П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

9 березня 2025 року місто Київ

справа № 758/13320/21

провадження №22-ц/824/447/2026

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Хасанової А.Р.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3

відповідач - ОСОБА_4

відповідач - приватний нотаріус КМНО Змисловська Тетяна Василівна

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Подільського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2024 року,ухвалене у складі судді Анохіна А.М. та ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 18 листопада 2024 року, постановлену у складі судді Анохіна А.М., суд,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 , приватного нотаріуса КМНО Змисловської Т.В., в якому просив визнати протиправним і скасувати прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В. рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 48517982 від 04.09.2019, на підставі якого здійснено запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на частини квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_6 ; визнати недійсним договір іпотеки від 04.09.2019, укладений між ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Змисловською Т.В. 04.09.2019, зареєстрованого в реєстрі за № 1447; визнати протиправним і скасувати прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В. рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 49210518 від 17.10.2019, на підставі якого здійснено запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на 1/1 частку квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 ; витребувати на користь позивача частини квартири АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння ОСОБА_5 .

Позов обґрунтовано тим, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 брата позивача ОСОБА_7 , на підставі його заповіту, посвідченого державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Забігайло С.Ю. 06.10.2006, позивач успадкував частини квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 23.04.2011, зареєстрованим в реєстрі.

Інша частина квартири на підставі договору купівлі-продажу від 19.11.2007 належала ОСОБА_6 - синові ОСОБА_7 та племіннику позивача.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер.

Після смерті ОСОБА_6 виявилося, що квартира АДРЕСА_1 продана.

Так, 20.08.2019 приватним нотаріусом КМНО Мінюковою-Кручиною Т.П., яка посвідчувала договір купівлі-продажу спірної квартири 19.11.2007, на підставі дублікату договору купівлі-продажу, здійснено в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності на частину квартири за ОСОБА_6 .

Також, 04.09.2019 приватним нотаріусом КМНО Змисловською Т.В. зареєстровано за ОСОБА_6 право власності ще на частини квартири, підставою для державної реєстрації зазначено свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 05.04.2019 державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Ричок Р.М.

Тоді ж приватним нотаріусом КМНО Змисловською Т.В. здійснено державну реєстрацію обтяження вказаної квартири на підставі договору іпотеки, виданого 04.09.2019 цим же нотаріусом.

Вказаний договір іпотеки, укладений між іпотекодержателем ОСОБА_5 та іпотекодавцем ОСОБА_6 , на забезпечення виконання останнім основного зобов`язання, встановленого договором позики від 04.09.2019, посвідченого приватним нотаріусом Змисловською Т.В., у розмірі 380000 грн.

Надалі, 17.10.2019 приватним нотаріусом КМНО Змисловською Т.В. на підставі зазначеного договору іпотеки здійснено державну реєстрацію права власності на всю квартиру за ОСОБА_5 .

Позивач зазначає, що вказані реєстраційні дії з державної реєстрації права власності на частини квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_6 , а потім- на всю квартиру за ОСОБА_5 не відповідають вимогам закону та порушують права позивача.

Зокрема, зазначає, що свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за № 2-168 та видане 05.04.2019 державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Ричок Р.М. (спадкова справа № 648/08), викладене на спеціальному бланку нотаріальних документів ННО 976621, насправді ОСОБА_6 не видавалось, а є підробленим.

Таким чином, ОСОБА_6 незаконно передано в іпотеку частини квартири, право власності на які у нього ніколи на законних підставах не виникало.

Оскільки позивач як співвласник майна, у відповідності до вимог ч.2 ст.6 Закону України «Про іпотеку», своєї нотаріальної засвідченої згоди на передачу квартири в іпотеку не давав, то ОСОБА_6 не мав права передавати в іпотеку не лише частини квартири, які йому не належали на праві власності, але й належні йому частину квартири без згоди іншого співвласника.

Отже, зміст договору іпотеки від 04.09.2019 суперечить нормам Закону України «Про іпотеку», тому не відповідає загальним вимогам, визначеним ч.1 ст.203 ЦК України, що є підставою для визнання такого договору недійсним.

