ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2026 року Дніпровський апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Свистунової О.В., Пищиди М.М.,

за участю секретаря Пікос А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Черновської Людмили Григорівни, Виконавчого комітету Дніпровської міської ради, третя особа: Український державний університет науки і технології про визнання права власності

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Соборного районного суду міста Дніпра від 04 вересня 2025 року,-

В С Т А Н О В И В:

07.11.2024 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Черновської Людмили Григорівни, Виконавчого комітету Дніпровської міської ради, третя особа Український державний університет науки і технології про визнання права власності. В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що ОСОБА_2 , батько померлого чоловіка позивача був викладачем в Українському державному університеті науки і технології (Дніпропетровському інституту інженерів залізничного народного транспорту). Рішенням виконкому Дніпропетровської міської ради депутатів працюючих від 22 червня 1961 року виконком дозволив Дніпропетровському інституту інженерів залізничного народного транспорту будівництво 16 гаражів на своїй території згідно наданої схеми. Згідно Акту від 04.12.1963 комісія в складі начальника господарської частини ОСОБА_3 , доцента кафедри будівництва ОСОБА_4 , доцента механічного факультету Рудякова 3.3., старшого інженера капітального будівництва ОСОБА_5 , начальника групи ОСОБА_6 , представника ОСОБА_7 здійснили приймання гаража на 16 легкових машин, а саме будівлю одноповерхова, об`єм будівлі 850 кв.м., загальна площа 320 кв.м. В зазначеному акті було вказано, що об`єкт може бути прийнятий в експлуатацію з 01.02.1963. Рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 17.04.1997 №564 було надано громадянам земельні ділянки по АДРЕСА_1 загальною площею 0,0277 га у тимчасове користування згідно з додатком по фактичному розміщенню гаражів. Згідно додатку, гараж № НОМЕР_1 належав ОСОБА_2 . Згідно договору № 1046/05 від 15.05.1997, згідно рішення Міськвиконкому № 564 від 17.04.1997 колектив громадян, в особі ОСОБА_8 , прийняв в орендне користування земельну ділянку по АДРЕСА_1 на строк 2 роки по факту розміщення гаражів пл. 0,0277 га. Таким чином, весь час, з моменту введення в експлуатацію гаража №20, він належав ОСОБА_2 , а потім ОСОБА_9 . 23.11.2023 позивач звернулася до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Черновської Л.Г., з метою оформлення спадкових прав за законом після смерті чоловіка ОСОБА_10 , дата смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , на гараж АДРЕСА_2 . Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Черновська Л.Г. відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті громадянина України ОСОБА_10 , з підстав відсутності документів підтверджуючих право власності спадкодавця на спадкову масу. У зв`язку з викладеним просила суд визнати за ОСОБА_1 , в порядку спадкування за законом, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9 право власності на гараж № НОМЕР_1 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . (том 1 а.с.1-7).

Рішенням Соборного районного суду міста Дніпра від 04 вересня 2025 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Черновської Людмили Григорівни, Виконавчого комітету Дніпровської міської ради, третя особа: Український державний університет науки і технології про визнання права власності (том 1 а.с. 230-233).

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, не доведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими та допустив невідповідність своїх висновків фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (том 2 а.с. 1-8) .

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 , батько померлого чоловіка позивача був викладачем в Українському державному університеті науки і технології (Дніпропетровському інституту інженерів залізничного народного транспорту).

Рішенням виконкому Дніпропетровської міської ради депутатів працюючих від 22 червня 1961 року виконком дозволив Дніпропетровському інституту інженерів залізничного народного транспорту будівництво 16 гаражів на своїй території згідно наданої схеми.

В свою чергу, 10 лютого 1997 року виконавчим комітетом Жовтневої районної ради народних депутатів на №КЛ-І/96/ надано відповідь, з якої вбачається, що у виконавчий комітет звернувся ОСОБА_9 з проханням сприяти щодо оформлення правовстановлюючих документів на гараж по АДРЕСА_3 та йому було рекомендовано звернутись в управління земельних ресурсів для оформлення земельної ділянки під влаштування гаражу.

