Провадження № 2/752/2087/26
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

(заочне)

04 березня 2026 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Хоменко В.С.

при секретарі Павлюх П.В.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження в приміщенні Голосіївського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про визнання права власності на майно за набувальною давністю,-

ВСТАНОВИВ:

у листопаді 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просить задовольнити вимогу до ОСОБА_2 та визнати право власності на частку розміром 5/8 у праві власності на житловий будинок загальною площею 53,3 кв. м по АДРЕСА_1 та задовольнити вимогу до ОСОБА_3 та визнати право власності на частку розміром 5/8 у праві власності на житловий будинок загальною площею 53,3 кв. м по АДРЕСА_1 .

Свої вимоги позивач мотивує тим, що її батьки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 спільно володіли житловим будинком 1921-1924 років будівництва, загальною площею 53,3 кв. м по АДРЕСА_1 .

Також позивач вказує, що спадкоємцями після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 матері ОСОБА_6 , є її діти: вона, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , а станом на серпень 2025 року співвласники володіють вказаним будинком у таких частках: ОСОБА_2 належить 1/2 та 1/8 частки, а їй, ОСОБА_3 та ОСОБА_7 по 1/8 частці кожній.

ОСОБА_1 зазначає, оскільки всі співвласники житлового будинку, що знаходиться на АДРЕСА_1 , є близькими родичами (рідними сестрами), тому за усною домовленістю між ними визначено, що користуватися та нести витрати на утримання цієї нерухомості буде ОСОБА_2 , однак, орієнтовно в 1994-1995 роках остання виїхала на постійне місце проживання до США та з того часу до України не поверталася, а зв`язок з нею втрачено.

Крім того, позивач вказує, що інша її сестра ОСОБА_3 в 1970-роках виїхала на постійне місце проживання до м. Мончегорськ Мурманської області РРФСР, з якою більше десяти років також вона не підтримує спілкування.

ОСОБА_1 зауважує, що протягом значного періоду ОСОБА_2 і ОСОБА_3 перестали цікавитись та утримувати зазначений будинок, і лише вона, починаючи з 1994 року постійно користується та утримує це нерухоме майно, тобто більше 30 років відкрито, безпосередньо розпоряджається та володіє ним, самостійно обробляє земельну ділянку, сплачує всі комунальні платежі, проводить поточні ремонти та підтримує житло в належному стані.

При цьому, позивач додає, що з огляду на її похилий вік, допомогу в утриманні житлового будинку, що знаходиться на АДРЕСА_1 , надає її син ОСОБА_8 , з яким інша її рідна сестра та співвласник цього житла ОСОБА_9 уклала договір довічного утримання від 02.10.2014 року та, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ОСОБА_1 , посилаючись на те, що відповідачі фактично відмовилися від права власності на свої частки у спільному майні, претензій щодо прав на володіння та користування будинком з 1994 року до неї ніхто не пред`являв, просить позов задовольнити.

Ухвалою від 17.12.2025 року, після усунення недоліків позовної заяви, відкрито провадження в указаній справі та призначено підготовче судове засідання (а.с. 64).

Ухвалою від 09.02.2026 року підготовче провадження у справі закрито та призначено судовий розгляд по справі (а.с. 72).

Позивач та її представник у судове засідання не з`явилися, про день, час і місце розгляду справи повідомлені в установленому цивільним процесуальним законодавством порядку. Від представника позивача надійшла заява, в якій адвокат Правдюк В.М. просить проводити судовий розгляд за його та позивача відсутності, а позов задовольнити. Не заперечує проти заочного розгляду справи.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про день, час і місце розгляду справи повідомлялися в установленому цивільним процесуальним законодавством порядку. Відзиву на позовну заяву від відповідачів до суду не надходило.

Третя особа в судове засідання не з`явився, про день, час і місце розгляду справи повідомлявся в установленому цивільним процесуальним законодавством порядку. Пояснень на позовну заяву від ОСОБА_4 до суду не надходило.

У разі неподання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч. 8 ст. 178 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України).

Приймаючи до уваги, що відповідачі у встановлений судом строк не подали до суду відзиву на позов, а відтак не скористалися наданими їм процесуальними правами, за висновками суду в матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами.

З моменту відкриття провадження у справі сплив достатній строк, для подання всіма учасниками справи своїх доводів, заперечень, відзивів, доказів тощо, у зв`язку з чим, суд, вважає, за можливе здійснити розгляд даної справи по суті заявлених вимог.

Будь яких інших заяв, клопотань або заперечень від сторін до суду не надходило.

За правилами ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу з постановленням заочного рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що спадкоємцями після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 є її діти: позивач, ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , та ОСОБА_7 згідно із свідоцтвом про право на спадщину за законом від 13.08.1983 року. Спадкове майно - 1/2 частка житлового будинку, що знаходиться на АДРЕСА_1 (а.с. 8 зворот-9).

08.09.1983 року Київським МБТІ ОСОБА_1 видано реєстраційне посвідчення на 1/8 частку житлового будинку, що знаходиться на АДРЕСА_1 (а.с. 8).

Як вбачається з інформаційної довідки КП КМР «КМ БТІ» серії ПБ-2025 № 740 від 08.08.2025 року, житловий будинок АДРЕСА_1 на праві власності зареєстровано за: ОСОБА_2 1/2 та 1/8 частки, ОСОБА_1 1/8 частка, ОСОБА_3 1/8 частка та ОСОБА_7 1/8 частка (а.с. 10).

Відповідно до договору довічного утримання від 02.10.2014 року, ОСОБА_7 передає у власність ОСОБА_4 , в тому числі належну їй 1/8 частку житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с. 11-12).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть (повторним) серії НОМЕР_1 (а.с. 13).

Правомірність договору довічного утримання від 02.10.2014 року підтверджено рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09.09.2021 року в справі № 761/27177/20 (а.с. 22-26).

15.07.2025 року за замовленням ОСОБА_1 , ТОВ «БТІ-Сервіс» виготовлено технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , з якого вбачається, що рік спорудження будинку 1921-1924 роки, найменування будівель та інших споруд: житловий будинок, прибудова, погріб, літня кухня, тамбур, навіс-тимчасовий, споруди. Житловий будинок складається із: двох коридорів і житлових кімнат та кухні, усього площею 53,3 кв. м (а.с. 14-17).

31.10.2025 року позивач зверталася до ОСОБА_2 із пропозицією придбати належну останній частку в розмірі 5/8 житлового будинку, що знаходиться на АДРЕСА_1 (а.с. 18-19).

03.11.2025 року представник позивача звертався із адвокатськими запитами до Державної міграційної служби та Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України про надання інформації щодо оформлення документів для виїзду за кордон та перетину кордону ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а.с. 20, 21).

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Аналізуючи поняття добросовісності володіння, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю за ст. 344 ЦК України, необхідно виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

У п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Отже, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Зокрема, виходячи зі змісту ст.344 ЦК України обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є такі: майно може бути об`єктом набувальної давності; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність; відсутність інших осіб, які претендують на це майно; відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності.

Враховуючи положення ст. 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння).

Отже, встановлення власника майна є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.

Враховуючи положення п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про те, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК України набрав чинності з 01.01.2004 року, положення ст. 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 01.01.2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 01.01.2011 року.

Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 344 ЦК України відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю.

Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Отже, враховуючи, що позивач добросовісно заволоділа житловим будинком, розташованим по АДРЕСА_1 , відкрито, безперервно та добросовісно користується понад 10 років цим нерухомим майном, яке належить відповідачам у справі, інших власників вказаного майна чи осіб, які претендують на нього немає, суд вважає за можливе визнати право власності за набувальною давністю на спірне нерухоме майно за ОСОБА_1 .

Поряд із цим, оскільки матеріалами справи підтверджується існування у відповідача ОСОБА_3 права власності лише на 1/8 частку житлового будинку, що знаходиться на АДРЕСА_1 , однак вимоги позивачем заявлені, виходячи із належності останній саме 5/8 часток зазначеного житлового будинку, тому позов в цій частині підлягає частковому задоволенню та за ОСОБА_1 необхідно визнати право власності за набувальною давністю на 1/8 частку зазначеної нерухомості, що й належала на праві власності ОСОБА_3 .

На підставі вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню сума сплаченого судового збору в розмірі, пропорційно до частки задоволених позовних вимог до кожного з них.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 76-89, 137, 141, 258, 263-265, 270-279, 280, 352, 354, 430 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 , про визнання права власності на майно за набувальною давністю - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на 5/8 часток житлового будинку, загальною площею 53,3 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належали на праві власності ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на 1/8 частку житлового будинку, загальною площею 53,3 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належала на праві власності ОСОБА_3 .

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 769,99 грн (дві тисячі сімсот шістдесят дев`ять гривень 99 копійок) сплаченого судового збору.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 553,99 грн (п`ятсот п`ятдесят три гривні 99 копійок) сплаченого судового збору.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 ;

Відповідачі: ОСОБА_2 , остання відома адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_3 .

ОСОБА_3 , остання відома адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_4 .

Третя особа: ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_5 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.С. Хоменко