Крім того, позивач зазначає про те, що належне позивачу майно - частини квартири АДРЕСА_1 вибули з його володіння поза його волею, внаслідок підроблення свідоцтва про право на спадщину за законом та незаконної передачі квартири в іпотеку, тому згідно із ч.1 ст.388 ЦК України таке майно підлягає витребуванню навіть у добросовісного набувача.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києвап від 1 листопада 2023 року у зв`язку зі смертю ОСОБА_5 залучені в якості правонаступників відповідача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2024 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 18 листопада 2024 року в ухваленні додаткового рішення за заявою представника позивача відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеними судовими рішеннями, представник ОСОБА_1 адвокат Фольчик А.С. подав апеляційну скаргу, в який просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановлену цим судом ухвалу. Відповідно прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, та ухвалити додаткове рішення, яким задовольнити заяву ОСОБА_1 про розподіл судових витрат. В апеляційній скарзі зазначає про те, що рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, а викладені у ньому висновки не відповідають дійсним обставинам справи.

Апелянт, зокрема, посилається на те, що судом першої інстанції не надано належної оцінки викладеним у позовній заяві доводам і підтверджуючим їх доказам, зокрема відповіді завідувача Одинадцятої київської державної нотаріальної контори.

Висновок суду про недоведеність факту підроблення свідоцтва про право на спадщину на ім`я ОСОБА_6 за наявності обставин, якими позивач обґрунтовував свої вимоги, та доказів, наданими стороною позивача, свідчить про неналежне застосування судом категорій стандартів доказування.

Помилковим є висновок суду першої інстанції про недоведеність позивачем неправомірності реєстрації за іпотекодержателем ОСОБА_5 права власності на предмет іпотеки.

Також апелянт вважає, що висновок суду першої інстанції про неефективний спосіб захисту права, є помилковим. Застосовані судом першої інстанції висновки Верховного Суду є нерелевантними, оскільки обставини у цих справах не є подібними.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_4 адвокат Донець Ю.Б. зазначає про те, що аргументи позивача, викладені в апеляційній скарзі, не є переконливими, є необґрунтованими та такими, що не заслуговують на увагу суду, в той же час суд ухвалив законне та обґрунтоване рішення повністю його аргументувавши у тій мірі, яка необхідна для повного розуміння позиції суду, а тому апеляційна скарга повинна бути залишена без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишено без змін.

В судове засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Змисловська Т.В. не з`явилися, були повідомлені про місце, день і час розгляду справи шляхом направлення судового повідомлення на поштові адреси. Направлені на поштові адреси ОСОБА_2 та ОСОБА_3 судові повідомлення повернуті до суду з відміткою поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до ч.8 ст.128 ЦПК України є врученими адресату. Зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у їх відсутність.

Представник ОСОБА_1 адвокат Фольчик А.С. апеляційну скаргу підтримав і просив її задовольнити.

Представник ОСОБА_4 адвокат Донець Ю.Б. проти доводів апеляційної скарги заперечував і просив рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступних висновків.

Судом установлено, що 19.11.2007 між ОСОБА_8 , як продавцем, та ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , як покупцями, укладено договір купівлі-продажу квартири, за яким у власність покупців перейшли відповідні частки квартири АДРЕСА_1 , а саме у власність ОСОБА_7 - 3/4 її частини, у власність ОСОБА_6 - частина квартири.

Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданим 23.04.2011 державним нотаріусом Четвертої Київської державної нотаріальної контори Клонцак С.П., підтверджується, що після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , належні останньому частини квартири на підставі заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Забігайло С.Ю. 06.10.2006, успадкував ОСОБА_1 , який є рідним братом померлого.

Співвласниками квартири АДРЕСА_1 стали ОСОБА_1 (3/4 частини) та його племінник ОСОБА_6 (1/4 частина). Фактично у спірній квартирі проживав останній.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер.

Після смерті ОСОБА_6 позивачу стало відомо, що квартира АДРЕСА_1 , співвласником якої являється він, перейшла у власність ОСОБА_5 .

Крім того, судом установлено, що 20.08.2019 приватним нотаріусом КМНО Мінюковою-КручиноюТ.П. на підставі дублікату договору купівлі-продажу, серія та номер: 423 від 01.08.2019, виданого цим же нотаріусом, внесено запис щодо реєстрації об`єкта нерухомого майна із відкриттям розділу.

22.08.2019 нотаріусом Мінюковою-КручиноюТ.П. внесено до Реєстру відомості за індексним номером 48355655 та зареєстровано виправлення розділу щодо вказаної квартири, а саме, об`єкт житлової нерухомості «1/4 квартири» змінено на «квартира».

Із деталізованої інформації з Державного реєстру про право власності щодо спірної квартири вбачається, що 04.09.2019 приватним нотаріусом КМНО Змисловською Т.В. зареєстровано право власності на квартиру за ОСОБА_6 , підстава для державної реєстрації: свідоцтво про право спадщини за законом, серія та номер 2-168, видане 05.04.2019 державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Ричок Р.М.

Тоді ж, 04.09.2019 нотаріусом Змисловською Т.В. зареєстровано зміни права власності, індексний номер рішення 49210518.

Крім того, 04.09.2019 нотаріусом Змисловською Т.В. здійснено державну реєстрацію обтяження вказаної квартири на підставі договору іпотеки, серія та номер 1447, виданого 04.09.2019 цим же нотаріусом.

При цьому, у Реєстрі містяться наступні відомості щодо запису про іпотеку: номер запису про іпотеку - 33079247; строк виконання основного зобов`язання - 04.10.2019, розмір основного зобов`язання - 380000 грн., правочин, в якому встановлено основне зобов`язання - договір позики, серія і номер 1446, виданий 04.09.2019 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В., іпотекодержатель - ОСОБА_5 , іпотекодавець ОСОБА_6

17.10.2019 приватним нотаріусом КМНО Змисловською Т.В. на підставі зазначеного договору іпотеки здійснено державну реєстрацію права власності на усю квартиру (розмір частки 1/1) за ОСОБА_5 .

Крім того, установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_5 . Спадкоємцями, які прийняли спадщину, вважаються ОСОБА_3 (донька померлого), ОСОБА_4 (донька померлого). Крім того, до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини 06.09.2022 звернулася ОСОБА_2 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та реєстрацію права власності, а також про визнання недійсним договору іпотеки, заявлені до приватного нотаріуса КМНО Змисловської Т.В., суд першої інстанції виходив із того, що приватний нотаріус за такими вимогами є неналежним відповідачем.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, пред`явлених до спадкоємців ОСОБА_5 , суд першої інстанції виходив із того, що вимоги про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, визнання недійсним договору іпотеки, визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності, не відповідають належному способу захисту.

Що стосується позовних вимог про витребування у відповідачів частини квартири АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив із безпідставності доводів позивача про відсутність передбаченої ст.37 Закону України «Про іпотеку» правової підстави для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.

Позивачем не доведено неправомірності дій нотаріуса як щодо посвідчення оспорюваного договору іпотеки, так і щодо реєстрації за ОСОБА_5 права власності на предмет іпотеки. Матеріали справи не містять відомостей про те, що дублікат договору купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Мінюковою-Кручиною Т.П. 04.08.2019, та свідоцтво про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Ричок Р.М. 05.04.2019, які зазначені як правовстановлюючі документи щодо права власності іпотекодавця ОСОБА_6 у договорі іпотеки, були визнані недійсними у встановленому законом порядку.

Крім того, є недоведеним і твердження позивача про те, що свідоцтво про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Ричок Р.М. 05.04.2019 в межах спадкової справи № 648/08, насправді ОСОБА_6 не видавалось та є підробленим.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції повністю погодитись не можна, виходячи з наступного.

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом ( ст.1217 ЦК України).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою ( ч.3 ст.46 цього Кодексу).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини ( ч.ч.1, 3 ст.1223 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Згідно з ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, яким відповідно до ч.2 ст.1220 ЦК України є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.

Установлено, що позивач прийняв спадщину після смерті ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданим 23.04.2011 державним нотаріусом Четвертої київської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 2-936 (Спадкова справа № 456/2008). Спадщина складається із частин квартири АДРЕСА_1 .

Таким чином, оскільки станом на день відкриття спадщини 14.03.2008 частини квартири АДРЕСА_1 належала ОСОБА_7 , який заповідав її ОСОБА_1 , який в свою чергу прийняв спадщину, - відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України, наявні підстави вважати, що права володіння та користування спадковим майном у ОСОБА_1 виникло з часу відкриття спадщини.

Свідоцтво про право на спадщину за законом, яке стало підставою для реєстрації права власності на частини квартири на ім`я племінника позивача ОСОБА_6 , від 05.04.2019, містить наступну інформацію: свідоцтво видано державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Ричок Р.М., яка посвідчила, що на підставі ст.1261 ЦК України спадкоємцем зазначеного у цьому свідоцтві майна гр. ОСОБА_7 , 1949 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , є: його син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . Спадщина, на яку видане свідоцтво, складається з: частини квартири АДРЕСА_1 , що належала спадкодавцю на підставі договору купівлі-продажу. Спадкова справа № 648/08, свідоцтво зареєстровано в реєстрі за № 2-168 ( а.с.37 т.1).

З відповіді завідувача Одинадцятої київської державної нотаріальної контори від 20.03.2021 слідує, що спадкова справа № 648/08 дійсно заводилася в Одинадцятій київській державній нотаріальній конторі. Однак, у зв`язку з встановленням місця проживання спадкодавця за адресою Подільського району міста Києва, дана справа була передана у провадження Четвертої Київської державної нотаріальної контори, після чого номер даної спадкової справи було змінено. Відповідно до матеріалів спадкової справи свідоцтво на спадщину видавалося нотаріусом Четвертої Київської державної нотаріальної контори, а не нотаріусом Ричок Р.М. - нотаріусом Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори. Нотаріальна дія за реєстровим номером 2-168 здійснена нотаріусом ОСОБА_9 у лютому 2008 року, за якої посвідчено довіреність ( а.с.38).

Отже, зміст зазначеної відповіді дає підстави для висновку, що свідоцтво про право на спадщину за законом від 05.04.2019 на ім`я ОСОБА_6 (племінника позивача) державним нотаріусом Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори Ричок Р.М. не видавалось.

У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, встановленому законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.16 ЦК України).

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України).

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ст. 317 ЦК України).

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст. 219 ЦК України).

Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України).

Згідно із ч.1 ст.386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Відповідно до закріпленого у ст. 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених ч. 1 ст.388 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач) власник має витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

З аналізу змісту наведеного правила випливає, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч.1 ст.388 ЦК України належить від того, у якій спосіб майно вибуло з його володіння.

За змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Вибуття майна з володіння власника на підставі правочину, який визнаний надалі недійсним, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Положення ст. 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Власник з дотриманням вимог ст. 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача ( постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.11.2019 у справі № 911/3680/17).

Відповідно до положень ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групи однакових доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей».

Встановивши, що позивач ОСОБА_1 отримав право на частини квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування, в день відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_3 , і це майно вибуло з його володіння в 2019 році не з його волі, шляхом оформлення свідоцтва, яке Одинадцятою київської державною нотаріальною конторою не видавалося, колегія суддів вважає, що у позивача наявні підстави для витребування його майна у останніх власників, які набули такого права в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 , звернувшись з заявами до нотаріальної контори у встановлений законом шестимісячний строк з моменту відкриття спадщини.

У спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає у нього з моменту державної реєстрації цього майна (ч. 2 ст. 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України (постанова Верховного Суду України від 23.01.2013 у справі № 6?164цс12)).

Спадкоємець який прийняв спадщину може пред`являти віндикаційний позов (постанова Верховного Суду від 20.06.2024 в справі № 465/4103/21 (провадження № 61-3678св24)).

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів ст.ст. 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог стст.ст. 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18)).

Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду, якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (пункти 84, 85 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 466/8649/16 (провадження № 14-93цс20)).

Можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2023 у справі № 362/2707/19 (провадження № 14-21цс22) вказано: «Належна позивачці 1/2 частки нерухомого майна, а саме житлового будинку та земельної ділянки, є майном, яке може бути витребувано від особи, яка заволоділа ним. Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його в особи, яка не мала права відчужувати це майно [...] Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку про те, що витребувати можна лише індивідуально визначене майно або майно, яке виділено в натурі».

Враховуючи зазначені висновки Верховного Суду в аналогічних справах, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість позовної вимоги ОСОБА_1 про витребування частин квартири АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння спадкоємців ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 . Померлий ОСОБА_5 набув право власності на частину квартири, яка належала позивачу, на підстави договору іпотеки, укладеному 04.09.2019 з ОСОБА_6 . Останній в свою чергу не мав права відчужувати частки квартири, право власності на яку він не набув у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд уважає, що у цьому конкретному випадку за обставин справи, витребування на користь позивача спірного майна, яке вибуло з власності позивача поза його волею, є законним, пропорційним та виправданим заходом, який переслідує легітимну мету та необхідний у демократичному суспільстві, а тому не порушує статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування прийнятого приватним нотаріусом КМНО Змисловською Т.В. рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 04.09.2019, визнання недійсним договору іпотеки, визнання протиправним і скасування прийнятого приватним нотаріусом КМНО Змисловською Т.В. рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 17.10.2019, на підставі якого здійснено запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на квартиру з двох підстав. По-перше, вимога до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Змисловської Т.В. не може бути задоволена, оскільки приватний нотаріус за такими вимогами є неналежним відповідачем. По-друге, позовні вимоги, пред`явлені до спадкоємців ОСОБА_5 про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, визнання недійсним договору іпотеки, визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності, не відповідають належному способу захисту.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Згідно з чч. 1,2 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав. Це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18).

