ПОСТАНОВА

Іменем України

27 лютого 2026 року м. Кропивницький

справа № 396/1698/25

провадження № 22-ц/4809/435/26

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя - Дьомич Л. М. (суддя - доповідач),

судді Дуковський О. Л., Письменний О. А.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голованівського районного суду Кіровоградської області від 30 жовтня 2025 року (суддя Гут Ю.О.).

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

Товариство з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» (далі ТОВ «Юніт Капітал») звернулось до суду з позовною заявою, відповідно до якої просило стягнути на свою користь з ОСОБА_1 (далі Позичальник) заборгованість за кредитним договором від 02 квітня 2023 року № 435722434 у розмірі 66 089,52 грн. Також позивач просив відшкодувати за рахунок відповідача понесені ним судові витрати, які складаються з судового збору у сумі 2 422,40 грн та витрат на професійну правничу допомогу у сумі 7000,00 грн.

В обґрунтування позову вказує, що 02 квітня 2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео Швидка Фінансова Допомога» (далі - ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога», Кредитор) та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №435722434 на суму 14100,00 грн (далі Кредитний договір). Відповідно до договору факторингу від 28 листопада 2018 року № 28/1118/-01, укладеного між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» (далі - ТОВ «Таліон Плюс») до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право грошової вимоги до відповідача за Кредитним договором. Між ТОВ «Таліон Плюс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Онлайн фінанс» (далі - ТОВ «ФК «Онлайн фінанс») 10 жовтня 2024 року укладено договір факторингу №10/1024-01. У подальшому між ТОВ «ФК «Онлайн фінанс» та ТОВ «Юніт Капітал» укладено договір факторингу від 04 червня 2025 року № 04/06/25-Ю. На підставі зазначеного договору факторингу позивач набув право грошової вимоги до ОСОБА_1 на загальну суму 66089,52 грн, з яких: 14100,00 грн заборгованість по кредиту, 51989,52 грн заборгованість за несплаченими відсотками.

Зазначає, що згідно з умовами Кредитного договору Позичальник зобов`язалася вчасно повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом у порядку, визначеному цим договором. Однак, відповідач своїх зобов`язань за Кредитним договором належним чином не виконав.

У зв`язку із невиконанням відповідачем зобов`язань за Кредитним договором, позивач вимушений звернутись до суду з позовом у даній справі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Голованівського районного суду Кіровоградської області від 30 жовтня 2025 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» задоволено; стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за Кредитним договором № 435722434 від 02 квітня 2023 року у розмірі 66 089,52 грн; здійснено розподіл судових витрат.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що при укладенні Кредитного договору сторони досягли згоди щодо предмету та строку дії договору, порядку його укладення. Позивач вказує, що первісний кредитор надав відповідачу кредит у розмірі 14 100,00 грн, однак останній не виконував належним чином зобов`язань щодо повернення коштів, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 66 089,52 грн, на підтвердження чого надав розрахунок заборгованості за договором.

Враховуючи наведене, суд виснував, що відповідач взятих на себе кредитних зобов`язань в строки передбачені кредитним договором належним чином не виконав, а тому позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за Кредитним договором підлягають повному задоволенню.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції у даній справі, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Відповідно до поданої апеляційної скарги просить рішення Голованівського районного суду Кіровоградської області від 30 жовтня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає про відсутність доказів отримання новим кредитором права вимоги від ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога». Звертає увагу, що на момент укладення договору факторингу від 28 листопада 2018 року боргові зобов`язання відповідача за Кредитним договором ще не існували. Вважає, що наступні відступлення вимог не мають юридичного значення, оскільки фактично заміна кредитора у зобов`язанні не відбулася.

Наголошує, що не укладав Кредитний договір у редакції, яка долучена до позову. Зазначає, що на підставі ч. 5 ст. 100 ЦПК України суд першої інстанції мав витребувати у позивача оригінал Кредитного договору.

Стверджує, що згідно із заявкою про отримання грошових коштів погодився на 14100,00 грн суми кредиту, строк кредитування 15 днів і жодних дій, спрямованих на пролонгацію Кредитного договору, ним не вчинялося, а тому максимальною сумою процентів, які міг нарахувати первісний кредитор за Кредитним договором є 4441,50 грн із розрахунку: 14100,00 грн х 2,10 % х 15 днів. Враховуючи викладене, просить суд відмовити у стягненні процентів, нарахованих поза межами строку кредитування. Вважає безпідставним і протиправним нарахування процентів у розмірі 47548,02 грн також і з огляду на положення п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

Крім того, вказує на відсутність доказів перерахування йому кредитних коштів.

Вважає відсутніми правові підстави для стягнення з нього 7000,00 грн витрат на правову допомогу у суді першої інстанції, оскільки відсутні докази того, що вказаний гонорар стосується надання правової допомоги щодо стягнення заборгованості саме з відповідача.

Короткий зміст заперечень на апеляційну скаргу

У поданому до суду апеляційної інстанції відзиві на апеляційну скаргу позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, зазначає, що при заповненні заявки на кредит відповідач особисто обрав для себе суму кредиту, строк кредитування та мав змогу ознайомитися з умовами договору перед його підписанням. Звертає увагу, що відповідач підписав Кредитний договір електронним підписом одноразовим ідентифікатором, отримав свій примірник електронного договору у формі, що унеможливлює зміну його змісту, та мав змогу у будь-який час самостійно ознайомитися з договором на сайті Товариства в Особистому кабінеті.

Щодо перерахування кредитних коштів звертає увагу суду, що ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» є небанківською фінансовою установою, та не надає фінансових платіжних послуг. Підтвердженням здійснення перерахування кредитних коштів є факт передачі Товариством відповідної платіжної інструкції надавачу платіжних послуг, на основі якої кошти перераховуються за реквізитами платіжної картки клієнта згідно з умовами договору. Крім того, банк-емітент платіжної картки Відповідача надав до суду офіційну відповідь, з якої вбачається, що Первинним кредитором здійснено перерахування коштів у розмірі 14100,00грн на банківську карту відповідача.

Щодо відступлення права вимоги стверджує, що відповідно до умов договору факторингу передача права вимоги здійснюється не за самим договором, а за реєстрами права вимоги, які є додатками до нього.

За доводами позивача, нарахування відсотків здійснювались в межах погоджених умов Кредитного договору. Наголошує, що за умовами Кредитного договору та обставинами справи існувало два періоди нарахування процентів: 1) за користування кредитними коштами згідно зі ст. 1048 ЦК України та 2) за користуванням кредитними коштами відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України за весь час прострочення.

Вказує, що до позовної заяви додано належні докази на підтвердження понесених позивачем у суді першої інстанції витрат на правову допомогу (а.с. 69-83).

Рух справи у суді апеляційної інстанції

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 08 грудня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голованівського районного суду Кіровоградської області від 30 жовтня 2025 року залишено без руху; встановлено строк для усунення недоліків апеляційної скарги.

Відповідно до ухвали апеляційного суду від 16 грудня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі; встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Згідно з ухвалою апеляційного суду від 22 грудня 2025 року закінчено підготовчі дії; постановлено розгляд справи за апеляційною скаргою здійснювати без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14 липня 2021 року у справі № 496/1332/18 (провадження № 61-559св21) зазначив, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За правилами ч.ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Таким чином, з урахуванням того, що розгляд даної справи здійснювався у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, датою ухвалення рішення є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, за наступного.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

02 квітня 2023року між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» (Кредитодавець) та ОСОБА_1 (далі Позичальник)укладено кредитний договір №435722434(далі - Кредитний договір), за умовами якого Позичальник отримав у кредит грошові кошти у розмірі 14100,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а Позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом відповідно до умов, зазначених у цьому договорі, додатках до нього та Правилах надання грошових коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту (п. 1.1. Кредитного договору).

За умовами п. 3.1. Кредитного договору Позичальнику надається дисконтний період кредитування, протягом якого Позичальник може збільшувати суму кредиту (отримати черговий транш) в межах кредитного ліміту шляхом ініціювання такої операції в особистому кабінеті, а також частково повернути суму кредиту. На момент укладення цього договору строк дисконтного періоду складає 15 днів від дати отримання Позичальником першого траншу. Загальний строк дисконтного періоду користування кредитом вираховується в порядку, передбаченому п. 3.2. договору.

Відповідно до п. 3.2. Кредитного договору сторони погодили, що встановлений у п. 3.1. договору строк дисконтного періоду може бути продовжено Позичальником шляхом здійснення протягом дисконтного та пільгового періодів оплати всіх фактично нарахованих процентів за умови, якщо Позичальником в особистому кабінету чи в терміналах самообслуговування партнерів Кредитодавця активовано функцію продовження строку дисконтного періоду.

Кожен окремий транш за цим договором надається Позичальнику шляхом переказу грошових коштів, який завершується зарахуванням грошових коштів на поточний рахунок, для управління яким випущена платіжна картка НОМЕР_1 , що відбувається до 3 банківських днів з моменту укладення договору чи ініціювання отримання чергового траншу за договором; Позичальник несе відповідальність за правильність наданих Кредитодавцю реквізитів для зарахування суми кредиту та підтверджує, що за наданими реквізитами сума кредиту буде зарахована на його власний рахунок (п.п. 5.1., 5.3. Кредитного договору).

Згідно з п. 7.1 Кредитного договору сторони дійшли згоди, що орієнтовна дата погашення всієї суми кредиту за всіма наданим траншами є датою закінчення дисконтного періоду кредитування 17 квітня 2023 року, а саме протягом 15 днів від дати отримання першого траншу Позичальником.

У п.п. 8.1., 8.3. Кредитного договору сторони погодили, що за користування кредитом Позичальник зобов`язаний сплачувати Кредитодавцю проценти за користування кредитом. Протягом дисконтного періоду кредитування зобов`язання Позичальника по сплаті процентів фактичні дні користування кредитом визначають наступним чином:

- за період від дати видачі кредиту до 17 квітня 2023 року (включно) проценти нараховуються за процентною ставкою 343,10 відсотків річних, що на день укладення договору становить 0,94 відсотків від суми кредиту за кожний день користування ним;

- у разі, якщо Позичальник вчинить описані в п. 3.2. договору дії щодо продовження дисконтного періоду (ініціює пролонгацію) один або декілька разів, за період з наступного дня після 17 квітня 2023 року проценти нараховуються за ставкою 682,87 відсотків річних, що на день укладення договору становить 1,87 відсотків в день від суми кредиту за кожний день користування ним.

Кредитний договір разом з Паспортом споживчого кредиту підписані електронним підписом Позичальника шляхом використання одноразового ідентифікатора МNV9S3Y2, направленого Кредитодавцем на номер телефону Позичальника НОМЕР_2 та введеного останнім 02 квітня 2023 року о 23:47:39.

Встановлено, що ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» свої зобов`язання за Кредитним договором виконало належним чином, надавши Позичальнику у безготівковій формі кредитні кошти у сумі 14100,00 грн шляхом їх перерахування на визначений у Кредитному договорі картковий рахунок відповідача №НОМЕР_1 .

28 листопада 2018 року між ТОВ «Таліон Плюс» (Фактор) та TOB «Манівео Швидка Фінансова Допомога» (Клієнт) було укладено Договір факторингу №28/1118-01 (далі Договір №28/1118-01), відповідно до якого Клієнт зобов`язується відступити Фактору Права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а Фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату на умовах, визначених цим договором.

Згідно з п. 1.3. Договору № 28/1118-01 під правом вимоги розуміються всі права клієнта за кредитними договорами, в тому числі права грошових вимог до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому.

Відповідно до п. 8.2. Договору № 28/1118-01 строк дії цього договору закінчується 28 листопада 2019 року.

Як вбачається зі змісту копій Додаткових угод №№ 26, 27, 31 та 32 до Договору № 28/1118-01 строк дії цього договору неодноразово продовжувався його сторонами, зокрема, додатковою угодою від 31 грудня 2023 року № 32 - до 31 грудня 2024 року включно.

Крім того, відповідно до укладеної між Фактором та Клієнтом Додаткової угоди від 31 грудня 2020 року № 26 до Договору №28/1118-01 сторони дійшли згоди викласти текст Договору №28/1118-01 у новій редакції. Зокрема, сторони погодили, що за п. 4.1. Договору №28/1118-01 у новій редакції наявне право вимоги переходить від Клієнта до Фактора з моменту підписання ними відповідного Реєстру прав вимоги, по формі, встановленій у відповідному додатку. Право майбутньої вимоги передається з моменту виникнення такого права вимоги до Боржника та додаткового оформлення не потребує. Підписанням реєстру прав вимоги сторони засвідчують передачу права вимоги до Боржників в повному обсязі за відповідним Реєстром права вимоги.

Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги № 230 від 23 травня 2023 року до Договору №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, ТОВ «Таліон Плюс» набуло права грошової вимоги до боржника ОСОБА_1 за Кредитним договором у загальній сумі 31214,58 грн, з яких: 14100,00 грн - заборгованість по основному боргу (тіло кредиту), 17114,58 грн заборгованість по відсоткам.

Таку ж інформацію щодо розміру заборгованості Позичальника за Кредитним договором містить розрахунок заборгованості, виконаний ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога». При цьому, інформація про здійснені відповідачем оплати за Кредитним договором у даному розрахунку відсутня.

10 жовтня 2024 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу №10/1024-01, за умовами якого ТОВ «Таліон Плюс» зобов`язалось відступити ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» зобов`язалось їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «Таліон Плюс» за плату на умовах, визначених цим договором.

Як вбачається з витягу з реєстру прав вимоги № 2 від 10 жовтня 2024 року, до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» перейшло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за Кредитним договором у загальній сумі 66089,52 грн, з яких: 14100,00 грн заборгованість по кредиту, 51989,52 грн заборгованість за несплаченими відсотками.

Аналогічну інформацію щодо розміру заборгованості Позичальника за Кредитним договором містить розрахунок заборгованості, виконаний ТОВ «Таліон Плюс» за період з 23 травня 2023 року по 14 серпня 2024 року станом на 10 жовтня 2024 року.

04 червня 2025 року ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Юніт Капітал» укладено договір факторингу № 04/06/25-Ю, за умовами якого ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» зобов`язалось відступити ТОВ «Юніт Капітал» право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якої настав або виникне в майбутньому до третіх осіб боржників. Перелік боржників, підстави виникнення права грошової вимоги до боржників, сума грошових вимог та інші дані зазначені в Реєстрі боржників, який формується згідно з Додатком № 1 та є невід`ємною частиною договору.

Відповідно до витягу з Реєстру боржників від 04 червня 2025 року до договору факторингу № 04/06/25-Ю ТОВ «Юніт Капітал» набуло права грошової вимоги до відповідача за Кредитним договором у загальній сумі 66089,52 грн, з яких: 14100,00 грн заборгованість по кредиту, 51989,52 грн заборгованість за простроченими відсотками.

Матеріали справи містять докази здійснення оплати за зазначеними вище договорами факторингу.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 367 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Загальними положеннями ЦПК України передбачено обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються, перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки, оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Однак, оскаржуване рішення суду першої інстанції у даній справі зазначеним вимогам процесуального закону відповідає не у повній мірі, враховуючи наступне.

Колегія суддів погоджується з висновком суд першої інстанції щодо укладення Кредитного договору між відповідачем та TOB «Манівео Швидка Фінансова Допомога». Також апеляційний суд вважає встановленим та належним чином підтвердженим факт отримання відповідачем кредитних коштів у сумі 14100,00 грн за Кредитним договором.

Оскаржуване судове рішення зазначеним висновкам апеляційного суду не суперечить.

Щодо відповідних заперечень відповідача, викладених у апеляційній скарзі, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені у ст. 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

За правилом ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

У відповідності до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України).

Абзац 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом у постановах від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України).

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що принцип юридичної сили електронного правочину найбільш повно відображається у вимогах щодо форми правочину. Це підтверджується закріпленими на рівні міжнародних документів правовими нормами: ч. 1 ст. 8 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про використання електронних повідомлень у міжнародних договорах - повідомлення або договір не можуть бути позбавлені дійсності або позовної сили лише на тій підставі, що вони складені у формі електронного повідомлення; ст. 5 Типового закону про електронну торгівлю Комісії Організації Об`єднаних Націй з права міжнародної торгівлі - інформація не може бути позбавлена юридичної сили, дійсності або позовного захисту лише на тій підставі, що вона складена у формі повідомлення даних.

Аналогічна норма міститься й у ч. 1 ст. 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»: юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст.1048 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону).

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Завершальним етапом укладення Кредитного договору є його підписання сторонами.

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Колегією суддів враховано, що без здійснення входу Позичальника на сайт Кредитодавця, без отримання Позичальником умов договору (оферти) і смс-повідомлення з одноразовим ідентифікатором та без введення відповідачем одноразового ідентифікатора, що означає прийняття пропозиції (акцепту), Кредитний договір не був би укладеним.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 12 січня 2021 у справі №524/5556/19, від 28 квітня 2021року у справі №234/7160/20, від 10 червня 2021 року у справі №234/7159/20, від 18 червня 2021 року у справі №234/8079/20, від 14 червня 2022 року у справі №757/40395/20, від 12 серпня 2022 року у справі №234/7297/20, від 09 лютого 2023 року у справі №640/7029/19.

У справі, що переглядається, встановлено, що Кредитний договір укладений та підписаний у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», що підтверджено належними доказами та відповідачем не спростовано.

При цьому, не заслуговують на увагу доводи відповідача про те, що ним укладено Кредитний договір на інших умовах, ніж ті, що викладені у доданій до позову копії договору, оскільки відповідно до висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц, підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.

З урахуванням викладеного, Кредитний договір відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договорів, укладених у письмовій формі, та укладення яких у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача.

При цьому, колегія суддів вважає необґрунтованими посилання скаржника на недотримання судом першої інстанції ч. 5 ст. 100 ЦПК України, оскільки відповідач своїм процесуальним правом на подання відзиву на позов не скористався, не вказував у місцевому суді про наявність сумніву у відповідності поданої позивачем копії Кредитного договору його ориганілу в електронній формі та не заявляв клопотання про витребування оригіналу договору у Кредитодавця.

Варто зауважити, що не містить клопотання про витребування оригіналу Кредитного договору також і подана відповідачем апеляційна скарга.

Також апеляційний суд відхиляє посилання скаржника на відсутність належних доказів отримання ним кредитних грошових коштів за Кредитним договором, оскільки такі доводи відповідача спростовуються доказами у справі, а саме: платіжним дорученням від 02 квітня 2023 року та наданими АТ КБ «ПриватБанк» на вимогу суду першої інстанції інформацією про номер емітованої на ім`я відповідача банківської картки, а також банківською випискою за період з 02 квітня 2023 року по 07 квітня 2023 року, з якої вбачається зарахування 02 квітня 2023 року на рахунок Позичальника в Банку коштів в сумі 14100,00 грн.

Відповідно до усталеної правової позиції суду касаційної інстанції, викладеної, зокрема, у постановах від 06 травня 2020 року у справі № 372/223/17, від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц, від 26 травня 2021 року у справі № 204/2972/20, від 13 жовтня 2021 року у справі № 209/3046/20, від 01 червня 2022 року у справі № 175/35/16-ц, від 02 жовтня 2024 року у справі № 761/24252/14-ц, від 04 грудня 2024 року у справі № 755/4205/14, від 12 грудня 2024 року у справі № 298/825/15, банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

У контексті викладеного, апеляційним судом також зважено на те, що процесуальні обов`язки відповідача полягають також у здійснені ним активних процесуальних дій, наведенні доводів та наданні доказів, що спростовують існування цивільного права позивача як кредитора у зобов`язанні. Тож виходячи з принципу змагальності сторін у процесі на позивача за загальним правилом розподілу тягаря доказування не може бути покладено обов`язок доведення обставин, за які відповідає боржник.

Судом враховано, що відповідач не надав жодного доказу, який би спростовував доводи позивача про отримання Позичальником коштів за Кредитним договором, зокрема, того, що платіж від 02 квітня 2023 року у сумі 14100,00 грн на банківський рахунок відповідача в АТ КБ «ПриватБанк», платіжним засобом до якого є картка № НОМЕР_3 , був здійснений не ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога», а іншою особою, або ж не на виконання Кредитного договору, а з іншої підстави тощо.

Таким чином, з матеріалів справи вбачається та підтверджується належними доказами те, що відповідач взяті на себе зобов`язання за Кредитним договором не виконав, кредитні кошти у загальній сумі 14100,00 грн у межах встановленого строку Позичальнику не повернув.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Щодо висновків суду першої інстанції про наявність у позивача права вимоги до відповідача за Кредитним договором, а також доводів апеляційної скарги про відсутність такого права, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (ч. 1 ст. 1077 ЦК України).

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (ч. 1 ст.1078 ЦК України).

Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається (ч. 2 ст. 1078 ЦК України).

Виходячи з викладеного, Верховним Судом у постанові від 07 січня 2026 року у справі № 727/2790/25 зроблено наступні висновки.

Допускається відступлення за договором факторингу наявної вимоги та майбутньої вимоги. При цьому для розмежування прав грошової вимоги, що може відступатися на підставі договору факторингу обрано різні критерії. Зокрема, для: (а) наявної вимоги - це строк платежу; (б) майбутньої вимоги - це момент виникнення. Різність критеріїв, які покладені в виокремлення видів, створює складнощі у розумінні як наявної, так і майбутньої вимоги;

- наявна вимога - це право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (ч. 1 ст. 1078 ЦК України). Втім очевидно, що строк платежу визначає не існування, а тільки можливість здійснення права грошової вимоги. І, звісно, що наявні грошові вимоги не вичерпуються тими, строк платежу яких настав. Оскільки якщо зробити протилежний висновок, то в категорію майбутніх вимог слід віднести будь-які інші права грошової вимоги, навіть ті які існують в зобов`язанні, але їх здійснення залежить від настання умови чи спливу строку. Саме тому до наявних вимог потрібно віднести й «недозрілі» грошові вимоги. «Недозріла» вимога - це різновид наявної вимоги, тобто право грошової вимоги, можливість здійснення якого залежить від настання умови чи спливу строку платежу. Як наслідок наявна та недозріла вимога існують до або в момент укладення договору факторингу;

- майбутня вимога - це право грошової вимоги, що виникне в майбутньому (ч. 1 ст. 1078 ЦК України), тобто майбутніми мають кваліфікуватися такі права грошової вимоги, що «з`явилися» із тих чи інших договорів, укладених після договору факторингу;

- у договорі факторингу необхідно індивідуалізувати право грошової вимоги. Наявна та «недозріла» вимоги мають бути визначені в договорі факторингу з максимальним ступенем конкретності, яка б забезпечувала можливість виокремити такі вимоги від інших вимог клієнта в момент укладення договору факторингу. Для наявної та «недозрілої» вимоги, оскільки вони існують на час укладення договору факторингу, індивідуалізація може полягати, зокрема, у вказівці предмета (розміру чи обсягу вимоги), суб`єктів (як активного - кредитора, так і пасивного - боржника), підстави виникнення (наприклад, договір поставки);

- майбутня вимога має піддаватися індивідуалізації не пізніше, аніж в момент її виникнення. Тобто майбутня вимога повинна мати потенційну властивість для ідентифікації в момент її виникнення. До цього часу майбутня вимога хоча б якось має пов`язуватися із клієнтом.

У справі, яка переглядається встановлено, що скориставшись правом на врегулювання відносин у договорі, первинний кредитор TOB «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» на власний розсуд визначили момент виникнення у фактора права вимоги, а саме: з моменту підписання ними відповідного Реєстру прав вимоги, по формі, встановленій у відповідному додатку; право майбутньої вимоги передається з моменту виникнення такого права вимоги до Боржника та додаткового оформлення не потребує; підписанням реєстру прав вимоги сторони засвідчують передачу права вимоги до Боржників в повному обсязі за відповідним Реєстром права вимоги.

Таким чином, перехід права вимоги за Договором факторингу № 28/1118-01 був спрямований на фактично існуюче зобов`язання, що підтверджує реальність предмета передачі та узгоджується з вимогами чинного законодавства щодо правомірності відступлення права вимоги.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2025 року в справі № 183/4256/21).

Беручи до уваги викладене вище та враховуючи, що унаслідок послідовного укладення договорів факторингу права вимоги за Кредитним договором перейшло від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Юніт Капітал», на переконання суду апеляціної інстанції, позивачем належним чином доведено факт виникнення у нього права вимоги за Кредитним договором.

Таким чином, оскільки, як уже зазначалось, доказів належного виконання відповідачем кредитних зобов`язань матеріали справи не містять, натомість, належними доказами у справі підтверджується факт передання від TOB «Манівео Швидка Фінансова Допомога» до ТОВ «Таліон Плюс», від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та від ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» до ТОВ «Юніт Капітал» права дійсної вимоги за Кредитним договором,колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність визначених законом підстав для стягнення з Позичальника на користь позивача заборгованості по тілу кредиту у сумі 14100,00 грн.

Разом з тим, колегія суддів вважає підставними доводи скаржника щодо необґрунтованості обчислення розміру пред`явлених до стягнення процентів за користування кредитними коштами.

У ч.ч. 1 - 3 ст. 1056 - 1 визначено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

За змістом ст. 1048 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такі висновки викладені, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц, в постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі №300/438/18.

У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Згідно з п. 2.3. Кредитного договору Кредитодавець надає Позичальнику перший транш за договором в сумі 14100,00 грн одразу після укладення договору, орієнтовна дата повернення якого 17 квітня 2023 року.

Умовами п. 7.1 Кредитного договору пердбачено, що орієнтовна дата погашення всієї суми кредиту за всіма наданим траншами є датою закінчення дисконтного періоду кредитування 17 квітня 2023 року, а саме протягом 15 днів від дати отримання першого траншу Позичальником.

Відповідно до п. 8.8. Кредитного договору для суми кредиту за першим траншем, що вказана у п. 2.3. договору, за перші 15 днів дисконтного періоду орієнтовна загальна вартість кредиут складе 16088,10 грн та буде включати в себе загальні витрати за кредитом у викляді процентів за користування кредитом у розмірі 1988,10 грн та суму кредиту у розмірі 14100,00 грн.

При цьому, у п. 3.2. Кредитного договору сторони погодили, що встановлений у п. 3.1. договору строк дисконтного періоду може бути продовжено Позичальником шляхом здійснення протягом дисконтного та пільгового періодів оплати всіх фактично нарахованих процентів за умови, якщо Позичальником в особистому кабінеті чи в терміналах самообслуговування партнерів Кредитодавця активовано функцію продовження строку дисконтного періоду.

Встановлені у даній справі фактичні обставини свідчать, що Позичальником не вчинялись дії щодо пролонгації дисконтного періоду, який за своєю суттю є періодом кредитуваня, та складає 15 днів до 17 квітня 2023 року, а саме: не активував функцію продовження строку дисконтного періоду в особистому кабінеті чи в терміналах самообслуговування партнерів Кредитодавця, а також не сплатив всі нараховані проценти за строк дисконтного періоду.

Відтак, у Позичальника виникло зобов`язання по оплаті процентів за Кредитним договором у розмірі, що розрахований за визначеною у договорі процентною ставкою за кожен день користування кредитом протягом строку кредитування, та яке згідно з умовами Кредитного договору складає 1988,10 грн.

Подальше, поза строком кредитування, нарахування TOB «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» процентів за користування відповідачем кредитними коштами за Кредитним договором було необґрунтованим, чого безпідставно не враховано судом першої інстанції.

Таким чином, стягненню з відповідача за Кредитним договором підлягають проценти за користування кредитом у сумі 1988,10 грн.

Апеляційним судом не беруться до уваги твердження позивача про те, що пред`явлена до стягнення сума відсотків включає в себе як відсотки, нараховані на підставі ст. 1048 ЦК України, так і відсотки, нараховані відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки такі доводи спростовуються змістом позовної заяви, а також доданими до позову розрахунками заборгованості, з яких чітко вбачається нарахування відсотків саме за користування кредитом.

Оскільки в іншій частині заборгованість по процентам за Кредитним договором стягненню з відповідача не підлягала, подану скаржником апеляційну скаргу належить задовольнити частково.

За викладеного, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а позовні вимоги частковому задоволенню.

Судові витрати

Оскаржуваним рішенням суду першої інстанції з відповідача на користь позивача стягнуто витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7000,00 грн.

Відповідач, заперчуючи проти відшкодування позивачу зазначених витрат, вказував у апеляційній скарзі на те, що позивачем не надано доказів того, що вказаний гонорар стосується надання правової допомоги щодо стягнення заборгованості саме з відповідача.

Апеляційний суд з такими доводами скаржника не погоджується.

Так, належними у справі доказами підтверджується надання позивачу правової допомоги під час розгляду даної справи у суді першої інстанції Адвокатським бюро «Тараненко та партнери» в особі керуючого бюро Тараненка Артема Ігоровича, а саме: договором про надання правничої допомоги від 05 червня 2025 року № 05/06/25-01 з додатком, додатковою угодою від 05 червня 2025 року до договору, актом прийому передачі наданих послуг від 25 червня 2025 року, довіреністю від 05 червня 2025 року та свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю від 24 квітня 2012 року № 4956, що видане Тараненку А.І.

Зі змісту додаткової угоди від 05 червня 2025 року та акту прийому передачі наданих послуг від 25 червня 2025 року вбачається, що правова допомога адвоката надавалась позивачу саме у зв`язку зі стягненням заборгованості з Позичальника - ОСОБА_1 за Кредитним договором від 02 квітня 2023 року, а не буль-якої іншої особи, чим спростовуються доводи скаржника.

Позивачем та Адвокатським бюро підписано акт прийому передачі наданих послуг від 25 червня 2025 року, що є невід`ємною частиною договору про надання правничої допомоги, яким погоджено перелік правових та юридичних послуг, кількість витрачених адвокатом годин та вартість послуг, що загалом складає 7000,00 грн.

Дослідивши надані докази, оцінивши їх на предмет підтвердження понесення наведених витрат, апеляційний суд зважає на наступне.

Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268).

Відповідно до висновків Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладених 910/906/18, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Зазначена правова позиція є усталеною та такою, що послідовно підтримувалась судом касаційної інстанції, зокрема, у постановах Верховного Суду 01 вересня 2021 року у справі № 178/1522/18, від 20 жовтня 2021 року у справі № 757/29103/20-ц, додатковій постанові Верховного суду від 13 березня 2024 року у cправі № 910/5724/23, додатковій постанові Верховного Суду від 24 грудня 2024 року у справі № 206/5280/21 тощо.

Надаючи оцінку рівня адвокатських витрат, понесених позивачем у суді першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку, що сума витрат на правову допомогу у розмірі 7000,00 грн не є завищеною, тобто являється цілком співмірною з ринковими цінами та проведеною адвокатом роботою, а, отже, є обґрунтованою.

При цьому, апеляційним судом зважено на те, що відповідач про зменшення таких витрат не заявляв.

У силу вимог ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, враховуючи часткове задоволення позовних вимог (24%), понесені позивачем у суді першої інстанції витрати на професійну правничу допомогу підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача пропорційно задоволеним вимогам.

У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України пропорційно задоволеним вимогам позову та скарги відшкодуванню підлягають також витрати сторін зі сплати судового збору.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

За вимогами ч.ч. 1, 2 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Викладене, а також встановлені у даній справі фактичні обставини свідчать, що оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Голованівського районного суду Кіровоградської області від 30 жовтня 2025 року у даній справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» заборгованість за кредитним договором від 02 квітня 2023 року № 435722434 у розмірі 16088,10 грн, з яких: 14100,00 грн заборгованість по кредиту, 1988,10 грн заборгованість за несплаченими відсотками за користування кредитом.

У задоволенні решти вимог позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» судовий збір за подання позовної заяви в сумі 581,38 грн, а також витрати на правову допомогу у суді першої інстанції у розмірі 1680,00 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 3451,92 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. М. Дьомич

Судді О. Л. Дуковський

О. А. Письменний