ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2026 року

м. Хмельницький

Справа № 686/21376/25

Провадження № 22-ц/820/696/26

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Янчук Т.О. (суддя-доповідач),

Грох Л.М., Ярмолюка О.І.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 грудня 2025 року (суддя Стефанишин С.Л.) за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Універсал Банк», ОСОБА_2 про повернення помилково перерахованих коштів,

в с т а н о в и в :

У липні 2025 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до акціонерного товариства «Універсал Банк» (далі АТ «Універсал Банк»), ОСОБА_2 про повернення помилково перерахованих коштів.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 04.05.2025 року з рахунку ОСОБА_1 списані грошові кошти в сумі 71133,00 грн. на рахунок в АТ «Банк Альянс», який належить ОСОБА_2 , даний переказ підтверджується платіжною інструкцією №7APE-EHBB-K398-C2PC від 04.05.2025 року. При цьому між нею та ОСОБА_2 жодних цивільно-правових, господарських, фінансових зобов`язань не існувало, а тому відповідачка набула ці кошти без достатньої правової підстави.

З врахуванням викладеного позивачка просила повернути помилково перераховані грошові кошти з рахунку НОМЕР_1 в АТ «Банк Альянс», який належить ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на рахунок НОМЕР_2 в АТ «Унівесал Банк» в сумі 71133,00 грн.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 грудня 2025 року у задоволенні позовних відмовлено.

Суд керувався тим, позивачем не доведено та не надано доказів, що переказ коштів 04.05.2025 року на суму 71133 грн., на рахунок в АТ «Банк Альянс», який належить ОСОБА_2 був помилковим, чи неналежним.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував того, що позивачка не знайома з відповідачкою, будь яких підтверджень щодо перерахування коштів з свого рахунку ОСОБА_1 не надавала, про списання коштів з свого рахунку фактично дізналася із сповіщень банку, кошти вибули поза її волею, жодних договірних відносин із ОСОБА_2 у неї не було, як і усних домовленостей. Позивачка не знає ОСОБА_2 , ні її адреси, ні номеру телефону. Також зазначила, що в період з 03.05.2025 року по 04.05.2025 року з рахунків позивачки були зняті кошти на рахунки невідомих їй осіб, що підтверджено платіжними інструкціями, долученими до матеріалів справи.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Універсал Банк» не погоджується із доводами апеляційної скарги, просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін. Зазначило, що АТ «Універсал Банк» не є набувачем зазначених коштів та не їх власником, тому є неналежним відповідачем у даній справі. У спірних правовідносинах набувачем та власником коштів є особа, на рахунок якої був виконаний грошовий переказ. Позивачем не доведено, що даний переказ був помилковий чи неналежним, позивач жодним чином (доказом) не доводить твердження про помилковість даного переказу.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

В силу ч. 13 ст. 7, ч. 2 ст. 247 ЦПК України у такому випадку судове засідання не проводиться, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Згідно вимог частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 08 квітня 2019 року між ОСОБА_1 та АТ «Універсал Банк», укладено та особисто підписано анкету заяву договору про надання банківських послуг щодо відкриття позивачу поточного рахунку № НОМЕР_2 у гривні.

Відповідно до п.3 Анкети заяви клієнт підтверджує, що ознайомлений з умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами, таблицею обчислення вартості кредиту та паспортом споживчого кредиту, згідно чинного законодавства України.

Позивач ОСОБА_1 є користувачем платіжної картки відкритих у АТ «Універсал Банк» № НОМЕР_3 .

Факт отримання позивачем платіжної картки банку і користування грошовими коштами в межах кредитного ліміту для власних потреб визнається позивачкою та АТ «Універсал Банк».

Згідно платіжної інструкції №7АРЕ-ЕНВВ-К398-С2РС від 04.05.2025 року ОСОБА_1 з рахунку № НОМЕР_2 ( НОМЕР_4 ) АТ «Універсал Банк», перерахувала ОСОБА_2 на рахунок № НОМЕР_1 , АТ «Банк Альянс» 71133,00 грн. з призначенням платежу «поповнення рахунку».

