Провадження № 2/201/6103/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2026 року Соборний районний суд

міста Дніпра

у складі: головуючого судді Федоріщева С.С.,

за участю секретаря судового засідання Максимової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

13 листопада 2025 року до Соборного районного суду м. Дніпра надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментної заборгованості, що, зі слів позивача, виникла внаслідок невиконання відповідачкою умов договору про участь у вихованні та утриманні дитини від 01 січня 2023 року. У первісній позовній заяві позивач зазначав, що спільна дитина сторін фактично проживає разом із ним, він здійснює її утримання та виховання, тоді як відповідачка проживає окремо та, попри взяті на себе договірні зобов`язання, не сплачувала погоджені платежі протягом тривалого часу, у зв`язку з чим просив суд стягнути заборгованість за договором у заявленому розмірі.

Ухвалою судді Соборного районного суду м. Дніпра від 17 листопада 2025 року позовну заяву було залишено без руху у зв`язку з недотриманням позивачем вимог ст. 175, 177 ЦПК України, зокрема через ненадання документів, що підтверджують сплату судового збору. У визначений судом строк позивачем подано документи для усунення недоліків та подано уточнену позовну заяву, яку судом було прийнято до розгляду.

У поданій уточненій позовній заяві позивач, окрім вимоги про стягнення заборгованості за договором, доповнив позовні вимоги, зазначивши, що шлюбні відносини між сторонами фактично припинені, сторони проживають окремо та спільного господарства не ведуть, а дитина тривалий час фактично проживає разом із батьком, який самостійно забезпечує її щоденні потреби, навчання та виховання, тоді як мати, зі слів позивача, самоусунулася від виконання батьківських обов`язків і системної матеріальної допомоги не надає. За таких обставин позивач просив суд: розірвати шлюб між сторонами; залишити дитину проживати разом із батьком, який самостійно здійснює її виховання та утримання; стягнути з відповідачки аліменти на утримання дитини у визначеному позивачем розмірі, а також стягнути заборгованість за договором за минулий період.

Ухвалою суду від 26 листопада 2025 року судом відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження відповідно до вимог ст.ст.19, 274, 279 ЦПК України.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового засідання, у засідання не з`явилися, через канцелярію суду подали заяви про розгляд справи за їх відсутності, за наявними в справі доказами.

Зокрема, ОСОБА_1 у заяві просив справу розглянути без його участі, наполягав на задоволенні позову.

ОСОБА_2 у заяві повідомила суд, що погоджується з тим, що батько тривалий час виховує та утримує дитину самостійно; підтвердила, що дитина проживає разом із батьком; при цьому зазначила, що не погоджується зі стягненням з неї аліментів, вважаючи, що чоловік повинен утримувати дитину, а вона не має засобів до існування.

У зв`язку з неявкою сторін суд відповідно до ч. 2 ст. 247, ч. 4 ст. 223 ЦПК України розглядає справу за наявними у ній матеріалами, оцінюючи докази в сукупності.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі, укладеному 26.01.2001 року, актовий запис № 38, що підтверджується матеріалами справи.

Від шлюбу сторони мають спільну неповнолітню дитину сина ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини.

Із пояснень позивача, викладених у позовній та уточненій позовній заяві, убачається, що з певного часу сімейні відносини між сторонами погіршилися, між подружжям виникали конфлікти, спільне сімейне життя фактично припинилося, сторони втратили взаєморозуміння, спільного господарства не ведуть, проживають окремо. Позивач також зазначав, що відповідачка після початку воєнних дій тривалий час не працює, веде відокремлений спосіб життя, не проявляє системної участі у повсякденному житті дитини.

Судом установлено, що 01 січня 2023 року сторони підписали Договір про участь у вихованні та утриманні дитини, яким, зокрема, передбачено, що їх син постійно проживає за місцем проживання батька, перебуває на його утриманні та вихованні, а мати зобов`язується щомісячно до 10 числа сплачувати на утримання дитини 6 000 грн до досягнення дитиною повноліття. Договором також визначено орієнтовний порядок спілкування матері з дитиною та передбачено наслідки прострочення платежів, у тому числі можливість нарахування неустойки (пені).

Із матеріалів справи вбачається та сторонами не спростовано, що після укладення Договору від 01.01.2023 року відповідачка фактично проживає окремо за адресою: АДРЕСА_1 , тоді як дитина проживає разом із батьком.

Судом також встановлено, що з моменту фактичного окремого проживання сторін дитина перебуває на щоденному догляді та забезпеченні батька. Позивач здійснює повсякденні дії щодо виховання та утримання дитини, зокрема: забезпечує дитину постійним місцем проживання та належними побутовими умовами; організовує режим дня та здійснює щоденний догляд; забезпечує харчуванням, одягом, взуттям, засобами гігієни та речами першої необхідності; забезпечує навчання дитини, придбання шкільного приладдя, участь у шкільному процесі; здійснює супровід дитини до школи/занять, організовує дозвілля та розвиток; контролює стан здоров`я дитини, за потреби звертається до медичних установ, організовує лікування та придбання медикаментів; несе основні витрати, пов`язані з утриманням дитини, проживанням та комунальними платежами.

На підтвердження фактичного проживання дитини з батьком та виконання ним батьківських обов`язків у матеріалах справи міститься Акт про фактичне проживання та самостійне виховання дитини батьком, складений за участю свідків, у якому зазначено, що дитина тривалий час проживає з позивачем, а відповідачка до місця проживання дитини фактично не з`являється та системної участі у щоденному вихованні не бере.

Із пояснень позивача також убачається, що певний час після укладення Договору відповідачка здійснювала окремі платежі на утримання дитини, однак у подальшому, зі слів позивача, припинила виконання зобов`язань, у зв`язку з чим утворилася заборгованість за минулий період у заявленому ним розмірі.

Таким чином, досліджені судом матеріали справи у сукупності підтверджують, що дитина тривалий час фактично проживає з батьком, який здійснює основний обсяг щоденного догляду, виховання та матеріального забезпечення, тоді як мати проживає окремо та системної участі у щоденному утриманні дитини не здійснює.

Оцінивши пояснення сторін, досліджені у судовому засіданні докази та перевіривши їх у сукупності, суд дійшов таких висновків:

Відповідно до ст. 7681, 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд виходить із того, що в сімейних правовідносинах визначальним є не формальний статус, а реальний стан виконання батьківських обов`язків, сталість середовища проживання дитини та забезпечення її потреб.

Надані позивачем докази (свідоцтво про шлюб, свідоцтво про народження дитини, письмовий договір від 01.01.2023 року, акт із підписами свідків про фактичне проживання та виховання дитини батьком), у сукупності з позиціями сторін, підтверджують, що: сторони тривалий час проживають окремо, спільного господарства не ведуть, при цьому дитина сторін фактично проживає з батьком; батько забезпечує щоденний догляд, виховання та утримання; мати проживає окремо та системної участі у повсякденному забезпеченні не бере.

Доводи відповідачки про відсутність роботи та доходу суд оцінює критично в частині її заперечень проти аліментів, оскільки обов`язок утримувати дитину є безумовним і не залежить лише від наявності або відсутності офіційного працевлаштування; при цьому платник аліментів має доводити обставини, що істотно впливають на можливість їх сплати, та вживати заходів для забезпечення дитини на рівні не нижче мінімально гарантованого законом.

Вирішуючи вимогу про розірвання шлюбу, суд враховує та застосовує положення ст.ст.110, 112 СК України, згідно до яких шлюб розривається судом, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам одного з них або інтересам дітей. Оскільки сторони фактично не проживають однією сім`єю, спільне господарство не ведуть, примирення не досягли та не мають наміру продовжувати сімейні відносини, суд приходить до висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.

Згідно зі ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.

Вирішуючи питання щодо залишення місця проживання неповнолітньої дитини разом з батьком, суд виходить з того, що за ст. 160, 161 СК України місце проживання дитини визначається з урахуванням ставлення батьків до виконання обов`язків, сталості середовища, та найкращих інтересів дитини.

Суд також враховує підхід Верховного Суду, правова позиція якого полягає в тому, що за відсутності реального спору щодо проживання дитини та з урахуванням її інтересів, суд може вирішувати питання місця проживання дитини одночасно з розірванням шлюбу, а визначальним є реальний, фактично сформований спосіб життя дитини та сталість її середовища. Такий висновок викладено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 15.01.2020 у справі № 200/952/18.

Така правова позиція відповідає принципу, що без нагальної потреби суд не повинен змінювати звичне для дитини середовище, оскільки різка зміна місця проживання може негативно вплинути на її психологічний стан, навчання та соціальні зв`язки.

Судом встановлено, що позивач має все необхідне для забезпечення дитини повним і гармонійним фізичним, розумовим, духовним, моральним і соціальним розвитком, а також має змогу надати всебічний рівень життя, необхідний для такого розвитку, та поряд з цим не позбавляє мати дитини батьківських прав на дитину.

Одним із найголовніших та найважливіших обов`язків батьків, що випливає не тільки з усталених моральних принципів нашого суспільства, а й чинного законодавства, є моральне виховання та матеріальне утримання дитини.

Це, зокрема, виявляється в забезпеченні неповнолітньої дитини мінімально необхідними благами, що потрібні для її життя та виховання.

Діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним.

Під час вирішенні даної справи суд виходить з принципу найкращих інтересів дитини. За ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, у всіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється найкращим інтересам дитини. ЄСПЛ неодноразово підкреслював, що при втручанні держави в сімейні відносини ключовою є оцінка найкращих інтересів дитини та стабільності її життєвого середовища - зокрема у справах Neulinger and Shuruk v. Switzerland та Strand Lobben and Others v. Norway.

У матеріалах також враховується підхід ЄСПЛ, де наголошено, що при вирішенні питань, пов`язаних з дитиною, суд має забезпечувати реальний і ефективний баланс інтересів, а дитина потребує стабільності середовища (див. посилання на практику щодо Mamchur v. Ukraine).

Отже, батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей і непрацездатних повнолітніх дітей, які потребують матеріальної допомоги, незалежно від того чи перебувають вони у шлюбі чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), чи визнаний шлюб недійсним, чи позбавлені вони батьківських прав, чи дитина від них відібрана тимчасово без позбавлення батьківських прав.

Цей обов`язок закріплений в Конституції України (статті 51, 52), а також в Сімейному кодексі України (статті 180-201).

Дружина та чоловік за змістом ст.55 СК України зобов`язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній.

Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного Кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного Кодексу.

Згідно ст. 110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Згідно ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Відповідно до ч.2 п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від за №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання щодо відкриття провадження у справі за заявою про розірвання шлюбу, суди мають враховувати, що воно проводиться органами РАЦС лише у випадках, передбачених статтями 106, 107 СК України. При цьому питання про розірвання шлюбу вирішується незалежно від наявності між подружжям майнового спору.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачається, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.

Відповідно до вимог ч.1 ст.3 Конвенції ООН про права дитини (Конвенції), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 18 Конвенції проголошено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Обов`язок батьків щодо утримання своєї дитини, передбачений ч.2ст.51 Конституції України є одним з головних конституційних обов`язків. Такий обов`язок послідовно визначений в сімейному законодавстві.

Відповідно до ч.2 ст.150СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до положень ч.1 ч.2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ч. 1 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.

Відповідно до ст.157 Сімейного Кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

При цьому, згідно зі ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини.

Статтею 8 Законом України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789 ХІІ(78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

А відповідно до ст. 27 цієї Конвенції, держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Згідно з вимогами ст.141СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо утримання дитини, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

На цей час ч.2 ст.182 Сімейного кодексу України з урахуванням усіх змін передбачено, що мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів.

Відповідно до статті 48 Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Відповідно до вимог статей 181, 182, 183, 184 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до частини 1 статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини 3статті 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно із ч. 1ст. 191 СК України, ч. 1 ст.430 ЦПК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред`явлення позову, а рішення в частині стягнення аліментів за один місяць підлягає негайному виконанню.

Оцінивши докази у сукупності, суд доходить висновку, що: шлюб підлягає розірванню, оскільки сім`я фактично розпалася, спільне життя відсутнє, збереження шлюбу суперечить інтересам сторін та дитини; місце проживання дитини необхідно залишити разом із батьком, оскільки дитина фактично проживає з ним тривалий час, має сталі соціально-побутові умови, батько виконує основний обсяг обов`язків із виховання та утримання, а зміна середовища без вагомих підстав суперечила б найкращим інтересам дитини; аліменти підлягають стягненню з матері, адже обов`язок утримувати дитину є рівним для обох батьків та не може бути перекладений лише на одного з них через факт проживання дитини з батьком; враховуючи домовленість сторін про розмір щомісячної участі матері у 6 000 грн, потреби дитини та принцип достатності, суд вважає обґрунтованим визначити аліменти у твердій грошовій сумі 6 000 грн щомісячно; з огляду на доведеність невиконання відповідачкою обов`язку утримувати дитину протягом тривалого періоду, суд вважає підставними вимоги про стягнення коштів за минулий час у сумі 120 000 грн як фактичної заборгованості по утриманню дитини.

Керуючись ст. ст. 3, 9, 18 Конвенції про права дитини; ст. ст. 110112, 141, 150, 157, 160, 161, 180183, 191 СК України; ст. ст. 7681, 89, 141, 259, 263265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований 26.01.2001 року відділом реєстрації актів цивільного стану Мелітопольського міського управління юстиції Запорізької області, актовий запис № 38.

Після розірвання шлюбу залишити неповнолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживати разом із батьком - ОСОБА_1 , який самостійно здійснює її виховання та утримання, без участі матері дитини.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти на утримання дитини за минулий час (заборгованість) у сумі 120 000 (сто двадцять тисяч) гривень 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у твердій грошовій сумі 6 000 (шість тисяч) гривень щомісячно, починаючи з дня подання уточненої позовної заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1211 грн. 20 коп. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах платежу за один місяць.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя С.С. Федоріщев