провадження № 22-ц/824/2109/2026 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

04 березня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Надточий К.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , поданою представником ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , поданою представником ОСОБА_6 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 червня 2025 року, ухвалено під головуванням судді Хромової О.О., у м. Києві, повний текст рішення виготовлено 12 червня 2025 року, у справі за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2024 року КП «Київтеплоенерго»звернулося до суду із позовом в якому, з урахуванням уточнення позовних вимог, просило стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_2

заборгованість за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 20 014,97 грн., та з централізованого постачання гарячої води у розмірі 48 073,64 грн,

заборгованість за спожиті з 01 травня 2018 року по

31 жовтня 2021 року послуги з централізованого опалення у розмірі 24 073,07 грн. та з централізованого постачання гарячої води у розмірі 116 847,93 грн.,

заборгованість за спожиті з 01 листопада 2021 року по 31 липня 2024 року послуги з постачання теплової енергії у розмірі 19 970,22 грн. та з централізованого постачання гарячої води у розмірі 78 219,25 грн.,

заборгованість по оплаті за абонентське обслуговування за постачання теплової енергії - 1 043,73 грн., заборгованість по оплаті за абонентське обслуговування за постачання гарячої води - 526,74 грн.,

заборгованість по внескам за обслуговування вузлів комерційного обліку послуги з централізованого опалення у розмірі 80,64 грн.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 квітня 2018 року № 591 КП «Київтеплоенерго» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам, у зв`язку із чим КП «Київтеплоенерго» здійснює з 01 травня 2018 року надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. На виконання вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року на підставі типового договору, підготовлено та опубліковано договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води в газеті «Хрещатик» від 28 березня 2018 року № 34 (5085). Свідоцтвом повного і беззастережного акцепту (прийняття) умов договору є факт отримання послуг споживачем. Квартира за адресою: АДРЕСА_1 , під`єднана до внутрішньобудинкової системи теплопостачання, а тому відповідачі є споживачами послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води. Відповідачі від послуг централізованого опалення та/або постачання гарячої води у встановленому чинним законодавством порядку не відмовлявся, проте своєчасно не сплачували за спожиті послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, в результаті чого утворилась заборгованість, яка станом на 01 серпня 2024 року складає 239 110,47 грн.Також за період до 31 жовтня 2021 року у відповідачів існує заборгованість по внескам за обслуговування вузлів комерційного обліку послуги з централізованого опалення у розмірі 80,64 грн. та за період з 01 листопада 2021 року з плати за абонентське обслуговування з послуг з постачання теплової енергії у розмірі 1 043,73 грн. та з плати за абонентське обслуговування з послуг з постачання гарячої води у розмірі 526,74 грн. Крім того, позивач на підставі договору про відступлення права вимоги від 11 жовтня

2018 року № 602-18, укладеного з Публічним акціонерним товариством «Київенерго» прийняв право вимоги до відповідачів з оплати спожитих послуг до 01 травня 2018 року з надання послуг з централізованого опалення та/або з централізованого постачання гарячої води у розмірі 68 088,61 грн., що включені до розрахунку заборгованості.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12 червня 2025 року позов КП «Київтеплоенерго» задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства Виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» заборгованість за спожиті послуги централізованого опалення/постачання теплової енергії та/або постачання гарячої води у розмірі 280 912,71 грн., з яких:

- заборгованість за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 11 250,90 грн. та з централізованого постачання гарячої води у розмірі 28 900,23 грн., що разом становить 40 151,13 грн.;

- заборгованість за спожиті з 01 травня 2018 року по 31 жовтня 2021 року послуги з централізованого опалення у розмірі 24 073,07 грн. та з централізованого постачання гарячої води у розмірі 116 847,93 грн., що разом становить 140 921,00 грн.;

- заборгованість за спожиті з 01 листопада 2021 року по 31 липня 2024 року послуги з постачання теплової енергії у розмірі 19 970,22 грн. та з централізованого постачання гарячої води у розмірі 78 219,25 грн., що разом становить 98 189,47 грн.;

- заборгованість по оплаті за абонентське обслуговування за постачання теплової енергії у розмірі 1 043,73 грн.;

- заборгованість по оплаті за абонентське обслуговування за постачання гарячої води у розмірі 526,74 грн.;

- заборгованості по внескам за обслуговування вузлів комерційного обліку послуги з централізованого опалення у розмірі 80,64 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просять скасувати рішення суду першої інстанції в частині солідарного стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованості, через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , вказують, що вони є неналежними відповідачами у даній справі, оскільки останні хоча і зареєстровані в даній квартирі, але не проживають в ній, що було підтверджено іншими відповідачами у відзиві на позовну заяву, а саме ОСОБА_11 та ОСОБА_10 . Крім того, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не отримували від суду ухвалу про відкриття провадження та позовну заяву з додатками до неї, а тому не могли надати до суду докази зміни свого місця проживання. Також зазначають, що ОСОБА_2 набув повної цивільної дієздатності лише 07 березня 2024 року, тоді як суд стягнув солідарно заборгованість в тому числі з ОСОБА_2 починаючи з березня 2017 року. Крім того, вказують, що суд першої інстанції розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, при цьому суд першої інстанції відмовив відповідачам ОСОБА_11 та ОСОБА_10 у клопотанні про розгляд справи у порядку загального позовного провадження.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 , ОСОБА_4 просять скасувати рішення суду першої інстанції в частині солідарного стягнення з ОСОБА_5 , ОСОБА_4 заборгованості, через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_5 , ОСОБА_4 зазначають, що вони є неналежними відповідачами у даній справі, оскільки останні хоча і зареєстровані в даній квартирі, але не проживають в ній, що було підтверджено іншими відповідачами у відзиві на позовну заяву, а саме ОСОБА_11 та ОСОБА_10 . Також вказують, що, вони не отримуваливід суду ухвалу про відкриття провадження та позовну заяву з додатками до неї, а тому не могли надати до суду докази зміни свого місця проживання. Крім того, вказують, що суд першої інстанції розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, при цьому суд першої інстанції відмовив відповідачам ОСОБА_11 та ОСОБА_10 у клопотанні про розгляд справи у порядку загального позовного провадження.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційні скарги задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що відповідачі зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 та є споживачами послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, які постачає Комунальне підприємство виконавчого органу Київради «Київтеплоенерго».

Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від

27 грудня 2017 року № 1693 «Про деякі питання припинення Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу міста Києва від 27 вересня 2001 року, укладеної між Київською міською державною адміністрацією та акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго» КП «Київтеплоенерго» визначено підприємством, за яким закріплено на праві господарського відання майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, що повернуто з володіння та користування ПАТ «Київенерго».

За розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 квітня 2018 року № 591 КП «Київтеплоенерго» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам, отже, з 01 травня 2018 року надання послуг з центрального опалення та постачання гарячої води здійснює КП «Київтеплоенерго».

Згідно з наданими суду розрахунками заборгованості станом на 01 серпня 2024 рокуу відповідачів наявна заборгованість за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, що складає 239 110,47грн., яка складається із заборгованості за спожиті з 01 травня 2018 року по 31 жовтня 2021 року послуги з централізованого опалення у розмірі 24 073,07 грн. та з централізованого постачання гарячої води у розмірі 116 847,93 грн., заборгованість за спожиті з 01 листопада 2021 року по 31 липня 2024 року послуги з постачання теплової енергії у розмірі 19 970,22 грн. та з централізованого постачання гарячої води у розмірі 78 219,25 грн., заборгованість по оплаті за абонентське обслуговування за постачання теплової енергії - 1 043,73 грн., заборгованість по оплаті за абонентське обслуговування за постачання гарячої води - 526,74 грн., заборгованість по внескам за обслуговування вузлів комерційного обліку послуги з централізованого опалення у розмірі 80,64 грн., заборгованість по внескам за обслуговування вузлів комерційного обліку послуги з постачання гарячої води у розмірі 0,00 грн.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції за заявою відповідачів ОСОБА_10 та ОСОБА_11 застосував строки позовної давності до частини позовних вимог, а саме що виникли до березня 2017 року, зокрема, з постачання теплової енергії (централізованого опалення) у розмірі 8 764,07 грн., з постачання гарячої води у розмірі 19 173,41 грн. тастягнув з відповідачів на користь позивача заборгованість за спожиті: до 01 травня 2018 року послуг з централізованого опалення у розмірі 11 250,90 грн., та централізованого постачання гарячої води у розмірі 28 900,23 грн., заборгованості за спожиті з 01 травня 2018 року по 31 жовтня 2021 року послуги з централізованого опалення у розмірі 24 073,07 грн. та з централізованого постачання гарячої води у розмірі 116 847,93 грн., а також заборгованість за спожиті з 01 листопада 2021 року по 31 липня2024 року послуги з постачання теплової енергії у розмірі 19 970,22 грн. та з централізованого постачання гарячої води у розмірі 78 219,25 грн., що в загальному розмірі складає 279 261,60 грн. та заборгованості по оплаті за абонентське обслуговування за постачання теплової енергії у розмірі 1 043,73 грн., а також заборгованості по оплаті за абонентське обслуговування за постачання гарячої води у розмірі 526,74 грн., а також заборгованості по внескам за обслуговування вузлів комерційного обліку послуги з централізованого опалення у розмірі 80,64 грн.

Апеляційний суд не в повній мірі погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Правовідносини між сторонами регулюються нормами Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Закону України «Про теплопостачання», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила).

Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року (в редакції Закону, чинної на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Згідно із частиною першою статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються, зокрема, на комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» були визначені права та обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг, за якими споживач, зокрема, має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, та зобов`язаний оплачувати їх у строки, встановлені договором або законом.

Згідно із статтями 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію і у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії теплопостачальної організації остання має право на стягнення заборгованості.

Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім вищенаведених положень цивільного законодавства, закріплений також у статті 162 ЖК Української РСР.

Згідно частини першої статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Аналогічні положення містить уведений в дію 01 травня 2019 року Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року, згідно частини першої статті 9 якого споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Згідно пункту 18 Правил розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць, а оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.

Пунктом 30 Правил передбачено що споживач зобов`язаний оплачувати послуги в установлені договором строки та дотримуватися вимог нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг.

Виходячи зі змісту статті 526 ЦК України, цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

При розгляді такої категорії спорів слід враховувати правовий висновок, викладений у постанові від 20 квітня 2016 року Верховного Суду України при розгляді справи № 6-2951цс15, предметом якої був спір про стягнення боргу за надані комунальні послуги, відповідно до якого, хоча у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» зазначено, що відносини між учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 вказаного Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17, де Велика Палата погодилася з висновками судів першої й апеляційної інстанцій про те, що у сторін спору є фактичні договірні відносини щодо надання відповідних житлово-комунальних послуг, а відсутність укладеного письмового договору не звільняє відповідача від обов`язку оплати за надані такі послуги та не знайшла підстав для відступу від висновку Верховного Суду України у постанові від 20 квітня 2016 року при розгляді справи № 6-2951цс15 (пункти 19-20).

В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якими вони фактично користувалися ними. При цьому наявність чи відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Наявність відносин між сторонами, отже і виникнення цивільних прав та обов`язків, підтверджується діями сторін: постачальник надає послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, надсилає споживачу платіжні документи (рахунки) на оплату спожитої енергії, а споживач отримує послуги та має здійснювати оплату виставлених рахунків.

Судом встановлено, що відповідачі зареєстровані та є споживачами послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 , які надавало ПАТ «Київенерго», а після 01 травня 2018 року - КП «Київтеплоенерго». Відповідачами належним чином не проводилась оплата спожитих комунальних послуг, а тому наявні невиконані боргові зобов`язання перед позивачем за надані комунальні послуги.

На підтвердження позовних вимог КП «Київтеплоенерго» надало: розрахунки заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за період з 01 травня 2018 року по 01 серпня 2024 року; копії витягів з додатку до договору про відступлення права вимоги (цесії) від 11 жовтня 2018 року № 602-18.

Судом встановлено, що відповідачі не відмовлялися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 .

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження направлення відповідачами на адресу КП «Київтеплоенерго» заперечень щодо надання послуг теплопостачання та гарячого водопостачання.

Доказів неотримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 ,відповідачами суду також не надано.

Як вбачається з позовної заяви, відповідачі своєчасно не сплачували за спожиті послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, в результаті чого утворилася заборгованість, станом на 01 серпня 2024 року складає 240 761,58 грн., та складається за спожиті з 01 травня 2018 року по

31 жовтня 2021 року послуги з централізованого опалення у розмірі 24 073,07 грн. та з централізованого постачання гарячої води у розмірі 116 847,93 грн., заборгованість за спожиті з 01 листопада 2021 року по 31 липня 2024 року послуги з постачання теплової енергії у розмірі 19 970,22 грн. та з централізованого постачання гарячої води у розмірі 78 219,25 грн., заборгованість по оплаті за абонентське обслуговування за постачання теплової енергії - 1 043,73 грн., заборгованість по оплаті за абонентське обслуговування за постачання гарячої води - 526,74 грн., заборгованість по внескам за обслуговування вузлів комерційного обліку послуги з централізованого опалення у розмірі 80,64 грн., що тягне за собою право позивача вимагати сплати цих коштів в судовому порядку.

Відповідачами не спростовано належними та допустимими доказами у справі факт наявності та розміру заборгованості за надані послуги з централізованого постачання гарячої води та централізованого опалення надані після 01 травня 2018 року, будь-яких доказів на спростування наданого позивачем розрахунку заборгованості чи контррозрахунку суми заборгованості відповідачами не надано.

Зважаючи на встановлені обставини справи та норми закону, колегія суддів приходить до висновку, що надані позивачем розрахунки заборгованості після травня 2018 року є належним та допустимим засобом доказування у цій справі та в сукупністю з іншими доказами свідчать про порушення відповідачем умов публічного договору (оферти) та вимог закону щодо своєчасної оплати фактично спожитої комунальної послуги, яка надавалася позивачем у спірний період.

Поряд з цим, звертаючись до суду з даним позовом, позивач серед іншого, просив стягнути з відповідачів заборгованість за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води.

З матеріалів справи, вбачається, що позивач на підставі договору № 602-18 про відступлення права вимоги (цесії) від 11 жовтня 2018 року, укладеного з ПАТ «Київенерго», прийняв право вимоги до відповідача щодо заборгованості за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 20 014,97 грн. та з централізованого постачання гарячої води у розмірі 48 073,64 грн.

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України).

Стороною позивача надано суду додаток № 1 та додаток № 2 до даного договору, в яких зазначено перелік споживачів право вимоги щодо заборгованості з оплати послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води яких відступлено позивачу.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Заявляючи вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 11 250,90 грн. та з централізованого постачання гарячої води у розмірі 28 900,23 грн. позивач не звернув уваги, що жодного доказу наявності такої заборгованості, часу та підстав її виникнення матеріали справи не містять.

В даному випадку відступлення ПАТ «Київенерго» певної суми заборгованості на користь позивача, ніяким чином не підтверджує її наявність та обґрунтованість.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19), сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони.

Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України).

За змістом ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Всупереч вимогам зазначених норм закону, позивач, стверджуючи про отримання права вимоги зазначеної заборгованості від ПАТ «Київенерго», не надав суду ні оригіналу, ні належним чином засвідченої копії, ні витягу з договору про відступлення права вимоги (цесії) від 11 жовтня 2018 року № 602-18. Наявна на ст. 80 т.1 на фотокопія першої та останньої сторінки договору не є оригіналом, не є засвідченою належним чином копією та не є засвідченим витягом, що в силу вимог ст. 95 ЦПК України не дає суду апеляційної інстанції підстав вважати дану фотокопію письмовим доказом.

Також апеляційний суд не приймає до уваги, розрахунок заборгованості з постачання теплової енергії та гарячої води в період до 01 травня 2018 року, який зроблено та подано позивачем, оскільки такий розрахунок по суті є лише твердженням позивача, яке не створює для суду обов`язок вважати обставини, зазначені в такому твердженні доведеними. (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Подаючи до суду вказаний розрахунок, позивач не звернув уваги, що в період, за який зроблений розрахунок, а саме до 01 травня 2018 року, він не був виконавцем цих послуг.

З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що розрахунок боргу за надані послуги з постачання теплової енергії та гарячої води за період до 01 травня 2018 року, не може бути зроблений особою, яка ці послуги не надавала, а відтак є не належним доказом та не може прийматись до уваги.

Разом з тим будь-якого розрахунку заборгованості за вказані послуги, зробленого особою, яка їх надавала в зазначений період, а саме ПАТ «Київенерго», позивач суду не надав.

Суд першої інстанції застосовуючи строк позовної давності щодо заборгованості в цій частині та частково стягуючи її, не звернув уваги, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, провадження № 61-20952св19).

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідачів заборгованості за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення та з централізованого постачання гарячої води є не доведеними та задоволенню не підлягають.

Щодо доводів апеляційних скарг, щодо кола споживачів комунальних послуг, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Частиною 1 статті 543 ЦК України передбачено, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Дані норми закону регулюють відносини, що виникають при пасивній солідарності (множинності осіб на стороні боржника).

Згідно частини 4 вищевказаної статті, виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором.

Отже, після виконання солідарного зобов`язання незалежно від того, виконане воно всіма боржниками або одним із них, воно повністю припиняється. Натомість виникає нове зобов`язання між боржником, який виконав зобов`язання, й іншими боржниками, яке визначено положеннями ст. 544 ЦК України.

Аналіз наведених положень закону вказує на те, що позивач має право вимагати виконання обов`язку щодо сплати житлово-комунальних послуг як від власника квартири, так і від будь-якої іншої особи, яка зареєстрована або проживає у житлі власника, адже така особа на рівні з власником користується усіма житлово-комунальними послугами.

За таких обставин, апеляційний суд, не дивлячись на не оскарження рішення суду іншими відповідачами, переглядає рішення в повному обсязі щодо усіх відповідачів за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , які є солідарними боржниками.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що у спірний період відповідачі фактично не проживали у квартирі АДРЕСА_2 , а отже не користувалися житлово-комунальними послугами, колегія суддів відхиляє, оскільки факт не проживання відповідачів у квартирі, в якій вони зареєстровані, не звільняє їх від обов`язку нести витрати з оплати послуг, які забезпечують утримання відповідного майна.

Посилання в апеляційних скаргах на те, що відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 не отримували від суду ухвалу про відкриття провадження та позовну заяву з додатками до неї, а тому не могли надати до суду докази зміни свого місця проживання, апеляційний суд відхиляє оскільки відповідачі не були позбавленні можливості заявити клопотання про долучення додаткових доказів на стадії апеляційної інстанції в порядку ч. 3 ст. 367 ЦПК України.

Зазначені вище докази не були долученні і до апеляційної скарги.

Відповідно до положень пункту 6 частини 1 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у редакції на час виникнення спірних правовідносин, споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї при відповідному документальному оформленні, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно пункту 6 частини 1 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач має право на неоплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, за умови документального підтвердження відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг.

У пункті 29 Правил зазначено, що споживач має право на зменшення розміру плати у разі тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї на підставі письмової заяви споживача та офіційного документа, що підтверджує його/їх відсутність (довідка з місця тимчасового проживання, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби, відбування покарання).

Відповідності до пп. 11 п. 37 Правил надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 5 липня 2019 р. № 690, споживач має право на неоплату вартості послуг у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів за умови документального підтвердження відповідно до умов договору.

Отже, для припинення нарахування позивачем вартості послуги з постачання гарячої води, відповідачі повинні були звернутись з даним питання до позивача у відповідності до вимог зазначених правил.

Матеріали справи не містять доказів, що відповідачі звертались до позивача з заявами та відповідними доказами та просили у зв`язку з їх не проживанням в квартирі припинити нарахування плати за послуги з постачання гарячої води.

Доводи апеляційних скарг, що суд першої інстанції розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, що є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного рішення, апеляційний суд відхиляєз огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

В пунктах 1, 2 частини 6 статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

На час звернення позивача до суду з даним позовом у 2024 році прожитковий мінімум для працездатних осіб становив 3 028,00 грн. Тобто тридцять розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 90 840,00 грн.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ціна позову складає 308 850,19грн. Отже, ціна позову не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Сукупний аналіз наведених обставин та положень закону вказує на те, що судом першої інстанції обґрунтовано розглянуто дану справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що немає підстави скасовувати оскаржуване рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених пунктом 7 частини третьої статті 376 ЦПК України.

Разом з тим, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо солідарного стягнення заборгованості з відповідача ОСОБА_2 .

Так, згідно з Єдиного державного демографічного реєстру від 11 жовтня 2024 року (т.1, ас. 106), вбачається, відповідач ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно з ч.1 ст. 47 ЦПК України здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.

Відповідно до ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Обсяг цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється цим Кодексом і може бути обмежений виключно у випадках і в порядку, встановлених законом.

Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років (малолітня особа), має право самостійно вчиняти дрібні побутові правочини. Правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість; здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом. Малолітня особа не несе відповідальності за завдану нею шкоду (ст. 31 ЦК України).

Крім правочинів, передбачених статтею 31 цього Кодексу, фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право: самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами; самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом; бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи; самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім`я (грошовими коштами на рахунку). Неповнолітня особа вчиняє інші правочини за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників (ч.1, 2 ст. 32 ЦК України).

Згідно зі ст. 33 ЦК України неповнолітня особа особисто несе відповідальність за порушення договору, укладеного нею самостійно відповідно до закону. Неповнолітня особа особисто несе відповідальність за порушення договору, укладеного за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальника. Якщо у неповнолітньої особи недостатньо майна для відшкодування збитків, додаткову відповідальність несуть її батьки (усиновлювачі) або піклувальник. Неповнолітня особа несе відповідальність за шкоду, завдану нею іншій особі, відповідно до статті 1179 цього Кодексу.

Повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття) (ст. 34 ЦК України).

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Оскільки ОСОБА_2 на час утворення заборгованості у період з травня 2018 року до 01 серпня 2024 року був неповнолітнім, перебував на утриманні батьків, він не мав обов`язку нести відповідальність за зобов`язаннями останніх з оплати житлово-комунальних послуг.

За таких обставин позовні вимоги щодо стягнення з відповідача ОСОБА_2 заборгованості за послуги з опалення та гарячої води за період з травня 2018 року до 2024 року не підлягають до задоволення через не належність відповідача.

Розглядаючи справу по суті, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, висновки суду першої інстанції частково не відповідають фактичним обставинам справи, не ґрунтуються на наявних у справі доказах, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по суті вимог позивача.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі позовної заяви Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» сплатило судовий збір у розмірі 4 632,75 грн. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню з відповідачів пропорційно до задоволеної частини позовних вимог (77,95%), а саме у розмірі 3 611,22 грн., тобто по 515,88 грн. з кожного.

При подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 сплатили судовий збір у розмірі 6 320,54 грн. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог апеляційної скарги, сплачений відповідачами судовий збір підлягає стягненню з позивача пропорційно до задоволеної частини позовних вимог (22,05%), а саме у розмірі 1 393,67 грн. на користь ОСОБА_1 .

При цьому, оскільки позовні вимоги до ОСОБА_2 не підлягають задоволенню в повному обсязі сплачений відповідачем ОСОБА_2 судовий збір підлягає стягненню з позивача на його користь у розмірі 6 320,54 грн.

При подачі апеляційної скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 сплатили судовий збір у розмірі 6 320,54 грн. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог апеляційної скарги, сплачений відповідачами судовий збір підлягає стягненню з позивача пропорційно до задоволеної частини позовних вимог (22,05%), а саме у розмірі 1 393,67 грн. кожному.

Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Враховуючи зазначене, суд вважає за можливе стягнути з КП «Київтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 різницю між сумою судового збору, яка підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача, та сумою, яку позивач має компенсувати відповідачам. Така різниця становить 375,95 грн. (1 393,67-515,88), тобто по 877,79 грн. кожному.

На підставі викладеного, керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , подану представником ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 червня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_7 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_5 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , ОСОБА_9 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_5 , ОСОБА_10 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_6 , ОСОБА_11 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_7 на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (КМДА) «Київтеплоенерго», місце знаходження: м. Київ, Площа Івана Франка, 5, ідентифікаційний код 40538421 заборгованість:

за спожиті з 01 травня 2018 року по31 жовтня 2021 року послуги з централізованого опалення у розмірі 24 073,07 (двадцять чотири тисячі сімдесят три) гривні 07 копійок та з централізованого постачання гарячої води у розмірі 116 847,93 (сто шістнадцять тисяч вісімсот сорок сім) гривень 93 копійки,;

за спожиті з 01 листопада 2021 року по 31 липня 2024 року послуги з постачання теплової енергії у розмірі 19 970,22 (дев`ятнадцять тисяч дев`ятсот сімдесят) гривень 22 копійки та з централізованого постачання гарячої води у розмірі 78 219,25 (сімдесят вісім тисяч двісті дев`ятнадцять) гривень 25 копійок;

заборгованість по оплаті за абонентське обслуговування за постачання теплової енергії - 1 043,73 (одна тисяча сорок три) гривні 73 копійки;

заборгованість по оплаті за абонентське обслуговування за постачання гарячої води - 526,74 (п`ятсот двадцять шість) гривень 74 копійки;

заборгованість по внескам за обслуговування вузлів комерційного обліку послуги з централізованого опалення у розмірі 80,64 (вісімдесят) гривень 64 копійки.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_9 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_5 , ОСОБА_7 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_10 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_6 , ОСОБА_11 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_7 на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (КМДА) «Київтеплоенерго», місце знаходження: м. Київ, Площа Івана Франка, 5, ідентифікаційний код 40538421 судовий збір у розмірі 515,88 (п`ятсот п`ятнадцять) гривень 88 копійок з кожного.

Стягнути з Комунального підприємства виконавчого органу Київради (КМДА) «Київтеплоенерго», місце знаходження: м. Київ, Площа Івана Франка, 5, ідентифікаційний код 40538421 на користь ОСОБА_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_5 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , судовий збір у розмірі 375,95 (триста сімдесят п`ять) гривень 95 копійок.

Стягнути з Комунального підприємства виконавчого органу Київради (КМДА) «Київтеплоенерго», місце знаходження: м. Київ, Площа Івана Франка, 5, ідентифікаційний код 40538421 на користь ОСОБА_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_8 судовий збір у розмірі 6 320,54 (шість тисяч триста двадцять) гривень 54 копійки.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.