КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2026 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 760/5193/24

номер провадження: 22-ц/824/4504/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Габунії М.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Рог Анастасії Сергіївни на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 жовтня 2025 року, за апеляційною скаргою представника акціонерного товариства «Українська залізниця» - адвоката Килівника Руслана Сергійовича на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 жовтня 2025 року та за апеляційною скаргою представника акціонерного товариства «Українська залізниця» - адвоката Килівника Руслана Сергійовича на додаткове рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 04 листопада 2025 року, ухвалені у складі судді Кицюк В.С., у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним наказу про призупинення дії трудового договору та стягнення заробітної плати,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Українська залізниця») про визнання незаконним наказу та стягнення заробітної плати.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах з АТ «Українська залізниця». 24 лютого 2022 року запроваджено на всій території України правовий режим воєнного стану. 18 січня 2024 року представником позивача отримано відповідь на адвокатський запит, з якої вбачається, що відповідно до витягу з наказу АТ «Укрзалізниця» від 04 травня 2022 року №483/ос з «Особового складу» менеджеру Департаменту внутрішнього аудиту та контролю ОСОБА_1 з 09 червня 2022 року призупинено дію трудового договору, проте відповідач не повідомляв її про призупинення трудового договору. Відповідно до витягу з додатку до оскаржуваного наказу, позивачці призупинили трудовий договір з 09 червня 2022 року.

На думку позивачки, за умови, що працівник бажає та може виконувати роботу, а роботодавець може надати роботу, відсутні підстави для призупинення дії трудового договору. Крім того, про призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник повинні повідомляти один одного. Щодо розміру заробітної плати позивач повинна була відпрацювати з 09 червня 2022 року по 31 травня 2023 року, тобто 254 робочих днів, а тому з відповідача підлягає стягненню заробітна плата у розмірі 847 364 грн 32 коп.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просила:

визнати незаконним та скасувати наказ та додаток до наказу АТ «Українська залізниця» від 04 травня 2022 року №483/ос в частині, що стосується призупинення дії трудового договору з працівником ОСОБА_1 ;

стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 суму заробітної плати за період дати наказу та додатку до наказу АТ «Українська залізниця» від 04 травня 2022 року №483/ос, а саме з 09 червня 2022 року по 31 травня 2023 року в сумі 847 364 грн 32 коп.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 14 жовтня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ АТ «Українська залізниця» від 04 травня 2022 року №483/ос та додаток 1 до наказу АТ «Укрзалізниця» від 04 травня 2022 року №483/ос, якими призупинено дію трудового договору з менеджером Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Українська залізниця» Журавльовою Ю.В.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 523 507 грн 35 коп.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2 422 грн 40 коп.

Додатковим рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 04 листопада 2025 року заяву представника позивача - адвоката Рог А.С. про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» про визнання незаконним та стягнення заробітної плати - задоволено частково.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 11 000 грн 00 коп.

Не погоджуючись з рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 14 жовтня 2025 року в частині стягнення заробітної плати, представник ОСОБА_1 - адвокат Рог А.С. подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в цій частині та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення заробітної плати у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що належним розрахунком середнього заробітку за час вимушеного прогулу є 254 робочих днів (за період з 09 червня 2022 року по 31 травня 2023 року) х 3 336 грн 08 коп. (середньоденний заробіток) = 847 364 грн 32 коп. - до утримання податків та зборів. Звертає увагу на те, що до матеріалів справи було надано довідку №75 від 16 січня 2024 року, видану ОСОБА_1 безпосередньо відповідачем із зазначенням середньоденної заробітної плати за січень 2022 та лютий 2022 року, що складає 3 336 грн 08 коп. Тобто суд першої інстанції помилково дійшов висновку що середньоденний заробіток складає 2 052 грн 97 коп., що призвело до неправильного розрахунку судом середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 523 507 грн 35 коп., замість - 847 364 грн 32 коп.

Вказує, що у зв`язку з поданням заяви про збільшення позовних вимог від 02 липня 2025 року, сума позовних вимог була змінена з 847 364 грн 32 коп. на 1 054 201 грн 28 коп. (сума за весь час вимушеного прогулу), яку просила стягнути позивачка, наголошуючи на цьому неодноразово в суді першої інстанції при розгляді даної справи.

Зазначає, що відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Вказує, що позовну заяву було подано до суду 29 лютого 2024 року, ухвала про відкриття провадження у даній справі винесена 12 червня 2024 року, а 14 жовтня 2025 року судом ухвалено рішення у справі. Відтак, позовна заява про поновлення на роботі розглядалася більше одного року не з вини працівника. Вважає, що у даному випадку до сплати додатково підлягає період з 01 червня 2023 року до 25 серпня 2023 року (62 робочих дні - 3 місяці), як було зазначено в заяві про збільшення позовних вимог.

Додатково зазначає, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивачка понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи в апеляційній інстанції складає 15 000 грн 00 коп. - 20 000 грн 00 коп.

Не погоджуючись з рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 14 жовтня 2025 року, представник АТ «Українська залізниця» - адвокат Килівник Р.С. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 повністю, а судові витрати, пов`язані із розглядом цієї судової справи, покласти на позивачку, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, фактичним обставинам, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що згідно з наказом АТ «Укрзалізниця» від 04 травня 2022 року №483/ос, у зв`язку з неможливістю надання та виконання роботи внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності, що є наслідком втрати можливості повноцінно організувати процеси діяльності товариства через військову агресію російської федерації проти України та у зв`язку із запровадженням в Україні воєнного стану, керуючись ст.13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та іншими нормами законодавчих актів, простій позивачки припинено та призупинено дію її трудового договору з 09 червня 2022 року до припинення або скасування воєнного стану в Україні. Водночас тимчасове переведення позивачки на іншу роботу було неможливим. Наведене додатково свідчить, що підставою для призупинення дії трудового договору стала абсолютна неможливість надання АТ «Укрзалізниця» роботи позивачці, що в свою чергу, виключає можливість виконання нею роботи.

Вказує, що згідно з наявними у матеріалах справи консолідованими фінансово-економічними показниками у 1 кварталі 2022 року збитки АТ «Укрзалізниця» склали 2 034 230 тис. грн, що на 247,9% більше очікуваних показників і на 121% більше порівняно з аналогічним періодом у 2021 році. Відповідно до відкритих даних з публікації Національного інституту стратегічних досліджень (далі - НІСД), через вторгнення рф в Україну 24 лютого 2022 року показники роботи вітчизняного залізничного транспорту значно скоротилися, обсяги вантажних перевезень у 2022 році зменшилися на 52,1%, або на 163,7 млн тон, найбільшим скорочення залізничних вантажних перевезень було в березні 2022 року - близько 8,3 млн тон. Також зазначає, що внаслідок збройної агресії російської федерації, велику кількість майна АТ «Укрзалізниця» було зруйновано та пошкоджено, що вимагало необхідності ліквідації наслідків такого пошкодження та залучення до цих робіт відповідних фахівців.

Звертає увагу на те, що твердження сторони позивачки про дотримання строків подання позову є внутрішньо суперечливими та фактично підтверджують сам факт пропуску встановленого законом строку на звернення до суду. Відповідно до п.19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, під час дії воєнного стану строки позовної давності зупиняються лише щодо цивільно-правових зобов`язань. Ця норма не поширюється на строки звернення до суду у трудових спорах, які є процесуальними строками, а не строками позовної давності у розумінні ЦК України. Отже положення про зупинення строків позовної давності не можуть бути застосовані до строку, встановленого ч.1 ст.233 КЗпП України, оскільки КЗпП є спеціальним законом, що регулює трудові відносини, а ст.233 містить імперативну норму права, яка чітко регулює строк на звернення до суду який складає три місяці.

Вказує, що станом на дату звернення позивачки до суду (04 березня 2024 року) діяла нова редакція ст.233 КЗпП України, тому посилання на попередню редакцію є застосуванням не чинної норми права. Вказує, що Конституція України гарантує право кожного на працю та її оплату (стаття 43), однак вона не містить положення про безстроковість судового захисту таких прав. Згідно зі ст.64 Конституції України права і свободи людини можуть бути обмежені законом, а КЗпП України є саме таким законом, який визначає чіткий строк реалізації права на судовий захист.

Не погоджуючись з додатковим рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 04 листопада 2025 року, представник АТ «Українська залізниця» - адвокат Килівник Р.С. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його в частині задоволених вимог та відмовити у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував пропуск представником позивача строку на подання заяви про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Разом з тим, у самому додатковому рішенні не наведено, які саме причини пропуску строку суд визнав поважними, що свідчить про відсутність належного та об`єктивного мотивування.

Вказує, що 04 листопада 2025 року АТ «Укрзалізниця» через підсистему «Електронний суд» надіслало обґрунтовані заперечення на заяву представника Журавльової Ю.В. про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, які не були взяті судом до уваги та не були враховані при винесенні додаткового рішення, що є грубим порушенням судом принципів рівності, справедливості та змагальності сторін. Більше того, в додатковому рішенні судом не наведено жодного аргументу з приводу письмових заперечень на заяву про ухвалення додаткового рішення.

Зазначає, що у справі представником позивача не дотримано жодної умови подання доказів понесених витрат, а саме: не подано докази під час розгляду справи в суді першої інстанції; не зроблено заяву під час розгляду справи в суді першої інстанції про подання доказів після ухвалення рішення.

Представник АТ «Українська залізниця» - адвокат Килівник Р.С. подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить її залишити без задоволення, посилаючись на те, що вона не містить жодних належних аргументів чи доказів, які б спростували наведені у рішенні розрахунки. Вимоги скаржника щодо стягнення більшої суми (1 054 201 грн 28 коп.) базуються не на законі та доказах, а на довільному та розширеному тлумаченні норм трудового законодавства.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Рог А.С. подала відповідь на відзив на апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця», в якому просить її апеляційну скаргу задовольнити. Вказує, що обмеження виплати середнього заробітку одним роком застосовується лише у випадку, коли справа розглянута в межах цього строку або коли тривалість розгляду справи зумовлена діями працівника. У даній справі такі умови не дотримані.

Також представник ОСОБА_1 - адвокат Рог А.С. подала відзив на апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця» на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 04 листопада 2025 року, в якому просить залишити її без задоволення. Вказує, що уповноважені особи відповідача позивачку не повідомляли про призупинення трудового договору. У адвокатському запиті від 15 січня 2023 року (вихідний №2455) просили надати належним чином завірену копію документу підтверджуючого інформацію призупинення або припинення трудових правовідносин. Проте вищенаведена вимога було проігнорована з боку відповідача та зазначено лише про те, що позивачку нібито повідомляли з використанням особистих засобів електронних комунікацій. Тобто відсутність доказів у відповідача про повідомлення позивачки про призупинення або припинення трудових правовідносин є фактом, який підтверджує інформацію про неповідомлення відповідачем позивачку про призупинення трудового договору, а відтак є безпідставним твердження відповідача про пропуск позивачкою визначеного ст.233 КЗпП строку на звернення до суду з даним позовом. Крім того, в контексті правильного застосування судом ст.233 КЗпП звертає увагу на те, що рішенням Конституційного Суду України № 1- р/2025 від 11 грудня 2025 року визнано неконституційною ч.1 ст.233 КЗпП в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних йому виплат. Також наголошує на тому, що сама по собі обставина зменшення замовлень послуг відповідача після введення воєнного стану на території України не свідчить про неможливість роботодавця забезпечити роботою. Установивши, що позивач виявляла бажання та мала об`єктивну можливість працювати та виконувати свої трудові обов`язки, а відповідач належним чином не довів, що на час видання оскаржуваного наказу існували обставини, які виключали можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором, тобто, що існувала абсолютна неможливість роботодавця надати роботу, а в працівника її виконувати, суд дійшов обґрунтованого висновку, що наказ АТ «Укрзалізниця» № 389/ос від 01 квітня 2022 року в частині призупинення дії трудового договору з позивачем є протиправним та підлягає скасуванню.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість основного та додаткового рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційних скарг, враховуючи обставини, викладені у відзивах на апеляційні скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги представника АТ «Українська залізниця» - адвоката Килівника Р.С. на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 жовтня 2025 року та на додаткове рішення цього ж суду від 04 листопада 2025 року підлягають задоволенню, а апеляційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Рог А.С. підлягає задовленню частково, виходячи з такого.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не в повному обсязі.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що АТ «Українська залізниця» не доведено наявності передбачених ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» підстав для призупинення дії трудового договору, а саме, одночасної неможливості роботодавця надати роботу та неможливості працівника виконувати її. Суд зазначив, що АТ «Українська залізниця» не припиняло господарської діяльності під час воєнного стану, а матеріали справи не містять доказів абсолютної неможливості виконання ОСОБА_1 своїх трудових обов`язків та її належного повідомлення про видання наказу від 04 травня 2022 року №483/ос. У зв`язку з цим суд дійшов висновку про незаконність призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 , визнав її такою, що перебувала у вимушеному прогулі з вини роботодавця, та стягнув з АТ «Українська залізниця» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Однак повністю з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з таких підстав.

Частиною 1 ст.76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з наказу АТ «Українська залізниця» від 04 травня 2022 року №483/ос, у зв`язку з неможливістю надання та виконання роботи внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності, що сталася у зв`язку з втратою через військову агресію російської федерації проти України можливості повноцінно організовувати процеси діяльності товариства, та запровадження відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 (зі змінами) воєнного стану, припинено простій, введений наказом №Ц-42/6 від 24 лютого 2022 (зі змінами) працівниками Департаменту внутрішнього аудиту та контролю з дати, зазначеної у Додатку 1 до цього наказу; призупинено дію трудових договорів з працівниками Департаменту внутрішнього аудиту та контролю з дати, зазначеної у Додатку 1 до цього наказу, до припинення або скасування воєнного стану в Україні; призупинення дії трудових договорів не тягне за собою припинення трудових відносин; відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового договору у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України, у порядку та строки, передбачені чинним законодавством України; працівнику Департаменту внутрішнього аудиту та контролю, відповідальному за ведення табелю обліку робочого часу працівників Департаменту внутрішнього аудиту на контрою: вжити заходів щодо ознайомлення з цим наказом працівників, які зазначені у Додатку 1 до цього наказу, шляхом електронного зв`язку та усіма можливими способами сповіщення; в табелі обліку використання робочого часу обліковувати працівників, які зазначені у Додатку 1 до цього наказу, буквеним кодом «ПД» «Призупинення дії трудового договору».

Згідно з копією додатку 1 до наказу АТ «Укрзалізниця» від 04 травня 2022 року №483/ос, список працівників Департаменту внутрішнього аудиту та контролю, з якими призупиняється дія трудових договорів: менеджер ОСОБА_1 з 09 червня 2022 року.

Відповідно до копії наказу АТ «Українська залізниця» №1663/ос від 22 серпня 2023 року про припинення трудового договору (контракту) ОСОБА_1 звільнена 25 серпня 2023 року на підставі п.1 ст.36 КЗпП України.

Наведені обставини підтверджується матеріалами справи та сторонами не заперечуються.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст.5 ЦПК України).

Згідно зі ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ч.1 та ч.3 ст.21 КЗпП України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Згідно з ч.2 ст.23 КЗпП України строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Відповідно до ст.64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан, який діє дотепер.

Згідно з пунктом 3 цього Указу, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України.

15 березня 2022 року прийнято Закон № 2136-ІХ, яким визначені особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

У ч.ч.1 та 3 ст.1 Закону № 2136-ІХ встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом № 2136-ІХ.

У період дії воєнного стану порядок організації кадрового діловодства та архівного зберігання кадрових документів у районах активних бойових дій визначається роботодавцем самостійно, за умови забезпечення ведення достовірного обліку виконуваної працівником роботи та обліку витрат на оплату праці (стаття 7 Закону № 2136-ІХ у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ст.13 Закону № 2136-ІХ у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором. Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. Призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб. Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.

Верховний Суд у постанові від 21 червня 2023 року у справі № 149/1089/22 (провадження № 61-292св23) виклав правовий висновок щодо застосування статті 13 Закону № 2136-ІХ та зазначив, що наведена спеціальна норма права надає роботодавцю право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості у зв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою. Водночас таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливе.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як зазначалося вище, наказом АТ «Українська залізниця» від 04 травня 2022 року №483/ос, у зв`язку із запровадженням воєнного стану та зменшенням обсягів господарської діяльності було призупинено дію трудових договорів працівників Департаменту внутрішнього аудиту та контролю. Зокрема, відповідно до Додатку 1 до цього наказу, дію трудового договору з менеджером ОСОБА_1 призупинено з 09 червня 2022 року до припинення або скасування воєнного стану.

09 червня 2022 року ОСОБА_1 подала до голови правління АТ «Українська залізниця» власноруч написану заяву, в якій повідомила, що вона має можливість виконувати роботу відповідно до трудового договору. Повідомила, шо вона перебуває в місті Києві де не ведуться бойові дії, а також вказала, що у випадку неможливості надання роботи, вона просила привести її в режим простою (а.с.30, т.1).

Отже поданням 09 червня 2022 року вказаної заяви ОСОБА_1 засвідчила свою обізнаність із рішенням роботодавця про призупинення дії її трудового договору, оформленим наказом АТ «Українська залізниця» від 04 травня 2022 року №483/ос.

Крім того, із наявних у справі розрахункових листів по заробітній платі, зокрема за червень та липень 2022 року, вбачається, що у графі «всього нараховано» зазначено «0,00», а у графі «вид нарахування» за кодом «816» зазначено найменування виду нарахування - «Призуп. дії трудового договору», при цьому сума такого нарахування становить «0,00» (а.с.117-118, т.1).

Таким чином, отримання ОСОБА_1 розрахункових листів із зазначенням виду нарахування «Призуп. дії трудового договору» та відсутністю нарахувань заробітної плати свідчить про її обізнаність щодо призупинення дії трудового договору, яке застосовувалося до неї починаючи з червня 2022 року.

З наведених підстав колегія суддів вважає неспроможними та відхиляє доводи представника ОСОБА_1 - адвоката Рог А.С. про те, що уповноважені особи відповідача не повідомляли позивачку про призупинення дії трудового договору, оскільки наявні у матеріалах справи докази у своїй сукупності свідчать про її обізнаність із відповідним рішенням роботодавця.

Згідно з ч.1 ст.233 КЗпП України (у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

При цьому встановлені ст.223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк (див. постанову Верховного Суду від 18 лютого 2026 року у справі № 205/10424/23 (провадження № 61-6317св25)).

Із цим позовом до АТ «Українська залізниця» про визнання незаконним та стягнення заробітної плати позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду 01 березня 2024 року.

Позовна заяви ОСОБА_1 не містить клопотання про поновлення їй встановленого ст. 223 КЗпП строку звернення до суду. Не заявлено такого клопотання стороною позивача і в ході судового розгляду в суді першої інстанції.

У даному випадку колегія суддів враховує, що Законом України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» КЗпП України доповнено главою XIX Прикінцеві положення такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Верховний Суд у постанові від 11 грудня 2023 року у справі № 947/8885/21 (провадження № 61-7480сво22) зробив висновок, що запровадження на всій території України карантину законодавець визначив безумовною правовою підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину. Заявляючи відповідне клопотання про поновлення вказаного строку, особа не повинна наводити конкретних причин його пропуску, окрім тих, що пов`язані з внесеними до КЗпП України змінами. Крім того, не є необхідним і заявлення такого клопотання, оскільки строк звернення до суду не пропущено.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19» визначено, що з 12 березня 2020 року на всій території України встановлено карантин.

Надалі постановами Кабінету Міністрів України цей карантин на території України продовжувався та був відмінений з 30 червня 2023 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуваний наказ АТ «Українська залізниця» від 04 травня 2022 року №483/ос про призупинення дію трудового договору, зокрема, з менеджером ОСОБА_1 з 09 червня 2022 року до припинення або скасування воєнного стану, було видано під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), який тривав безперервно та завершився 01 липня 2023 року.

Однак навіть з урахуванням продовження строку на період дії карантину, позивачка ОСОБА_1 , звернувшись до суду 01 березня 2024 року, пропустила установлений законом строк звернення з цим позовом.

Аналогічного висновку в подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 09 січня 2026 року у справі № 751/4083/24 (провадження № 61-14964св25).

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що ОСОБА_1 , будучи обізнаною про призупинення дії свого трудового договору з червня 2022 року, звернулася до суду лише 01 березня 2024 року, тобто після спливу встановленого ч.1 ст.233 КЗпП України строку звернення до суду. При цьому клопотання про поновлення такого строку позивачкою не заявлялося. За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що позивачкою пропущено строк звернення до суду, у зв`язку з чим позовні вимоги не підлягають задоволенню з підстав пропуску строку звернення до суду із цим позовом.

Однак суд першої інстанції, у порушення вимог ст.ст.263, 264 ЦПК України, на вказані вище вимоги закону, правові висновки Верховного Суду та фактичні обставини справи належної уваги не звернув, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .

Що стосується посилання представника ОСОБА_1 - адвоката Рог А.С. у відзиві на апеляційну скаргу про те, що рішенням Конституційного Суду України № 1- р/2025 від 11 грудня 2025 року визнано неконституційною ч.1 ст.233 КЗпП в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних йому виплат, то воно не приймається апеляційним судом до уваги, виходячи з такого.

Дійсно, рішенням Конституційного Суду України від 11 грудня 2025 року № 1-р/2025 (Справа № 1-7/2024(337/24)) у справі за конституційним поданням Верховного Суду щодо відповідності Конституції України (конституційності) ч.1 ст.233 КЗпП (справа щодо строків звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат) визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) ч.1 ст.233 КЗпП в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат.

Водночас, у частині 2 резолютивної вказаного рішення Конституційного Суду України встановлено, що ч.1 ст.233 КЗпП в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, визнана неконституційною, утрачає чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Відповідно до ст. 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13 липня 2017 року № 2136-VIII, закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Отже, висновки рішення Конституційного Суду України від 11 грудня 2025 року №1-р/2025 у справі № 1-7/2024 (337/24) поширюються тільки на ті правовідносини, які виникли після набрання чинності означеним рішенням, тобто з 11 грудня 2025 року і не змінюють правового регулювання правовідносин, які виникли до цієї дати.

Ураховуючи викладене, з 11 грудня 2025 року ст.233 Кодексу законів про працю України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-IX (далі - Закон № 2352-IX), який набрав чинності 19 липня 2022 року, втратила чинність, та відновила дію попередня редакція цієї норми.

Відтак, у період з 19 липня 2022 року по 10 грудня 2025 року, коли виникли та закінчились спірні правовідносини у цій справі № 760/5193/24, підлягає застосуванню ст.233 КЗпП в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-IX.

Таким чином, сам по собі факт ухвалення Конституційним Судом України рішення від 11 грудня 2025 року № 1-р/2025 не змінює правової оцінки дотримання позивачем процесуальних строків у спірний період.

Ураховуючи викладене, посилання представника позивача на рішення Конституційного Суду України від 11 грудня 2025 року № 1-р/2025 у справі № 1-7/2024(337/24) є безпідставними.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не може бути залишене в силі та підлягає скасуванню відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про відмову у позові ОСОБА_1 з підстав пропуску строку звернення до суду із цим позовом.

Як зазначалося вище додатковим рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 04 листопада 2025 року стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 11 000 грн 00 коп.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 904/8884/21 (провадження № 12-39гс22) зазначено, що «за загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішені всі інші, зокрема й процесуальні, питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також невирішення окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення. Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 925/81/21, від 09 лютого 2022 року у справі № 910/17345/20, від 15 лютого 2023 року у справі № 911/956/17 (361/6664/20), від 07 березня 2023 року у справі № 922/3289/21. Оскільки суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування постанови Центрального апеляційного господарського суду від 27 вересня 2022 року у справі, то додаткову постанову Центрального апеляційного господарського суду від 18 жовтня 2022 року також слід скасувати».

З урахуванням того, що за результатом апеляційного перегляду рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 жовтня 2025 року підлягає скасуванню, то додаткове рішення цього ж суду від 04 листопада 2025 року, якою вирішено питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем під час розгляду справи, також належить скасувати.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 17 квітня 2024 року у справі № 461/2451/22 (провадження № 61-291св24).

Відповідно до положень ч.ч.1, 6 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.13 ст.141 ЦПК України).

За подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції АТ «Українська залізниця» сплатило судовий збір у розмірі 14 527 грн 26 коп. (а.с.198, т.2).

Оскільки апеляційний суд ухвалює нове рішення, задовольняє апеляційні скарги АТ «Українська залізниця» та ухвалює рішення про відмову в позові ОСОБА_1 , а також приймаючи до уваги, що ОСОБА_1 в силу вимог п.1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, то судовий збір у розмірі 14 527 грн 26 коп. підлягає компенсації АТ «Українська залізниця» за рахунок держави.

Керуючись ст.ст.374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Рог Анастасії Сергіївни задовольнити частково.

Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства «Українська залізниця» - адвоката Килівника Руслана Сергійовича на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 жовтня 2025 року та апеляційну скаргу представника акціонерного товариства «Українська залізниця» - адвоката Килівника Руслана Сергійовича на додаткове рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 04 листопада 2025 року - задовольнити.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 жовтня 2025 року та додаткове рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 04 листопада 2025 року - скасувати й ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним наказу про призупинення дії трудового договору та стягнення заробітної плати - відмовити.

Стягнути з держави на користь акціонерного товариства «Українська залізниця» судовий збір у розмірі 14 527 (чотирнадцять тисяч п`ятсот двадцять сім) грн 26 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 березня 2026 року.

Головуючий

Судді: