказаного в п.1.7 договору строку, нарахування процентів за користування кредитом здійснюється за індивідуальною процентною ставкою у розмірі 322,72 процентів річних, що становить 0,88 процентів в день від суми кредиту за кожен день користування ним. Кредитодавець, за своїм вибором, може надати позичальнику знижки на розмір індивідуальної процентної ставки, про що останній інформується в особистому кабінеті (п.п. 1.9, 1.9.1, 1.9.2 договору).

Відповідно до п.2.2.2.1 договору, позичальник зобов`язаний здійснювати повернення суми кредиту та сплату нарахованих процентів на банківський рахунок кредитодавця, що вказаний у реквізитах договору, у строки передбачені договором.

28 листопада 2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» було укладено договір факторингу №28/1118-01, відповідно до умов якого клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором.

28 листопада 2019 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» було укладено додаткову угоду №19 до договору факторингу № 28/1118-01, згідно з якою строк дії договору продовжено до 31 грудня 2020 року. При цьому інші умови договору залишились без змін.

31 грудня 2020 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» було укладено додаткову угоду №26 до договору факторингу №28/1118-01, відповідно до умов якої, зокрема, строк дії договору продовжено до 31 грудня 2021 року.

21 грудня 2021 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» було укладено додаткову угоду №27 до договору факторингу №28/1118-01, в якій сторони погодили продовжити строк дії договору до 21 грудня 2022 року.

31 грудня 2022 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» було укладено додаткову угоду №31 до договору факторингу №28/1118-01, в якій сторони погодили продовжити строк дії договору до 31 грудня 2023 року.

31 грудня 2023 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» було укладено додаткову угоду №32 до договору факторингу №28/1118-01, в якій сторони погодили продовжити строк дії договору до 31 грудня 2024 року.

Відповідно до реєстру прав вимоги №146 від 10 червня 2021 року, ТОВ «Таліон Плюс» набуває право грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 в загальному розмірі 28 697 грн 75 коп.

30 жовтня 2023 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу №30/1023-01, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» набуло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №734207312 від 14 червня 2021 року.

Відповідно до реєстру прав вимоги від 30 жовтня 2023 року, ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» набуває право грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 в загальному розмірі 45 763 грн 75 коп.

30 вересня 2024 року між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Юніт Капітал» було укладено договір факторингу №3009/24, відповідно до умов якого ТОВ «Юніт Капітал» набуло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №734207312 від 14 червня 2021 року.

Відповідно до реєстру боржників до договору факторингу №3009/24, ТОВ «Юніт Капітал» набуває право грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 в загальному розмірі 45 763 грн 75 коп.

Відмовляючи у задоволенні позову ТОВ «Юніт Капітал», суд першої інстанції виходив із того, що кредитний договір №734207312 був укладений 14 червня 2021 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 . Натомість договір факторингу №28/1118-01, за яким ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» відступило право вимоги ТОВ «Таліон Плюс», був укладений 28 листопада 2018 року, майже за три роки до укладання кредитного договору між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем ОСОБА_1 . Суд першої інстанції виснував, що на момент укладення договору факторингу ще не виникло зобов`язання між первісним кредитором ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та боржником ОСОБА_1 . Відтак, у первісного кредитора не виникло право вимоги за зобов`язанням, яке він міг би передати ТОВ «Таліон Плюс», а ТОВ «Таліон Плюс» передати ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс», яке в свою чергу могло б передати право вимоги позивачу ТОВ «Юніт Капітал».

Також суд першої інстанції дійшов висновку про те, що 14 червня 2021 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №734207312, за умовами якого ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» надає відповідачу кредитні кошти в розмірі 31 250 грн 00 коп. Однак в матеріалах справи відсутні первинні банківські документи і, відповідно, належних та допустимих доказів підтвердження обставин зазначених в позові суду не надано.

Крім того, судом першої інстанції установлено, що ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» передало права грошової вимоги ТОВ «Таліон Плюс», яке в свою чергу передало право вимоги ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс», а ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» передало право вимоги до ТОВ «Юніт Капітал». Разом з тим, суд першої інстанції вважав, що у порушення умов п.5.2.4 договору факторингу №28/1118-01, укладеного між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс», у порушення п.5.1.6 договору факторингу №30/1023-01, укладеного між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс», та у порушення п.1.3 договору факторингу №30/09/24, укладеного між ТОВ ФК «Онлайн Фінанс» та «Юніт Капітал», а саме, матеріали справи не містять підтвердження, що боржника повідомляли про передачу персональних даних фактору про відступлення права вимоги та надання інформації про фактора. Таким чином суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не довів належними та допустимими доказами, що до нього перейшло право вимоги за кредитним договором №734207312 від 14 червня 2021 року, укладеним між ОСОБА_1 та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога».

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а сам договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.ст.628, 629 ЦК України).

Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За правилом ч.1 ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі.

Відповідно до положень ч.ч.1, 3 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.

Системний аналіз указаних норм закону свідчить про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що відповідає письмовій формі правочину (ст.ст.205, 207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19.

У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, згідно зі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч.1 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Згідно з ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У відповідності до абз.2 ч.2 ст.639 ЦК України передбачено, що договір, укладений за допомогою інформаційно-комунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-комунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

Статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ч.3 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах (ч.4 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Така пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч.5 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно з ч.6 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом ч.8 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом його підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Отже положення вказаного законодавства свідчать про те, що, з урахуванням особливостей вищевказаного договору, його укладення в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного цифрового підпису позичальника лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно з ст.2 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована; суб`єкт персональних даних - фізична особа, персональні дані якої обробляються; згода суб`єкта персональних даних - добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки.

Частиною 5 ст.6 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено, що обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до ч.6 ст.6 Закону України «Про захист персональних даних» не допускається обробка даних про фізичну особу, які є конфіденційною інформацією, без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

У ч.1 ст.11 Закону України «Про захист персональних даних» встановлено, що підставами для обробки персональних даних є, зокрема, згода суб`єкта персональних даних на обробку його персональних даних; дозвіл на обробку персональних даних, наданий володільцю персональних даних відповідно до закону виключно для здійснення його повноважень; укладення та виконання правочину, стороною якого є суб`єкт персональних даних або який укладено на користь суб`єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб`єкта персональних даних.

Матеріалами справи підтверджується, що договір кредитної лінії №734207312 від 14 червня 2021 року укладений в електронній формі, що відповідає приписам ст.207 ЦК України із застосуванням Закону України «Про електронну комерцію» та підписаний сторонами, відповідно до вимог ст.12 вказаного Закону, а саме позичальником підписано вказаний договір за допомогою одноразового ідентифікатору MNV2FC71 та за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (а.с.59-61).

Ідентифікація позичальника як споживача фінансових послуг на вебсайті товариства проведена відповідно до закону, оскільки ОСОБА_1 передав кредитору персональні дані паспорта, ідентифікаційного номера, дані банківської картки, на яку слід перерахувати кошти, номер телефону, адресу електронної пошти.

Висновок суду першої інстанції про те, що оскільки кредитний договір №734207312 був укладений 14 червня 2021 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 , натомість договір факторингу №28/1118-01, за яким ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» відступило право вимоги ТОВ «Таліон Плюс», був укладений 28 листопада 2018 року, майже за три роки до укладання кредитного договору між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем ОСОБА_1 , тому на момент укладення договору факторингу ще не виникло зобов`язання між первісним кредитором ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та боржником ОСОБА_1 . Відтак у первісного кредитора не виникло право вимоги за зобов`язанням, яке він міг би передати ТОВ «Таліон Плюс», а ТОВ «Таліон Плюс» передати ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс», яка в свою чергу могла б передати право вимоги позивачу ТОВ «Юніт Капітал», колегія суддів вважає помилковим, виходячи з такого.

Як встановлено вище, 28 листопада 2018 року між ТОВ «Манівео» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено договір факторингу №28/1118-01, відповідно до умов якого до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором, що підтверджується витягом з реєстру прав вимоги № 141 від 06 липня 2021 року. Строк дії договору факторингу № 28/1118-01 неодноразово продовжувався на підставі додаткових угод до 31 грудня 2024 року.

За змістом пункту 2.1 договору факторингу №28/1118-01, клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до пункту 4.1 договору факторингу № 28/1118-01, право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами реєстру прав вимог, по формі встановленій у відповідному додатку. Підписанням реєстру прав вимоги сторони засвідчують передачу права вимоги до боржників в повному обсязі, за відповідним реєстром права вимоги.

Згідно з витягом з реєстру прав вимоги від 10 серпня 2021 року №146 до договору між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» факторингу від 28 листопада 2018 року №28/1118-01 ТОВ «Таліон Плюс» отримало право вимоги до ОСОБА_1 .

При цьому, в матеріалах справи наявна довідка №734207312/ФК віл 02 жовтня 2024 року, за якою ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» підтверджує, що 10 серпня 2021 року було здійснено відступлення права вимоги за кредитним договором №734207312 від 14 червня 2021 року, укладеного з ОСОБА_1 , ТОВ «Таліон Плюс» згідно укладеного договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року (а.с.55).

30 жовтня 2023 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу №30/1023-01, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» набуло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №734207312 від 14 червня 2021 року. Відповідно до реєстру прав вимоги від 30 жовтня 2023 року, ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» набуває право грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 в загальному розмірі 45 763 грн 75 коп.

30 вересня 2024 року між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Юніт Капітал» було укладено договір факторингу №3009/24, відповідно до умов якого ТОВ «Юніт Капітал» набуло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №734207312 від 14 червня 2021 року. Відповідно до реєстру боржників до договору факторингу №3009/24, ТОВ «Юніт Капітал» набуває право грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 в загальному розмірі 45 763 грн 75 коп.

Колегія суддів враховує, що майбутня вимога - це право грошової вимоги, що виникне в майбутньому (ч.1 ст.1078 ЦК України), тобто майбутніми мають кваліфікуватися такі права грошової вимоги, що «з`явилися» із тих чи інших договорів, укладених після договору факторингу. Майбутня вимога має піддаватися індивідуалізації не пізніше, аніж в момент її виникнення. Тобто майбутня вимога повинна мати потенційну властивість для ідентифікації в момент її виникнення.

Отже внаслідок послідовного укладення договорів факторингу права вимоги за кредитним договором, укладеного між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 від 14 червня 2021 року №734207312, перейшло від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Юніт Капітал».

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07 січня 2026 року у справі №727/2790/25.

Також колегія судів враховує, що відповідно до ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбаченихст.515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі ст. 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлене договором або законом.

Тобто відступлення права вимоги за змістом означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

У статті 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому у зв`язку із заміною кредитора у зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише суб`єктний склад у частині кредитора.

Згідно з ч.1 ст.513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Такі висновки Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18.

Згідно з ч.1 ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частина 1 ст.18 Закону України «Про споживче кредитування» визначає, що відступлення права вимоги за договором про споживчий кредит здійснюється відповідно до цивільного законодавства з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом. Кредитодавець, який відступив право вимоги за договором про споживчий кредит новому кредитору або залучив колекторську компанію до врегулювання простроченої заборгованості, зобов`язаний протягом 10 робочих днів з дати відступлення права вимоги за договором про споживчий кредит новому кредитору або залучення колекторської компанії до врегулювання простроченої заборгованості повідомити споживача у спосіб, визначений частиною першою статті 25 цього Закону та передбачений договором про споживчий кредит, про такий факт та про передачу персональних даних споживача, а також надати інформацію про нового кредитора або колекторську компанію відповідно (найменування, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, місцезнаходження, інформацію для здійснення зв`язку - номер телефону, адресу, адресу електронної пошти). Зазначений обов`язок зберігається за новим кредитором у разі подальшого відступлення права вимоги за відповідним договором.

Оскільки матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 оскаржував договори факторингу в частині відступлення права вимоги за його кредитним зобов`язанням, то з урахуванням презумпції правомірності правочину колегія суддів вважає, що відступлення (продаж) прав вимоги та майнових прав за цими договорами не суперечить ст.514 ЦК України, а відтак суд першої інстанції неправомірно вважав права відповідача порушеними.

Що стосується висновку суду першої інстанції про те, що в матеріалах справи відсутні первинні банківські документи і суду не надано належних та допустимих доказів підтвердження обставин зазначених в позові, колегія суддів вважає його помилковим, виходячи з такого.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст.ст.76, 77 ЦПК України).

Відповідно до положень ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхиленні або врахування кожного доказу (групи доказів).

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідність застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягара доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто, коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

На підтвердження перерахування ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» ОСОБА_1 коштів на виконання умов договору кредитної лінії №734207312 від 14 червня 2021 року позивачем надані такі документи:

платіжне доручення №dc975543-ed0e-4abd-92c2-3f1c8e0c9f1b від 14 червня 2021 року про переказ 13 250 грн 00 коп. отримувачу ОСОБА_1 , кредитний рах.НОМЕР_3, з призначенням платежу «Переказ коштів згідно договору №734207312 від 14.06.2021, ОСОБА_1 , код НОМЕР_1 , для зарахування на платіжну картку № НОМЕР_2 , без ПДВ. Безготівкове зарахування Moneyveo SFD Visa Transfer» (а.с.79);

лист АТ «Таскомбанк» від 08 серпня 2024 року №3980/47.1.-БТ, в якому вказано, що згідно листа №26/07/27 від 26 липня 2024 року, АТ «Таскомбанк» надає підтвердження, що в рамках договору про організацію взаємодії при переказі коштів фізичним особам №48 від 18 липня 2019 року банком було здійснено перекази грошових коштів на рахунки одержувачів, до яких емітовані електронні платіжні засоби по операціях, що вказані в додатку, в якому міститься інформація про перерахування коштів в сумі 13 250 грн 00 коп. на платіжну картку № НОМЕР_2 (а.с.80);

заявка на отримання грошових коштів в кредит від 14 червня 2021 року, в якій містяться особисті дані ОСОБА_1 та вказано номер карти № НОМЕР_2 (а.с.69).

Тобто вказані документи підтверджують факт перерахування коштів відповідачу відповідно до вимог Закону «Про платіжні послуги».

Так, ст.31 Закону України «Про платіжні послуги» прямо зобов`язує платіжного оператора надавати детальну інформацію про платіжну операцію (частина 4 для платника, частина 5 для отримувача, а також частина 3, якщо є послуга ініціювання платежу). Це підтверджує право кредитора (як платника) та позичальника (як отримувача) вимагати таку інформацію.

Пункти 4 та 5 ч.ч.4, 5 ст.31 Закону України «Про платіжні послуги» чітко визначають, яка інформація має бути надана після виконання операції. Це включає: відомості для ідентифікації операції (що є суттю звіту/листа, який кредитор отримує від платіжного оператора); інформацію про отримувача (номер картки/рахунку позичальника), суму платіжної операції, дату і час зарахування коштів на рахунок отримувача.

Отже враховуючи наведене, колегія суддів реалізуючи дискреційні повноваження щодо оцінки доказів за ст.89 ЦПК України, вважає вказані вище документи платіжного оператора належними та достатніми доказами на підтвердження перерахування коштів відповідачу за кредитним договором.

З наявного у матеріалах справи розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість відповідача за договором кредитної лінії №734207312 від 14 червня 2021 року становить 45 763 грн 75 коп., яка складається із: заборгованості по кредиту у розмірі 13 250 грн 00 коп.; заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом у розмірі 32 513 грн 75 коп.

Вказаний розмір заборгованості також підтверджується даними виписки з особового рахунку за кредитним договором №734207312 (а.с.46).

Дана виписка містить всі необхідні реквізити, включаючи підпис та печатку уповноваженої особи та печатку, що підтверджує її автентичність та відповідність вимогам чинного законодавства. Виписка детально відображає структуру заборгованості, а саме: прострочене тіло кредиту, прострочені відсотки та загальну суму заборгованості. Важливо зазначити, що період заборгованості, вказаний у виписці, охоплює проміжок часу від моменту набуття Позивачем права вимоги до дати формування позовної заяви.

Сума заборгованості, зазначена у виписці, не є результатом нарахувань, здійснених позивачем. Натомість, вона відображає фактичний обсяг боргових зобов`язань, які були нараховані попередніми кредиторами та за якими позивач набув право вимоги в порядку, передбаченому ст. 516 ЦК України.

Виписка з особового рахунку є належним доказом наявності заборгованості відповідача перед позивачем та колегія суддів приймає її до уваги як належний та допустимий доказ.

Щодо нарахованих позивачем відсотків колегія суддів керується таким.

Згідно ч.1 ст.527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Як вбачається зі змісту п.1.7 кредитного договору, кредит надається строком на 24 день від дати отримання кредиту позичальником (з 14 червня 2021 року) (а.с.59-61).

За користування кредитом позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю проценти за користування кредитом, які нараховуються в наступному порядку: виключно на період строку визначеного п. 1.7 договору нарахування процентів за користування кредитом здійснюється щоденно за дисконтною процентною ставкою в розмірі 321,20 процентів річних, що становить 0,88 процентів від суми кредиту за кожен день користування ним; за умови продовження дисконтного періоду, на умовах п.1.8. договору, з наступного дня після закінчення вказаного в п.1.7 договору строку, нарахування процентів за користування кредитом здійснюється за індивідуальною процентною ставкою у розмірі 322,72 процентів річних, що становить 0,88 процентів в день від суми кредиту за кожен день користування ним. Кредитодавець, за своїм вибором, може надати позичальнику знижки на розмір індивідуальної процентної ставки, про що останній інформується в особистому кабінеті (п.п. 1.9, 1.9.1, 1.9.2 договору).

В матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_1 виконав вимоги п.1.8 договору та активував функцію продовження строку дисконтного періоду.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі №444/9519/12, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Згідно з пунктом 6.23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 оплата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У пункті 6.20. цієї постанови також зазначається, що термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Враховуючи встановлені вище обставини, колегія суддів приходить до висновку, що у позивача відсутнє право вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості за простроченими відсотками поза межами дії строку кредитного договору.

Тому позовні вимоги ТОВ «Юніт Капітал» в частині стягнення заборгованості за відсотками поза межами дії кредитного договору, тобто після 08 липня 2021 року, є безпідставними і задоволенню не підлягають.

З огляду на викладене, сума процентів, яка погоджена сторонами та підлягає нарахуванню лише в межах строку дії кредитного договору (з 14 червня 2021 року по 08 липня 2021 року), становить 2 798 грн 40 коп. Зазначений розмір визначено апеляційним судом шляхом перерахунку процентів за належний період користування кредитом та зіставлення його із загальним розміром нарахувань, відображених у матеріалах справи за період з 14 червня 2021 року по 10 серпня 2021 року (а.с. 44).

Таким чином, з урахуванням встановлених обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Юніт Капітал» підлягає стягненню сума основного боргу в розмірі 13 250 грн 00 коп. та проценти в розмірі 2 798 грн 40 коп., оскільки відповідно до ст.1054 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути кредит і сплатити проценти на умовах договору, а згідно з ч.1 ст.1048 ЦК України право кредитодавця на проценти існує в межах і порядку, визначених договором.

Водночас колегія суддів враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду (зокрема, щодо застосування ч.2 ст.625 ЦК України у разі прострочення), відповідно до якої після спливу визначеного договором строку кредитування право кредитодавця нараховувати договірні проценти припиняється, а захист майнових інтересів кредитора у подальшому здійснюється за правилами відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.

За таких обставин вимоги про стягнення процентів, нарахованих поза межами строку дії кредитного договору, є безпідставними.

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення решти процентів у сумі 29 715 грн 35 коп. ( 32 513 грн 75 коп. - 2 798 грн 40 коп.), оскільки такі нарахування здійснені за період коли строк правомірного користування кредитом уже закінчився, а отже вони не відповідають правовій природі процентів як плати за користування коштами.

Разом із тим, відповідно до загальних засад виконання зобов`язань (ст.ст. 526, 527 ЦК України) та з урахуванням принципу належного виконання, колегія суддів бере до уваги, що відповідач здійснював платежі в рахунок погашення заборгованості, а саме: 27 липня 2021 року - 15 грн 00 коп., 10 серпня 2021 року - 15 447 грн 75 коп., що в сукупності становить 15 462 грн 75 коп., та підтверджується розрахунком заборгованості, складеним ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (а.с. 44).

Тому такі платежі підлягають обов`язковому зарахуванню при визначенні остаточного розміру заборгованості, що може бути стягнутий, оскільки вони зменшують фактичний обсяг невиконаного грошового зобов`язання.

Відтак, з урахуванням здійснених відповідачем оплат та виходячи з погоджених до стягнення сум основного боргу і процентів у межах строку кредитування, колегія суддів вважає, що остаточна сума заборгованості, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Юніт Капітал», становить 585 грн 65 коп. (13 250 грн 00 коп. + 2 798 грн 40 коп. - 15 462 грн 75 коп.).

З урахуванням установлених обставин справи, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення позову, оскільки матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 13 250 грн за договором від 14 червня 2021 року, а право вимоги за цим зобов`язанням у порядку ст.ст. 512, 514 ЦК України перейшло до ТОВ «Юніт Капітал». Водночас проценти за користування кредитом можуть нараховуватися лише в межах строку кредитування - до 08 липня 2021 року, що узгоджується з положеннями ст.ст. 1048, 1054 ЦК України та правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, тому підлягають стягненню лише проценти за цей період у сумі 2 798 грн 40 коп. Таким чином, загальний розмір зобов`язання становить 16 048 грн 40 коп., однак з урахуванням здійснених ОСОБА_1 платежів на загальну суму 15 462 грн 75 коп. фактичний залишок заборгованості складає 585 грн 65 коп., що і підлягає стягненню, тоді як у решті позовних вимог слід відмовити як безпідставних.

Згідно з ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Наведені порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, є підставою для часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду згідно з вимогами ч.1 ст.376 ЦПК України та ухвалення нового рішення про задоволення частково позовних вимог.

У відповідності до ч.13 ст.141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення по суті спору, то відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, на апеляційний суд покладається обов`язок вирішити питання про розподіл судових витрат.

Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (ч.ч.1-2 ст.133 ЦПК України).

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в ст.ст. 141-142 ЦПК України.

В апеляційній скарзі представник ТОВ «Юніт Капітал» - адвокат Тараненко А.І. заявив клопотання про стягнення понесених позивачем витрат на правничу допомогу під час розгляду справи у суді першої та апеляційної інстанції у сумі 12 000 грн 00 коп.

Відповідно до ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до п.п.1, 2 ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною 8 ст.141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ч.4 ст.137 ЦК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, а також у постановах Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19, від 12 січня 2022 року у справі № 750/10242/20.

На обґрунтування розміру понесених позивачем витрат на правничу допомогу під час розгляду справи в сумі 12 000 грн 00 коп. до матеріалів справи надано:

- копію договору про надання правничої допомоги №0110/24 від 01 жовтня 2024 року, укладеного між ТОВ «Юніт Капітал» і адвокатським бюро «Тараненко та партнери», за умовами якого клієнт доручає, а адвокатське бюро приймає на себе зобов`язання надавати правничу допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим договором (а.с.47-48);

- акт прийому-передачі наданих послуг від 01 жовтня 2024 року, згідно з яким адвокатським об`єднанням надано послуги у суді першої інстанції на загальну суму 6 000 грн 00 коп. (а.с.51);

- акт прийому-передачі наданих послуг від 10 квітня 2025 року, згідно з яким адвокатським об`єднанням надано послуги у суді апеляційної інстанції на загальну суму 6 000 грн 00 коп. (а.с.51);

Таким чином у цій справі документально підтверджено понесення ТОВ «Юніт Капітал» витрат на професійну правничу допомоги в загальному розмірі 12 000 грн 00 коп.

Відповідач із запереченнями щодо заявленого розміру витрат на правничу допомогу та/або клопотанням про їх зменшення як до суду першої інстанції, так і до суду апеляційної інстанції, не звертався і матеріали справи не містять жодних доказів ініціювання питання про неспівмірність таких витрат.

За таких обставин, з огляду на приписи ст.137 ЦПК України, відповідно до яких зменшення витрат на правничу допомогу можливе лише за клопотанням іншої сторони, колегія суддів позбавлена правових підстав для їх зменшення з власної ініціативи.

Разом з тим, колегія суддів враховує, що відповідно до п.3 ч.2 ст. 141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За наслідками розгляду справи судом апеляційної інстанції задоволено та стягнуто із відповідача 585 грн 00 коп., що становить 1,28% від заявлених до стягнення 45 736 грн 75 коп., що становить 100% позовних вимог.

Оскільки позивачем документально підтверджено понесення витрат на професійну правничу допомогу під час апеляційного розгляду справи у загальному розмірі 12 000 грн 00 коп., розмір витрат, що підлягає відшкодуванню, визначається шляхом пропорційного розподілу.

Розрахунок здійснюється таким чином: 12 000 грн 00 коп. ? 1,28%, що становить 153 грн 60 коп.

Також з матеріалів справи вбачається, що за звернення до суду з позовом ТОВ «Юніт Капітал» сплатило 2 422 грн 00 коп. судового збору (а.с.57), а за звернення до суду з апеляційною скаргою товариство сплатило 3 633 грн 60 коп. (а.с.125), що в сумі становить 6 055 грн 00 коп., яка також підлягає поділу пропорційно задоволених позовних вимог та становить 77 грн 51 коп.

За таких обставин, розмір витрат на правничу допомогу становить 153 грн 60 коп., а розмір сплаченого судового збору становить 77 грн 51 коп., які підлягають стягненню з відповідача відповідно до ст.ст.137, 141, 142 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» - адвоката Тараненка Артема Ігоровича задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 12 березня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» заборгованість за договором кредитної лінії №734207312 від 14 червня 2021 року у розмірі 585 (п`ятсот вісімдесят п`ять) грн 00 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 153 (сто п`ятдесят три) грн 60 коп. та судовий збір у розмірі 77 (сімдесят сім) грн 51 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: