Справа №489/5231/24
Провадження № 22-ц/812/338/26
Провадження № 22-ц/812/377/26
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 березня 2026 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.

із секретарем судового засідання - Лівшенком О.С.,

за відсутності учасників справи, які належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційні скарги

ОСОБА_1 , подану адвокатом Заливчим Ярославом Валерійовичем та ОСОБА_2

на рішення Інгульського районного суду м. Миколаєва від 17 листопада 2025 року, повний текст рішення складено того ж дня, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Кокорєвим В.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , треті особи, яка не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Друга Миколаївська державна нотаріальна контора Миколаївської області, приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Нікітін Руслан Володимирович, про визнання договорів купівлі-продажу та дарування недійсними та застосування наслідків їх недійсності

В С Т А Н О В И В :

18 липня 2024 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи - Друга Миколаївська державна нотаріальна контора Миколаївської області, приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Нікітін Р.В., про визнання договору купівлі-продажу недійсними та застосування наслідків його недійсності.

В обґрунтування позову зазначала, що у період часу з грудня 1999 року по травень 2011 року, вона та відповідач ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі та мають вже повнолітню доньку - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На підставі рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 лютого 2015 року, з ОСОБА_1 на її користь стягнуто аліменти на утримання спільної доньки у розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму щомісячно, починаючи з 09 грудня 2014 року і до досягнення дитиною повноліття. Постановою державного виконавця від 23 червня 2015 року відкрито Виконавче провадження № 47931705, з виконання виконавчого листа № 490/15006/14-ц, виданого 14 лютого 2015року Центральним районним судом м. Миколаєва.

26 вересня 2019 року, державний виконавець отримала відповідь з Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків з додатками, зокрема послужною книжкою моряка та посвідчення особи моряка на ім`я ОСОБА_1 . Відповідно до виписки з рахунків відповідача в Акціонерному товаристві «Перший український міжнародний банк» за період з 2015 року до 2019 року ОСОБА_1 отримував доходи у доларах США. 30 березня 2020 року, державний виконавець здійснила перерахунок заборгованості відповідача ОСОБА_1 зі сплати аліментів за період з грудня 2014 року до 13 листопада 2019 року, відповідно до якого заборгованість ОСОБА_1 за цей період становить 567 089,18 грн.

В подальшому, на підставі рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 06 вересня 2023 року у справі № 490/2116/20, яке постановою Миколаївського апеляційного суду від 20 листопада 2023 року залишено без змін, з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_6 , стягнуто неустойку (пеню) за несвоєчасну сплату аліментів за період з 01.01.2015 року по 24 березня 2021 у розмірі 500 000 грн та розподілені судові витрати.

За заявою позивача від 10 жовтня 2024 року було уточнено заявлені нею позовні вимоги, в обґрунтування яких зазначала, що їй стало відомо про те, що відповідач ОСОБА_1 належну йому квартиру АДРЕСА_1 відчужив своїй дружині ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 24 листопада 2023 року.

Після чого ОСОБА_4 за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 12 грудня 2023 року, відчужила цю квартиру ОСОБА_2 .

Відчужуючи зазначене вище нерухоме майно на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 знали про боргові зобов`язання ОСОБА_1 , про судову справу щодо стягнення з нього неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів за відповідний період, та через деякий час, після набрання відповідним рішенням законної сили, відповідач ОСОБА_1 беззаперечно передбачав ті негативні наслідки для себе, у випадку виконання судового рішення № 490/2116/20, шляхом звернення стягнення на зазначене вище нерухоме майно, а отже діяв недобросовісно, і такі дії відповідача ОСОБА_1 , беззаперечно направлені на уникнення матеріальної відповідальності, а відтак оспорюваний правочин є фраудаторним, тобто вчиненим на шкоду кредитору.

Крім того, після відчуження належного ОСОБА_1 нерухомого майна, у нього, як боржника відсутнє будь-яке інше майно, вартість якого може задовольнити вимоги позивача, як кредитора.

Посилаючись на викладене, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач остаточно просила визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1 , який укладений 24 листопада 2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідчений державним нотаріусом Другої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області Токіой І.В., зареєстрований за номером № 1-261, недійсним (фраудаторним); визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який укладений 12 грудня 2023 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Нікітіним Р.В., зареєстрований за номером № 1186, недійсним (фраудаторним); відновити становище, яке існувало до порушення, застосувавши наслідки недійсності оскаржуваних договорів та витребувати вказану квартиру на користь ОСОБА_1 .

Рішенням Інгульського районного суду м. Миколаєва від 17 листопада 2025 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог - Друга Миколаївська державна нотаріальна контора Миколаївської області, приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Нікітін Р.В., про визнання договорів купівлі-продажу та дарування недійсними та застосування наслідків їх недійсності задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , який укладений 24 листопада 2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідчений державним нотаріусом Другої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області Токіой Іриною Вікторівною, зареєстрований за номером № 1-261.

Відновлено становище, яке існувало до порушення, застосовано наслідки недійсності договору дарування від 24 листопада 2023 року та договору купівлі-продажу від 12 грудня 2023 року, шляхом витребування з чужого незаконного володіння та повернення у власність квартири АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 .

В задоволенні інших вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2422 грн 92 коп., тобто по 807 грн 64 коп. з кожного.

Мотивуючи рішення суд першої інстанції зазначав, що після ухвалення постанови Миколаївським апеляційним судом від 20 листопада 2023 року (дати остаточного визначення (формування) заборгованості ОСОБА_1 перед ОСОБА_3 щодо стягнення пені), тобто у період коли відповідач ОСОБА_1 достеменно знав про наявність у нього заборгованості, останній здійснив відчуження належного йому на праві власності нерухомого майна за безвідплатним договором (договором дарування) своїй дружині - відповідачу ОСОБА_4 , будучи при цьому достовірно обізнаним про необхідність виконання свого зобов`язання.

Сукупність обставин, а саме: дата укладення 24.11.2023 року - через 4 дні після ухвалення апеляційним судом постанови, безоплатність, особа обдарованої, яка є дружиною дарувальника, не переоформлення особових рахунків комунальних підприємств на обдаровану, свідчить про те, що договір був спрямований не на настання реальних правових наслідків, а для уникнення звернення стягнення на майно боржника.

Суд вважав, що така поведінка боржника є недобросовісною та свідчить про зловживання правом, оскільки направлена на приховування цього майна від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, що в свою чергу шкодить інтересам кредитора.

Крім того, як слідує зі змісту спірного договору купівлі-продажу від 12 грудня 2023 року відповідач ОСОБА_4 майже одразу, а саме через 4 дні після укладення договору дарування, пішла замовляти оцінку вартості квартири в ТОВ "Бюро оцінки "Пакт" з метою оформлення договору купівлі-продажу.

За такого, суд першої інстанції виснував, що відчуження ОСОБА_1 належної йому квартири за спірним договором дарування суттєво зменшує його платоспроможність та тягне неможливість звернення стягнення на майно боржника, та дійшов висновку про фраудаторність оспорюваного договору дарування, тобто такого, що вчинений на шкоду позивачу ОСОБА_3 .

Крім того, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_2 могла знати про незаконність відчуження квартири, оскільки між укладенням договору дарування та договору купівлі-продажу пройшов незначний проміжок часу, а саме менше 20-ти днів, про що вона могла дізнатись ознайомившись з договором дарування, та як наслідок могла вчинити дії щодо перевірки наявності судових справ або спорів.

Вимоги про визнання договору купівлі-продажу спірної квартири недійсним суд першої інстанції вважав такими, що не підлягають задоволенню у зв`язку з відсутністю необхідності додатково визнавати цей договір недійсним.

Не погодивши з рішенням суду ОСОБА_1 , діючи через свого представника ОСОБА_7 , оскаржив його в апеляційному порядку.

Посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Так, апелянт зазначав, що презумпція правомірності правочину може бути спростована тільки вагомими доказами, які у своїй сукупності засвідчують шкідливість вчиненого правочину, вживання права на зло. ОСОБА_2 не знала і не могла знати про боргові зобов`язання відповідача ОСОБА_1 .

Зокрема договір дарування від 24 листопада 2023 року за реєстровим №1-261 укладався між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , будь-якої участі в цьому правочині відповідач ОСОБА_2 не приймала.

Договір купівлі-продажу від 12 грудня 2023 року за реєстровим №1186 укладався не боржником ОСОБА_1 , а між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 , що вказує на об`єктивну неможливість обізнаності ОСОБА_2 щодо боргових зобов`язань ОСОБА_1 .

Рішення суду про стягнення аліментів апелянтом виконано в повному обсязі. При цьому, не за рахунок майна, належного боржнику, а за рахунок грошових коштів, отриманих боржником як заробітна плата.

Рішення по справі №490/2116/20 про стягнення неустойки за несвоєчасну сплату аліментів за відповідний період також відповідач виконає, як тільки в нього з`явиться така можливість. Адже в теперішній час він не працює, доходи не отримує, та очікує виклику у рейс, після чого працюючи за спеціальністю, буде отримувати заробітну плату, а відтак і погашати заборгованість.

Крім цього, у разі визнання недійсним договору купівлі-продажу, буде порушений баланс інтересів сторін, зокрема ОСОБА_2 , яка належним чином виконала цей правочин, яка не є пов`язаною особою з боржником, в результаті буде позбавлена житла, яке є єдиним місцем її проживання, і за яке вона вже понесла відповідні витрати, пов`язані з його ремонтом та подальшим обслуговуванням.

На думку апелянта, судом першої інстанції не враховувано те, що квартира, яка є предметом оспорюваних позивачем правочинів, була отримана ним у спадщину, тобто цей актив є таким, що не придбавався відповідачем за особисті кошти. Зважаючи на це апелянт посилався на те, що його дії щодо оформлення спадщини, вказують не на те, що він вчинив після оформлення спадщини фраудаторний правочин (договір дарування), а навпаки свідчать про його добросовісну поведінку. Адже якби він мав намір ухилитися від виконання рішення суду, чи вчинити дії на шкоду кредитору (позивачу), то не оформулював би спадщину на своє ім`я.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та застосування наслідків недійсності правочину відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 є власницею квартири АДРЕСА_1 . Підставою виникнення права власності є договір купівлі - продажу від 12 грудня 2023 року, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Нікітіним Р.В. та зареєстрованим в реєстрі за № 1186.

Відповідно до зазначеного договору, продавець - ОСОБА_4 , володіла відчужуваною квартирою на підставі договору дарування і була її особистою приватною власністю. Продаж квартири вчинено за ціною 359 900 грн, які були одержані продавцем від покупця до оформлення договору купівлі-продажу. Нормами цього ж договору визначено про передачу квартири від продавця покупцю. Пунктом 4.12 договору встановлено, що нотаріусом, до вчинення правочину, встановлена дійсність намірів сторін правочину, а також будь-яких заперечень стосовно умов правочину. Правочин укладено при повному розумінні його значення та наслідків.

Вказує, що за договором купівлі-продажу від 12 грудня 2023року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 досягли взаємної домовленості, щодо відчужуваного майна, досягли усіх істотних умов договору купівлі-продажу, що підтверджується самим договором, здійснили реальну передачу майна та сплатили належну суму грошових коштів.

Відтак, ОСОБА_4 мала всі законні права на відчуження власного нерухомого майна без врахування інтересів позивачки ОСОБА_3 , що в свою чергу свідчить про безпідставність позовних вимог до ОСОБА_2 .

Вказує, що в позовній заяві зазначено, що у справі № 490/2116/20 рішенням від 06 вересня 2023 року Центрального районного суду м. Миколаєва, яке постановою від 20 листопада 2023 року Миколаївського апеляційного суду залишено в силі, з відповідача ОСОБА_1 стягнуто неустойку (пеню) за несвоєчасну сплату аліментів. Як наслідок укладеного договору купівлі-продажу від 12 грудня 2023 року позивачка вважає його фраудаторним, тобто вчиненим на шкоду кредитору, тобто позивачки ОСОБА_3 .

Звертає увагу, що позивачка не є кредитором продавця за договором купівлі-продажу - ОСОБА_4 , а також ОСОБА_2 .

Крім того, відповідач ОСОБА_1 не є стороною договору купівлі-продажу від 12 грудня 2023 року.

Тобто, вважати саме цей договір таким, що вчинений відповідачем ОСОБА_1 на шкоду позивачки є необґрунтованим. Відтак, в розумінні судової практики спірний договір купівлі-продажу від 12 грудня 2023 року не є фраудаторним.

Вказує, що позовна заява містить вимогу щодо скасування рішення приватного нотаріуса, як державного реєстратора. При цьому позивачем не наводиться жодного обґрунтування того, що зазначене рішення державного реєстратора було проведене з порушенням порядку реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за відповідачем ОСОБА_2 .

Відтак, вимога щодо скасування рішення приватного нотаріуса, як державного реєстратора підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства і підлягає відмові у задоволені із зазначених підстав.

Крім того зазначає, що грошові кошти, за які було придбано оспорювану квартиру були заощаджені з грошового забезпечення чоловіка апелянта, який проходив службу в АТО та до цього часу у власності ні у апелянта ні у її чоловіка житлової нерухомості ніколи не було.

Відзиву на вказану апеляційну скаргу від учасників справи до суду не надходило.

Про дату, час та місце розгляду справи учасники справи повідомлені належним чином, у судове засідання не з`явилися.

Від позивача ОСОБА_3 надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Рішення суду першої інстанції вважає законним і обґрунтованим, просила залишити його без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

Справу розглянуто за відсутності учасників справи, що не суперечить приписам частини 2 статті 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 слід залишити без задоволення.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції повній мірі відповідає.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ( змінила прізвище з ОСОБА_9 на ОСОБА_10 після реєстрації шлюбу 22 вересня 2023 року з ОСОБА_11 ) перебували у зареєстрованому шлюбі з 25 грудня 1999 року, який рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 травня 2011 року розірвано ( т.1 а.с.14,15).

Від шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 мають вже повнолітню доньку ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( т.1 а.с.16).

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 лютого 2015 року (справа №490/15006/14-ц) з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_13 на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стягнуто аліменти у розмірі частини від усіх видів заробітку, починаючи з 09 грудня 2014 року і до досягнення дитиною повноліття ( т.1 а.с.17-19).

26 березня 2021 року постановою державного виконавця закінчено виконавче провадження №47931705 з примусового виконання виконавчого листа №490/15006/14-ц, виданого 14 лютого 2015 року, у зв`язку з повним фактичним виконанням рішення боржником ( т.1 а.с.177).

У зв`язку з порушенням відповідачем ОСОБА_1 свого обов`язку з виконання вищевказаного рішення суду, рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 06 вересня 2023 року у справі № 490/2116/20, яке постановою Миколаївського апеляційного суду від 20 листопада 2023 року залишено без змін, з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_6 , стягнуто неустойку (пеню) за несвоєчасну сплату аліментів за період з 01.01.2015 року по 24 березня 2021 у розмірі 500 000 грн ( т.1 а.с.20-25,26-36).

22 грудня 2023 року Центральним районним судом м. Миколаєва видано виконавчий лист з примусового виконання вищевказаного рішення суду у справі № 490/2116/20 та державним виконавцем 27 грудня 2023 року було відкрито виконавче провадження №7368251. Відповідно до відповіді Центрального відділу ДВС у м. Миколаєві від 14 жовтня 2024 року станом на 14 жовтня 2024 року залишок боргу по виконавчому провадженню № 73682511 складає 547400 грн ( т.1 а.с.133).

14 листопада 2014 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ( т.1 а.с.177-178).

ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Другої Миколаївської державної нотаріальної контори 04 грудня 2015 року та свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Другої миколаївської державної нотаріальної контори 23 листопада 2023 року належала квартира АДРЕСА_1 ( т.1 а.с.37,134,182).

24 листопада 2023 року ОСОБА_1 подарував належну йому на праві власності вищевказану квартиру ОСОБА_4 ( т.1 а.с.182- 174).

12 грудня 2023 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 та за останньою зареєстровано право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно ( т.1 а.с.19,94-96).

Відповідно до листів: АТ "Миколаївобленерго" від 10 червня 2025 року між АТ "Миколаївобленерго" та ОСОБА_2 15 січня 2024 року було укладено договір споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії ; МКП "Миколаївводоканал" від 08 травня 2025 року особовий рахунок за адресою: АДРЕСА_2 переоформлено на ОСОБА_2 , довідки про відсутність заборгованості за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення на ім`я ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_14 не видавалися; КП "Миколаївкомунтранс" від 09 травня 2025 року, 19 грудня 2023 року за зверненням ОСОБА_2 було здійснено перерахунок особового рахунку НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_2 , довідки про відсутність заборгованості за послуги не оформлювалися; АТ "Оператор газорозподільні системи "Миколаївгаз" від 19 травня 2025 року особовий рахунок № НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_3 відкрито на ОСОБА_15 (т. 1 а.с. 196, 197, 200-209).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості вимог позивача. Колегія судді погоджується з таким висновком зважаючи на таке.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України).

Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».

У постанові Верховного Суду у складі колегії судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року у справі № 761/40240/21 (провадження № 61-13013св23) вказано, що: «Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).

З урахуванням викладених у позовній заяві в обґрунтування вимог про недійсність договору дарування обставин ОСОБА_2 вважає спірний договір дарування таким, що укладений на шкоду його як кредитора (стягувача у виконавчому провадженні) інтересів.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23) зазначено, що «необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину».

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (див. подібний висновок в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 листопада 2020 року в справі № 569/6427/16 (провадження № 61-39814 св18)).

Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Боржник, який відчужує майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості, або виникнення у нього обов`язку зі сплати боргу, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, спрямованого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19).

За висновками Верховного Суду у постанові від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.

Отже, Верховний Суд вже сформував усталену судову практику про можливість оскарження фраудаторного правочину особою (не стороною правочину), чиї майнові інтереси порушує правочин, якщо ця особа доведе, що власник майна уклав договір та відчужив за ним майно, свідомо погіршивши свій майновий стан з метою уникнення відповідальності перед кредитором, та зазначив, що належним способом захисту прав чи інтересів відповідного кредитора є повернення сторін у первісний стан, тобто відновлення ситуації, яка існувала до цього.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У справі, яка переглядається, судом першої інстанції встановлено, що після перегляду в апеляційному порядку справи 490/2116/20, постановою Миколаївським апеляційним судом від 20 листопада 2023 року, остаточно визначено заборгованость ОСОБА_1 перед ОСОБА_3 щодо стягнення пені. Отже у період коли відповідач ОСОБА_1 достеменно знав про наявність у нього заборгованості, останній, після того як отримав свідоцтво про право на спадщину за законом від 23 листопада 2023 року на спірну квартиру, здійснив відчуження належного йому на праві власності нерухомого майна квартири АДРЕСА_4 за безвідплатним договором (договором дарування) своїй дружині - відповідачу ОСОБА_4 , будучи при цьому достовірно обізнаним про необхідність виконання свого зобов`язання.

Сукупність обставин, а саме: дата укладення договору 24 листопада 2023 року, тобто, на наступний день після отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом та через 4 дні після ухвалення апеляційним судом постанови, безоплатність, особа обдарованої, яка є дружиною дарувальника, не переоформлення особових рахунків комунальних підприємств на обдаровану, свідчить про те, що договір був спрямований не на настання реальних правових наслідків, а для уникнення звернення стягнення на майно боржника.

Надані суду першої інстанції відповідачем ОСОБА_1 копії квитанцій на підтвердження погашення заборгованості, були враховані виконавцем при наданні довідки щодо розміру заборгованості перед позивачем.

Більш того, відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на відсутність доказів його неплатоспроможності, зазначив, що не має іншого доходу ніж заробітна плата моряка, але на зараз він не має роботи, чим фактично підтвердив відсутність у нього майна, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями.

Більш того, недобросовісність відповідача ОСОБА_1 , не бажання виконувати рішення суду про стягнення пені підтверджується і відповіддю Центрального відділу ДВС у м. Миколаєві від 14 жовтня 2024 року з якої вбачається, що станом на 14 жовтня 2024 року залишок боргу по виконавчому провадженню № 73682511 складає 547400 грн. Протягом примусового періоду від боржника надійшли кошти у розмірі 2900 грн, з яких: 300 грн. перераховано до державного бюджету (витрати виконавчого провадження), 327 грн виконавчий збір та 2272.50 грн. на користь стягувача ( т.1 а.с.133).

Колегією суддів не заперечується той факт, що ОСОБА_4 набувши право власності на спірну квартиру, вправі була розпоряджатися нею на свій розсуд. Проте розуміючи необхідність вчинення договору дарування, принаймі отримавши кошти від продажу цієї квартири та зважаючи на наявність боргу у ОСОБА_1 , мали змогу сплатили борг за рахунок грошових коштів, отриманих від продажу квартири у розмірі 359 900 грн. Проте доказів сплати боргу матеріали справи не містять.

Отже наведені обставин доводять той факт, що відповідач ОСОБА_1 діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення позивачем на його майно як боржника.

Зважаючи на викладене, встановивши, що оспорюваний договір дарування, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , спрямований на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення коштів із ОСОБА_1 як боржника, суд першої інстанції, з яким погоджується апеляційний суд, зробив обґрунтований висновок про визнання договору дарування недійсними на підставі статей 3, 13, 203, 215 ЦК України як вчиненого на шкоду кредитору (фраудаторного).

Висновки судів у цій справі не суперечать правовим позиціям Верховного Суду, які викладені у постановах, що зазначені заявником у касаційній скарзі.

Укладаючи фраудаторний правочин, боржник свідомо бажає настання правових наслідків у вигляді вибуття відповідного майна з його володіння. Набувач такого майна, який безпосередньо пов`язаний з боржником або з інших обставин не міг не знати про фраудаторний характер правочину, є недобросовісним набувачем.

У разі подальшого відчуження набувачем отриманого на виконання фраудаторного правочину майна на користь іншої особи, яка не є пов`язаною з боржником та водночас не обізнана про придбання майна в особи, що не мала права його відчужувати, такий добросовісний набувач не повинен приймати на себе тягар неправомірних і недобросовісних дій боржника та його недобросовісного контрагента, пов`язаних із вчиненням правочину на шкоду кредиторам та виведенням майна тощо.

Визнання фраудаторного правочину недійсним не є безумовною підставою для витребування відчуженого за ним майна з володіння останнього набувача. Необхідною передумовою для цього є встановлення обставин щодо недобросовісності саме цього набувача.

Колегія суддів звертає увагу, що будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності (див. постанову Верховного Суду від 14 січня 2020 року у справі № 489/5148/18).

Крім того, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства (див. постанову Верховного Суду від 07 лютого 2024 року у справі № 753/11680/20).

Водночас Верховний Суд у постановах від 05 лютого 2025 року у справі № 453/208/22, від 19 листопада 2025 року у справі № 953/7213/21 звертав увагу, що на відміну від безоплатних правочинів, укладення яких вже може вказувати на недобросовісність сторін такого правочину, у випадку відчуження майна за оплатним правочином момент його укладення сам по собі не є достатньою підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Суд першої інстанції, зазначав, що із спірного договору купівлі-продажу від 12 грудня 2023 року відповідач ОСОБА_4 майже одразу, а саме через 4 дні після укладення договору дарування, замовляти оцінку вартості квартири в ТОВ "Бюро оцінки "Пакт" з метою оформлення договору купівлі-продажу.

Зважаючи на таке відповідач ОСОБА_2 в сукупності мала б звернути увагу на ці обставини, принаймні маленькі проміжки часу між договорами 24 листопада 2023 року та 12 грудня 2023 року, за якими відчужувалося спірне нерухоме майно та проводилась оцінка, мало викликати у відповідача як добросовісного набувача сумніви.

А відтак відповідач ОСОБА_2 могла знати про незаконність відчуження квартири, оскільки між укладенням договору дарування та договору купівлі-продажу пройшов незначний проміжок часу, а саме менше 20-ти днів, про що вона могла дізнатись ознайомившись з договором дарування, та як наслідок могла вчинити дії щодо перевірки наявності судових справ або спорів.

До обставин, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору, зокрема, належить момент укладення договору.

Будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про обґрунтованість та законність рішення суду.

Ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності, що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Доводи апелянта про те, що оспорюваний правочин не є фраудаторним, оскільки ні ОСОБА_4 , ні ОСОБА_2 не є кредиторами позивача фіктивним, не спростовують висновки суду щодо укладення цих договору з метою ухилення від виконання грошового зобов`язання на користь позивача.

Оскільки в цьому випадку дії ОСОБА_1 під час укладення оспорюваних правочинів можна оцінити як зловживання правом на шкоду правам інших осіб з метою уникнення звернення стягнення на належне йому нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 під час примусового виконання рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 06 вересня 2023 року в цивільній справі № 490/2116/20.

Твердження апелянта про наявність процесуальних порушень, зокрема об`єднання в одному провадженні вимог щодо скасування рішення нотаріуса як державного реєстратора, які не підлягають розгляду порядку цивільного судочинства є безпідставними, оскільки після уточнення своїх вимог позивач таку вимогу не заявляла.

За своїм змістом усі доводи апеляційних скарг зводяться до незгоди з наданою судом першої інстанції оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, разом з тим доказів на спростування встановлених судом першої інстанції обставин апелянтами до апеляційної скарги не надано.

З огляду на вище викладене колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з повним з`ясуванням обставин справи, є правильним та обґрунтованим.

Щодо клопотання про закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини 1 статті 255 ЦПК України.

09 лютого 2026 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду з клопотанням про скасування оскаржуваного рішення та закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини 1 статті 255 ЦПК України, в обґрунтування якого зазначав, що після відкриття апеляційного провадження у цій справі апелянтом ОСОБА_1 були повністю виконані зобов`язання, встановлені судовим рішенням по справі 489/2116/20, а тому виконавче провадження №73682511 з примусового виконання виконавчого листа у цій справі, виданого Центральним районним судом м. Миколаєва 22 грудня 2023 року, постановою державного виконавця від 03 лютого 2026 року закінчено на підставі пункту 9 частини1 статті 40 Закону України « Про виконавче провадження».

Підстави для закриття провадження у справі визначені у статті 255 ЦПК України.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України встановлено, що суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.

Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення за умови, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Такі висновки викладені в постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 20 вересня 2021 року у справі №638/3792/20, постановах Верховного Суду від 20 лютого 2024 року у cправі №916/1042/22, від 10 квітня 2024 року у справі №754/11753/21, від 22 травня 2024 року у справі №204/1150/23.

Між тим, зважаючи на предмет спору у цій справі - визнання недійсними договору дарування та купівлі- продажу, сплата боргу у іншій справі №490/2116/20 не свідчить про наявність підстав для закриття провадження у справі у цій справі у зв`язку з відсутністю предмету спору, оскільки це самостійні вимоги. Сплата боргу (виконання зобов`язання) не усуває підстав для визнання правочину недійсним. За вказаних обставин провадження може бути закрито, якщо позивач відкличе позов або сторони укладуть мирову угоду, зафіксувавши, що порушене право відновлено, а предмет спору зник, що оспорювання правочину більше не має на меті захист прав позивача.

Зважаючи на викладене, відсутні підстави для закриття провадження у справі за наведених у заяві обставин.

Відповідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , подану адвокатом Заливчим Ярославом Валерійовичем та Проказової Віолети Анатоліївни залишити без задоволення, рішення Інгульського районного суду м. Миколаєва від 17 листопада 2025 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 11 березня 2026 року.