На підставі виписки про рух по картці № НОМЕР_3 за 04.05.2025 року підтверджено зарахування в сумі 71133,00 грн. з картки клієнта на рахунок ОСОБА_2

АТ «Універсал Банк» у своїх поясненнях щодо заявлених позовних вимог зазначило, що ОСОБА_1 як клієнт банку використовувала фінансовий номер +153. Вхід до мобільного застосунку «Монобанк» клієнта ОСОБА_1 було здійснено за допомого біометричного входу (ідентифікація за допомогою ока, пальців, обличчя), що підтверджується історією входів клієнта (а.с.36). Після входу в мобільний застосунок «Монобанк», позивачка особисто здійснила грошові перекази (р2р) на картки отримувачам, серед яких є ОСОБА_2 . Тобто дані перекази грошових коштів були ініційовані самим клієнтом ОСОБА_1 .

На момент отримання банком платіжної інструкції у мобільному застосунку «Монобанк», банк не отримував повідомлень від клієнта про втрату ним платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації, про компрометацію особистого електронного ключа або іншої інформації, яка б викликала/спричинила у банку сумнів в належності переказів. Оскільки ініціація операцій за рахунком клієнта була здійснена засобами і у спосіб, що в повній мірі відповідає умовам договору, то у банку не було підстав для відхилення ініційованих операцій.

Згідно відповіді АТ «Банк Альянс» у ОСОБА_2 відкритий 1 рахунок в АТ «Банк Альянс» згідно заявиприєднання до публічного договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб АТ «Банк Альянс» та надання банківської послуги картка «Стартова» № НОМЕР_5 від 28.03.2025 року, рахунок НОМЕР_1 картка № НОМЕР_6 і закритий 26.05.2025 року.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Схожий по суті висновок зроблений в пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18 (провадження №12-79гс19), в якій вказано, що «…водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.04.2019 у справі №390/34/17 (провадження №61-22315сво18) зазначено, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України).

Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того, чи підлягають поверненню безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 04.08.2021 у справі №185/446/18 (провадження №61-434 св 20), від 11.01.2023 у справі №548/741/21 (провадження №61-1022 св 22).

Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 04.08.2021 у справі №185/446/18 та від 11.01.2023 у справі №548/741/21.

Як вбачається із матеріалів справи, на спростування яких позивачкою не надано інших доказів, ОСОБА_1 сплатила ОСОБА_2 кошти в сумі 71133 грн., із зазначенням призначення платежу «поповнення рахунку», достовірно знаючи, що між нею та відповідачем відсутні зобов`язання.

Враховуючи, що ОСОБА_1 добровільно сплатила 71113 грн. за відсутності жодних зобов`язань, колегія суддів вважає, що поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків) та недобросовісною, отже, відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення безпідставно набутих грошових коштів.

Вказане узгоджується з постановою Верховного Суду від 17.04.2024 у справі №127/12240/22.

Посилання позивача на те, що суд не врахував того, що позивачка не знайома з відповідачкою, будь яких підтверджень щодо перерахування коштів з свого рахунку ОСОБА_1 не надавала, про списання коштів з свого рахунку фактично дізналася із сповіщень банку, жодних договірних відносин із ОСОБА_2 у неї не було, як усних домовленостей, колегія суддів відхиляє, оскільки як вбачається із повідомлення АТ «Універсал Банк» вхід до мобільного за стосунку «Монобанк» клієнта ОСОБА_1 було здійснено за допомого біометричного входу (ідентифікація за допомогою ока, пальців, обличчя), що підтверджується історією входів клієнта (а.с.36). Після входу в мобільний застосунок «Монобанк», позивачка особисто здійснила грошові перекази (р2р) на картки отримувачам, серед яких є ОСОБА_2 . Платіж було здійснено на платіжну картку емітовано не АТ «Універсал Банк», а тому персональних даних про власника отримувача коштів у АТ «Універсал Банк» не має.

Крім того, позивачка в суді не спростувала тієї обставини, що свідомо перерахувала спірні кошти саме ОСОБА_2 .

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Оскільки в задоволені апеляційної скарги відмовлено, підстави для розподілу судового збору відсутні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 грудня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 10 березня 2026 року.

Судді: Т.О. Янчук

Л.М. Грох

О.І. Ярмолюк