17 квітня 1997 року за № 564 виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів було прийнято рішення «Про надання громадянам земельних ділянок по АДРЕСА_1 у тимчасове користування строком на два роки для обслуговування гаражів по їх фактичному розміщенню», пунктом 2.1 якого зобов`язано громадян, яким надаються земельні ділянки у тимчасове користування, укласти з виконкомом міської Ради народних депутатів договір на право тимчасового користування земельними ділянками.

15 травня 1997 року між виконавчим комітетом міської ради народних депутатів та колективом громадян в особі ОСОБА_8 було підписано договір про надання у тимчасове користування земельних ділянок за адресою АДРЕСА_1 строком на 2 роки по фактичному розміщенню гаражів. В подальшому договір було продовжено до квітня 2001 року.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд 1 інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних та достатніх доказів того, що вказаний гараж пройшов технічну інвентаризацію та має технічний паспорт позивачем не надано, також не надано доказів набуття права власності померлим.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та не може погодитись з доводами сторони позивача, викладеними в апеляційній скарзі, з огляду на таке.

Так, згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно із ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), спадкування здійснюється за заповітом або за законом, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Стаття 1258 ЦК України встановлює, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово, кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Згідно з ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

В силу ч. 1 ст. 1268, ч. 1,5 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною.

Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

У відповідності до ч. ч. 3, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Звертаючись до суду позивач зазначає, що гараж АДРЕСА_2 , «з моменту введення в експлуатацію належав ОСОБА_2 , а потім ОСОБА_9 .

Згідно з вимогами ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (03 серпня 2004 року) нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, як офіційного визнання державою такого права, а не підставою його виникнення.

Тобто, до 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності.

Порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва вперше встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення», яка втратила чинність 22 вересня 2004 року.

Ураховуючи зазначене, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію.

Як вбачається із матеріалів справи, єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації (лист Міністерства юстиції України від 23 лютого 2016 року № 8.4-35/18/1).

Позивачем на підтвердження права власності на спірний гараж надано суду акт здачі в експлуатацію гаража на 16 легкових автомобілів Дніпропетровського інституту інженерів залізничного транспорту від 04.12.1963 та зазначені вище документи про надання земельних ділянок у тимчасове користування.

Однак, належних та достатніх доказів того, що спірний гараж належав на праві власності спадкодавцю та пройшов технічну інвентаризацію та має технічний паспорт позивачем не надано, а судом 1 інстанції не встановлено.

Отже, судом достеменно встановлено, що спірне майно до складу спадщини не входило.

За таких підстав суд 1 інстанції критично оцінив доводи позивача в частині виникнення у неї права на отримання у власність в порядку спадкування гаражу № НОМЕР_1 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , оскільки вказане спростовується вищевикладеним та матеріалами справи, нічим об`єктивно не підтверджується та спростовується відсутністю набуття права власності померлим.

Оскільки в матеріалах справи відсутні належно оформленні документи щодо набуття права власності померлим, це свідчить про те, що спірне майно не входило до складу спадщини, спадкодавець не набув спадкових прав після смерті своєї батька, а тому його права стосовно нього не можуть перейти до спадкоємців, яким є позивач по справі.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, дослідивши доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі вважає, що суд першої інстанції у повній мірі з`ясував всі обставини, які мають значення для справи, та виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв`язку із чим рішення в даній справі є законним і належним чином обґрунтованим.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.1 ст.2 ЦПК України).

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Положеннями частини 1 статі 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Виходячи з вищевикладеного колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, які відповідають вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи. Доводи апеляційної скарги зазначені висновки не спростовують.

Так, доводи, вказані в апеляційній скарзі про те, що суд неповно з`ясував обставини по справі, необґрунтовані та зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Крім того, апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду має бути залишено без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Соборного районного суду міста Дніпра від 04 вересня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Повний текст постанови складено 05 березня 2026 року.

Судді: