ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2026 року

м. Київ

справа № 519/468/16-ц

провадження № 61-18632св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач (за первісним позовом) - товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інновація»,

відповідачі (за первісним позовом): ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

позивачі (за зустрічним позовом): ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі (за зустрічним позовом): товариство з обмеженою відповідальністю «Фінанс Траст Груп», публічне акціонерне товариство «Фідобанк», товариство з обмеженою відповідальністю «Скай кепітал»,

третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інновація»,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інновація» на постанову Одеського апеляційного суду від 08 листопада 2023 року у складі колегії суддів Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М., Дришлюка А. І.,

у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інновація» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінанс Траст Груп», публічного акціонерного товариства «Фідобанк», товариства з обмеженою відповідальністю «Скай кепітал», третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інновація», про визнання договорів відступлення прав вимоги недійсними.

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2016 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фінанс Траст Груп» (далі - ТОВ «Фінанс Траст Груп»), правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальність «Фінансова компанія «Інновація» (далі - ТОВ «Фінансова компанія «Інновація») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 15 лютого 2008 року відкрите акціонерне товариство «Ерсте Банк» (далі - ВАТ «Ерсте Банк»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Фідобанк» (далі - ПАТ «Фідобанк») та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 014/1388/5/10364 про надання кредиту в розмірі 40 000 дол. США строком до 14 лютого 2015 року під 11,5 % річних протягом першого року користування кредитом, 11 % - протягом другого, 10,5 % - третього, 10 % - четвертого, 9,5 % - п`ятого, 9 % - шостого, 8,5 % - сьомого.

Крім того, між сторонами кредитного договору укладено додаткові угоди до кредитного договору, а саме: додаткова угода від 15 січня 2010 року № 1, додаткова угода від 27 квітня 2010 року № 2, додаткова угода від 25 травня 2010 року № 3.

В забезпечення зобов`язань за кредитним договором 15 лютого 2016 року ВАТ «Ерсте Банк», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір поруки № 014/1388/5/10364/2, згідно якого ОСОБА_2 зобов`язується перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником зобов`язань, що випливають з кредитного договору від 10 липня 2008 року № 014/1388/5/10364 та всіх додаткових угод.

30 жовтня 2014 року ПАТ «Фідобанк» та товариство з обмеженою відповідальністю «Скай кепітал» (далі - ТОВ «Скай кепітал») уклали договір про відступлення права вимоги № 14-СК, відповідно до якого ПАТ «Фідобанк» передав (відступив) новому кредитору права вимоги до боржників за кредитним договором та усіма договорами забезпечення до нього.

28 травня 2015 року ТОВ «Скай кепітал» та ТОВ «Фінанс Траст Груп» уклали договір про відступлення права вимоги № 28/05/2015/01, відповідно до якого новий кредитор передав (відступив) наступному права вимоги за кредитним договором та усіма договорами забезпечення.

Станом на 04 травня 2016 року заборгованість відповідачів перед позивачем становить 25 803,03 дол. США, що складає 650 259,76 грн, з яких: заборгованість за кредитом в розмірі 21 035,26 дол. США, що складає 530 107,63 грн, заборгованість за відсотками в розмірі 4 767,77 дол. США, що складає 120 152,13 грн.

Позивач за первісним позовом просив суд стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в солідарному порядку заборгованість за кредитом в розмірі 25 803,03 дол. США, що станом на 04 травня 2016 року еквівалентно 650 259,76 грн.

У серпні 2026 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду із зустрічним позовом до ТОВ «Фінанс Траст груп», ПАТ «Фідобанк», ТОВ «Скай кепітал» про визнання договорів відступлення прав вимоги недійсними.

Зустрічний позов мотивований тим, що заміна кредитора в кредитному договорі шляхом відступлення права вимоги може бути проведена тільки якщо зазначене право вимоги передається фінансовій установі, яка є кредитною установою та укладає кредитні договори на підставі відповідної ліцензії. ТОВ «Скай кепітал» та ТОВ «Фінанс Траст Груп» не є фінансовими установами, також відсутні докази наявності у ТОВ «Скай кепітал» та ТОВ «Фінанс Траст Груп» статусу кредитних установ та наявності у них відповідної ліцензії.

Також необхідною умовою для укладення договору відступлення прав вимоги за кредитним договором у ТОВ «Скай кепітал» та ТОВ «Фінанс Траст Груп» є наявність у боржника, тобто ОСОБА_1 статусу суб`єкту господарювання, на відміну від його статусу споживача.

ПАТ «Фідобанк» передаючи право вимоги за кредитним договором № 014/1388/5/10364 ТОВ «Скай кепітал», валютою якого є долари США, передало зазначеному товариству право на отримання іноземної валюти від ОСОБА_1 в погашення тіла кредиту та відсотків за ним, тобто передало право на проведення валютних операцій за кредитним договором в іноземній валюті.

Таким чином, ТОВ «Скай кепітал» повинно мати або генеральну або індивідуальну ліцензію НБУ на здійснення валютних операцій. Доказів наявності у ТОВ «Скай кепітал» та ТОВ «Фінанс Траст Груп» зазначеної ліцензії НБУ в позовній заяві не міститься.

На підставі статей 203, 215, 227 ЦК України позивачі за зустрічним позовом просили суд визнати недійсними:

- договір відступлення права вимоги № 14-СК, який укладений 30 жовтня 2014 року між ПАТ «Фідобанк» та ТОВ «Скай кепітал», в частині передачі ПАТ «Фідобанк» до ТОВ «Скай кепітал» права вимоги за кредитним договором № 014/1388/5/10364, укладеним 15 лютого 2008 року між ВАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк», та ОСОБА_1 ;

- договір відступлення права вимоги № 28/05/2015/01, який укладений 28 травня 2015 року між ТОВ «Скай кепітал» та ТОВ «Фінанс Траст Груп», в частині передачі ТОВ «Скай кепітал» та ТОВ «Фінанс Траст Груп» права вимоги за кредитним договором № 014/1388/5/10364, укладеним 15 лютого 2008 року між ВАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк», та ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Южний міський суд Одеської області рішенням від 26 квітня 2021 року у складі судді Барановської З. І. позов задовольнив.

Стягнув в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «ФК «Інновація» заборгованість за кредитним договором від 15 лютого 2008 року № 014/1388/5/10364 в загальному розмірі 25 803,03 дол. США, що станом на 04 травня 2016 року еквівалентно 650 259,76 грн, з яких заборгованість за кредитом в розмірі 21 035,2603 дол. США, що станом на 04 травня 2016 року еквівалентно 530 107,63 грн, заборгованість за відсотками в розмірі 4 767,77 дол. США, що станом на 04 травня 2016 року еквівалентно 120 152,13 грн.

У задоволенні зустрічного позову відмовив.

Стягнув в рівних частинах з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «ФК «Інновація» судовий збір у розмірі 9 753,80 грн.

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що вимоги позивача про стягнення заборгованості за основною сумою боргу, відсотками в солідарному порядку є обґрунтованими, доведеними, в зв`язку з чим позов підлягає задоволенню.

Одеський апеляційний суд постаново від 08 листопада 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнив частково.

Рішення Южного міського суду Одеської області від 26 квітня 2021 року скасував в частині задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором до ОСОБА_2 .

Постановив в цій частині нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «Інновація» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовив.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що банк 09 квітня 2012 року направив на адресу ОСОБА_2 лист-вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором. Вказана вимога банку була отримана. Таким чином, банк, направивши вимогу про дострокове погашення заборгованості, змінив строк виконання основного зобов`язання.

З огляду на те, що боржник та поручитель не виконали вимогу банку від 09 квітня 2012 року, не усунули порушень умов кредитного договору протягом 30 календарних днів з дати отримання указаної вимоги, строк повернення кредиту у повному обсязі за договором від 15 лютого 2008 року № 014/1388/5/10364 настав у травні 2012 року.

У пункті 5.2.3 договору поруки № 014/1388/5/10364/2 встановлено, що порука припиняється, якщо кредитор в межах трирічного строку з дня настання терміну виконання основного зобов`язання не пред`явив вимоги до поручителя.

Таким чином, оскільки банк скористався своїм правом та змінив строк дії основного зобов`язання на травень 2012 року, тому пред`явивши позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором у червні 2016 року, банк пропустив трирічний строк, визначений договором поруки, що вказує на недотримання ним вимог частини четвертої статті 559 ЦК України щодо дострокової вимоги.

Одеський апеляційний суд додатковою постановою від 27 грудня 2023 року заяву ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовом ТОВ «ФК «Інновація» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ТОВ «Фінанс Траст Груп», ПАТ «Фідобанк», ТОВ «Скай кепітал», за участю третьої особи - ТОВ «ФК «Інновація», про визнання договорів відступлення прав вимоги недійсними задовольнив.

Стягнув з ТОВ «ФК «Інновація» на користь ОСОБА_3 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 14 631,00 грн.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2023 року до Верховного Суду, ТОВ «ФК «Інновація», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 10 січня 2024 року відкрив касаційне провадження у справі, витребував її із Южнівського міського суду Одеської області.

30 січня 2024 року справу передано колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

В касаційній скарзі скаржник посилається на пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 202/781/14-ц та у постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12-ц та від 19 жовтня 2018 року у справі № 908/2527/17.

У касаційній скарзі зазначається, що в матеріалах справи відсутні докази отримання позичальником ОСОБА_1 листа-вимоги про зміну строку кредитування. Лише за умови пред`явлення банком боржнику й поручителю вимог про дострокове виконання зобов`язання з повернення кредиту, що отримані боржником та поручителем відбувається зміна в односторонньому порядку строку виконання основного зобов`язання.

Строк користування кредитом визначений до 14 лютого 2015 року та сторони узгодили повернення кредиту щомісячно на підставі визначеного графіку.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не надіслали відзив на касаційну скаргу.

Фактичні обставини справи

Суд встановив, що 15 лютого 2008 року між ВАТ «Ерсте Банк» (правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк») та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 014/1388/5/10364 про надання кредиту в розмірі 40 000 дол. США строком до 14 лютого 2015 року під 10,5 % річних.

Крім того, між сторонами кредитного договору укладено додаткові угоди до кредитного договору, а саме: додаткова угода від 15 січня 2010 року № 1, додаткова угода від 27 квітня 2010 року № 2, додаткова угода від 25 травня 2010 року № 3, додаткова угода від 14 липня 2011 року № 4.

У забезпечення зобов`язань за кредитним договором 15 лютого 2008 року ВАТ «Ерсте Банк», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір поруки № 014/1388/5/10364/2, згідно із яким ОСОБА_2 зобов`язується перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником зобов`язань, що випливають з кредитного договору від 10 липня 2008 року № 014/1388/5/10364 та всіх додаткових угод.

Крім того між сторонами договору поруки укладались додаткові угоди до кредитного договору, а саме: додаткова угода від 25 травня 2010 року № 1, додаткова угода від 14 липня 2011 року № 2.

30 жовтня 2014 року ПАТ «Фідобанк» та ТОВ «Скай кепітал» уклали договір про відступлення права вимоги № 14-СК, відповідно до якого ПАТ «Фідобанк» передав (відступив) новому кредитору права вимоги до боржників за кредитним договором та усіма договорами забезпечення до нього.

28 травня 2015 року ТОВ «Скай кепітал» та ТОВ «Фінанс Траст Груп» уклали договір про відступлення права вимоги № 28/05/2015/01, відповідно до якого новий кредитор передав (відступив) наступному права вимоги за кредитним договором та усіма договорами забезпечення.

03 червня 2015 року ТОВ «Скай кепітал» направило повідомлення про відступлення права вимоги ОСОБА_1

08 лютого 2017 року ТОВ «Фінанс Траст Груп» та ТОВ «ФК «Інновація» уклали договір про відступлення права вимоги № 2, відповідно до якого новий кредитор передав (відступив) наступному права вимоги за кредитним договором та усіма договорами забезпечення.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права

і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Колегія суддів Верховного Суду зазначає, що переглядає оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції в межах доводів касаційної скарги, а саме в частині вимоги про солідарне стягнення кредитної заборгованості з поручителя ОСОБА_2 .

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися порукою (частина перша статті 546 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Отже, порука є спеціальним додатковим майновим заходом впливу, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника.

Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша та друга статті 553 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц зазначено, що: «порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки (частина четверта статті 559 ЦК України у редакції, чинній до 19 жовтня 2016 року). […] Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України у вказаній редакції, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові у позові. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Тому, враховуючи припинення права кредитора вимагати у поручителя виконання забезпеченого порукою зобов`язання зі впливом визначеного договором або законом строку, застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України у зазначеній редакції словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Вказане не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11, від 19 червня 2019 року у справі № 523/8249/14-ц, від 03 липня 2019 року у справі № 1519/2-3165/11 (пункт 59), а також постанова Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15). […] З огляду на вказане позивач реалізував право на пред`явлення вимоги до поручителя шляхом подання позову до суду тільки 14 серпня 2015 року. […] За умови пред`явлення банком до позичальника та поручителя вимоги про дострокове повернення коштів за кредитним договором змінюється строк виконання основного зобов`язання, і порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя протягом шести місяців від зміненої дати виконання основного зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11; постанови Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-106цс14, від 21 січня 2015 року у справі № 6-190цс14, від 27 січня 2016 року у справі № 6-990цс15, від 22 червня 2016 року у справі № 6-368цс16, від 14 червня 2017 року у справі № 644/6558/15-ц)».

У постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 361/5582/13-ц зроблені наступні висновки: «боржник (а відтак і поручителі) узяла на себе зобов`язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 09 листопада 2016 року, сплачуючи її частинами згідно з графіком платежів. Сторони встановили не лише строк дії договору, а й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення періодичних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору. Таким чином, у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначене періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Отже, саме з часу прострочення несплаченої заборгованості починається обчислення встановленого частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячного строку для пред`явлення вимог до поручителя щодо окремих зобов`язань за кредитом. Тобто банк повинен був протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання пред`явити вимоги до поручителя. У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку».

Суд апеляційної інстанції встановив, що банк 09 квітня 2012 року направив на адресу ОСОБА_2 лист-вимогу про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором. Вказана вимога була отримана адресатом, що підтверджується наявністю оригіналу листа-вимоги у ОСОБА_2 , який був поданий до суду апеляційної інстанції та досліджений під час апеляційного розгляду справи.

Сам факт перебування оригіналу листа-вимоги у володінні адресата є належним і допустимим доказом його отримання та доводить доведеність волевиявлення банку до боржника.

Відповідно до усталеної правової позиції Верховного Суду, зміна строку виконання основного зобов`язання відбувається з моменту пред`явлення кредитором вимоги про дострокове повернення кредиту, а не з моменту її фактичного виконання боржником. При цьому закон не пов`язує настання таких правових наслідків із необхідністю додаткового підтвердження ознайомлення боржника зі змістом вимоги за відсутності спору щодо її отримання.

Отже, направивши та довівши до відома боржника вимогу про дострокове погашення заборгованості, банк реалізував своє право, передбачене умовами кредитного договору та положеннями цивільного законодавства, що призвело до зміни строку виконання основного зобов`язання.

Відповідно до зазначеного, доводи касаційної скарги про те, що в матеріалах справи відсутні докази отримання позичальником ОСОБА_1 листа-вимоги банку, а відтак відсутні підстави вважати, що строк виконання основного зобов`язання був змінений, є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

З матеріалів справи відомо, що боржник та поручитель не виконали вимогу банку від 09 квітня 2012 року, не усунули допущені порушення умов кредитного договору та не погасили заборгованість у встановлений банком строк - протягом 30 календарних днів з моменту отримання зазначеної вимоги.

За таких обставин, відповідно до умов кредитного договору від 15 лютого 2008 року № 014/1388/5/10364, а також з урахуванням положень цивільного законодавства, строк повернення кредиту в повному обсязі вважається таким, що настав, з травня 2012 року, тобто після спливу строку, наданого банком для добровільного виконання зобов`язання.

Суд апеляційної інстанції обґрунтовано врахував і умови договору поруки № 014/1388/5/10364/2, зокрема пункт 5.2.3, яким прямо передбачено, що порука припиняється, якщо кредитор не пред`явив вимогу до поручителя у межах трирічного строку з дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Таким чином, реалізувавши своє право на дострокове стягнення заборгованості та змінивши строк виконання основного зобов`язання на травень 2012 року, банк мав обов`язок у межах установленого договором та законом строку звернутися з вимогами до поручителя (т. 1 а. с. 10).

Однак, звернувшись до суду з позовом про стягнення заборгованості лише у червні 2016 року, банк пропустив трирічний строк, визначений договором поруки, що свідчить про припинення поруки та недотримання вимог частини четвертої статті 559 ЦК України щодо припинення поруки.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для покладення відповідальності на поручителя за зобов`язаннями боржника, що узгоджується як з умовами договорів, так і з усталеною судовою практикою Верховного Суду.

Подібні висновки щодо застосування норм права зазначені у постанові Верховного Суду від 01 серпня 2024 року у справі № 751/6006/21.

Посилання в касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 202/781/14-ц та у постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12-ц та від 19 жовтня 2018 року у справі № 908/2527/17 є безпідставними, оскільки висновки у цій справі і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Отже, доводи касаційної скарги не спростовують зроблені у справі висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на вказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальність «Фінансова компанія «Інновація» залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного суду від 08 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:А. І. Грушицький І. В. Литвиненко Є. В. Петров