УХВАЛА

02 березня 2026 року

місто Київ

справа № 337/5935/25

провадження № 61-1958ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 14 січня 2026 року в справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Департамент адміністративних послуг Запорізької міської ради, про встановлення факту, що має юридичне значення, та

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про встановлення факту належності їй на праві власності квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до реєстраційного посвідчення Енергодарське бюро технічної інвентаризації посвідчує, що квартира

АДРЕСА_1 належить їй на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу № 1018, зареєстрованого на Енергодарській Товарній Біржі від 02 липня 1998 року що внесено 11 серпня 1998 року до реєстрової книги № 6 за № 96.

Проте відомості про право власності на квартиру не були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, оскільки на час вчинення реєстраційної дії цього реєстру не існувало, а реєстрація квартири була проведена відповідно до законодавства, що діяло на той момент.

Оскільки відомості про речові права на квартиру відсутні в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, вона звернулася із заявою до державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради.

09 жовтня 2025 року державний реєстратор прийняв рішення № 81243700 про відмову в проведенні реєстраційних дій. Підставою для прийняття такого рішення стало те, що подані нею документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень до 01 січня 2013 року. Також державним реєстратором зазначено, що нею здійснено запит до бюро технічної інвентаризації, однак у встановлений 30-денний строк інформацію щодо зареєстрованих прав, необхідну для такої реєстрації, нею не отримано.

Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року № 309 та Наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28 лютого 2025 року № 376 Енергодарську міську територіальну громаду Запорізької області з 04 березня 2022 року віднесено до тимчасово окупованої рф території України.

Тимчасова окупація рф Енергодарської міської територіальної громади виключає можливість підтвердження реєстрації права власності на її квартиру шляхом надіслання запиту до Бюро технічної інвентаризації.

Вона є єдиним власником квартири, але не може належним чином реалізувати свої законні права у зв`язку з відсутністю відомостей про її право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та об`єктивною неможливістю внести вказані відомості до реєстру.

Встановлення факту належності їй на праві власності нерухомого майна має юридичне значення і впливає на її права і законні інтереси, а саме, на можливість впорядкування документів на право власності згідно з чинноим законодавством з метою отримання в майбутньому компенсації за пошкоджене житло.

17 листопада 2025 року ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя у відкритті провадження відмовлено.

14 січня 2026 року постановою Запорізького апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Ухвалу Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 17 листопада 2025 року залишено без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, а встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Суди виснували, що підставою звернення ОСОБА_1 до суду з заявою є те, що наявні в неї документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно. З огляду на те, що йдеться про правовідносини, що стосуються права власності та повноважень власника, суди зробили висновок, що закон, який регулює спірні правовідносини, є не процесуальним, а матеріальним.Особа, яка є власником/володільцем нерухомого майна, набутого раніше на законних підставах, оригінали правовстановлюючих документів на яке було втрачено або таке право не визнається іншою особою, має право на захист свого порушеного права в порядку позовного провадження відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), яка є спеціальною нормою, що регулює спірні правовідносини. Водночас факт, про встановлення якого просить заявниця, не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження

У лютому 2026 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Запорізького апеляційного суду від 14 січня 2026 року, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення, а справу направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Касаційну скаргу мотивує тим, що суди неправильно послалися на приписи статті 392 ЦК України як на норму, яка регулює спірні правовідносини, оскільки вона не просила визнати за нею право власності на квартиру, що їй і так належить. Натомість вона просила встановити факт належності на праві власності квартири, оскільки будь-яким іншим шляхом цей факт вона підтвердити не може, як і не може реалізувати свої права у зв`язку з відсутністю відомостей про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та об`єктивною неможливістю внести вказані відомості до реєстру. Наполягає на тому, що її право власності ніким не оспорюється та не заперечується, правовстановлюючий документ у неї в наявності і був наданий суду. Тому вважає, що в неї відсутні законні підстави для захисту права в позовному провадженні.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій (частина третя статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)).

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України в разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

За приписами частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Із матеріалів касаційної скарги, аналізу змісту оскаржуваної постанови Верховний Суд висновує, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для виникнення сумнівів щодо правильності застосування судом апеляційної інстанції норм права.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного та безспірного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Перелік юридичних фактів, що можуть бути встановлені в судовому порядку, наведений у частині першій статті 315 ЦПК України. Серед вказаного переліку факт про встановлення належності особі майна на праві власності відсутній.

Водночас зазначений перелік не є вичерпним. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина друга статті 315 ЦПК України).

За загальним правилом, юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб

Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі № 320/948/18).

Велика Палата Верховного Суду в постановах від 10 квітня 2019 року в справі

№ 320/948/18 та від 11 вересня 2024 року в справі № 201/5972/22 виснувала, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету його встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Отже, однією з підстав неможливості встановлення юридичного факту судом загальної юрисдикції є наявність позасудового порядку його встановлення, що може передбачати можливість отримання особою документа, який посвідчує (підтверджує) факт, що має юридичне значення, в інший (не судовий) спосіб.

До того ж суддя відмовляє у відкритті провадження в справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, прослідковується (вбачається) спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду (частина четверта статті 315 ЦПК України).

Звертаючись до суду з заявою про встановлення факту належності на праві власності квартири, ОСОБА_1 метою звернення до суду визначила упорядкування документів про право власності згідно з чинним законодавством з метою отримання в майбутньому компенсації за пошкоджене житло.

Зазначала, що в позасудовому порядку обставину належності їй на праві власності нерухомого майна неможливо підтвердити, з огляду на тимчасову окупацію рф Енергодарської міської територіальної громади Запорізької області, в межах якої розташований належна їй квартира, що виключає можливість надіслання запиту до місцевого бюро технічної інвентаризації.

Оцінюючи такі доводи заявниці, Верховний Суд насамперед нагадує, що питання підтвердження права власності на майно зазвичай вирішується в позасудовому порядку шляхом отримання відповідних правовстановлюючих документів. Такі документи до 01 січня 2013 року реєструвалися в книгах бюро технічної інвентаризації, а з 01 січня 2013 року - в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі правовстановлюючого документа реєструється відповідне речове право (а не сам документ).

За змістом частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав не нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 27 цього Закону державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема, свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката.

За змістом пункту 3 частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав не нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 01 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 01 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 вже зверталася до Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради із заявою про проведення реєстраційних дій (реєстрацію права власності на майно, яке виникло до 01 січня 2013 року).

Рішенням державного реєстратора № 81243700 від 09 жовтня 2025 року в проведенні реєстраційних дій відмовлено. Підставою для прийняття такого рішення стало те, що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень до 01 січня 2013 року. Державним реєстратором зазначено, що нею був здійснений запит до бюро технічної інвентаризації, однак у встановлений 30-денний строк інформацію щодо зареєстрованих прав, необхідну для такої реєстрації, ним не отримано.

Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав не нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор не завжди звертається до органів технічної інвентаризації за інформацією, необхідною для проведення державної реєстрації, а лише в разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником.

Інформацією, необхідною для проведення державної реєстрації права власності, яке виникло до 01 січня 2013 року, наведений вище закон визначає, зокрема, довідки та засвідчені в установленому законодавством порядку копії правовстановлюючих документів.

Тобто встановлені державним реєстратором недоліки пов`язані саме з наданим заявником пакетом документів, у зв`язку із чим виникла необхідність у виконанні запиту до бюро технічної інвентаризації для перевірки відомостей. Такі недоліки можуть полягати у відсутності оригіналів документів чи штампів бюро технічної інвентаризації на таких документах тощо.

За своїм визначенням державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пункт 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав не нерухоме майно та їх обтяжень»).

Отже, зміст прийнятого державним реєстратором рішення дає підстави для висновку, що держава не визнає факт набуття ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_1 , як такий, що не підтверджується необхідними документами.

Випадки, коли право власності особи не визнається, регулюються статтею 392 ЦК України, якою передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

З огляду на викладене, суди попередніх інстанцій обґрунтовано виснували про те, що особа, яка є власником нерухомого майна, набутого раніше на законних підставах, проте таке право не визнається іншою особою (зокрема, державою), має право на захист свого порушеного права в порядку позовного провадження на підставі статті 392 ЦК України.

За таких обставин висновки судів про відмову у відкритті окремого провадження за заявою ОСОБА_1 є правильними.

Інші наведені в касаційній скарзі аргументи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та не дають підстав вважати, що суд порушив норми процесуального права.

Оскільки правильне застосування судом норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а касаційна скарга є необґрунтованою, у відкритті касаційного провадження в справі необхідно відмовити.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

На підставі наведеного, колегія суддів висновує, що застосування судами норм матеріального та процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись статтею 390, частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 14 січня 2026 року в справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Департамент адміністративних послуг Запорізької міської ради, про встановлення факту, що має юридичне значення.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Ситнік

В. М. Ігнатенко

І. М. Фаловська