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Тлумачення вказаних норм права свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересу визначено у статті 16 ЦК України, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05.06. 2018 у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 11.09. 2019 у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06.04.2021 у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інших).

Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.

При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19, від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20, провадження № 12-61гс21 (пункт 148)).

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. пункти 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18).

Крім того, у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Близькі за змістом висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) та багатьох інших.

До подібних висновків саме про витребування майна за позовом спадкоємця дійшов Верховний Суд у постанові від 22.06.2022 у справі № 335/8468/18 (провадження № 61-8286св21), в якій, зокрема, зазначено, що ефективним способом захисту спадкоємця, що прийняв спадщину, є віндикаційний позов до особи, за якою зареєстровано право власності на спірне майно.

Оскільки право на належне ОСОБА_1 майно, що вибуло з його володіння не з його волі, а іншим шляхом, зареєстровано на ім`я ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 (під час розгляду цієї справи судом), і з заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулися відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,, тому спірні частини квартири АДРЕСА_1 підлягає витребуванню на користь позивача, незалежно від того, що право власності відповідачів на спірне майно за ними не зареєстроване.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в тій частині, що вимога до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Змисловської Т.В. не підлягає задоволенню, оскільки приватний нотаріус за такими вимогами є неналежним відповідачем.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 30.01.2019 у справі № 552/6381/17, від 13.03.2019 у справі № 757/39920/15-ц, від 27.03.2019 у справі № 520/17304/15-ц звертала увагу на те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 369/14294/17 спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно треба розглядати як спір, пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 14.05.2024 у справі № 758/38/21 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16.

Враховувавши правові висновки Верховного Суду, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що приватний нотаріуса Київського міського нотаріального округу Змисловська Т.В. є неналежним відповідачем у цій справі.

З урахуванням викладеного колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Подільського районного суду м. Києва від 16.10.2024 в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про витребування на користь ОСОБА_1 частини квартири АДРЕСА_1 . В іншій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Вирішуючи апеляційну скаргу в частині оскарження ухвали Подільського районного суду м. Києва від 18.11.2024, апеляційний суд виходить з наступного.

Постановляючи ухвалу про відмову ОСОБА_1 в ухваленні додаткового рішення, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог, підстав для стягнення з сторони відповідача витрат позивача на професійну правничу допомогу немає.

Разом з тим, з урахуванням того, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, відповідно судові витрати позивача підлягають стягненню з відповідачів пропорційно до задоволених позовних вимог.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу ( ч.1, п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (ч.3 ст. 141 ЦПК України).

Звертаючись до суду першої інстанції з заявою про ухвалення додаткового рішення, представник позивача адвокат Фольчик А.С. заявив до стягнення судовий збір за подання клопотання про забезпечення позову в сумі 536,80 грн. витрати на професійну правничу допомогу з урахуванням індексу інфляції в сумі 29684 грн. та 120 грн., які витрачені позивачем на послуги поштового зв`язку.

Установлено, що між ОСОБА_10 та ОСОБА_1 , 09.06.2021 був укладений договір про надання правової допомоги № 01/06/21-пд, предметом якого є надання адвокатом усіма законними методами та способами правової допомоги клієнту в обсязі та на умовах, передбачених цим договором, а клієнт зобов`язаний сплатити винагороду (гонорар) та витрати, необхідні для виконання його доручень, в обсязі та на умовах, визначених договором.

09.06.2021 між адвокатом Фольчик А.С. та ОСОБА_1 був укладений додатковий договір № 1 до договору про надання правової допомоги № 01/06/21-пд, відповідно до умов якої сторони погодили, що адвокат надає клієнту правовоу допомогу з підготовки та подачі до суду позовної заяви про захист його права власності на належні йому частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 , а також представництва інтересів клієнта при розгляді цього позову у суді першої інстанції. Розмір гонорару, що підлягає сплаті адвокату за цим додатковим договором, становить 20000 грн.

На підтвердження наданих послуг, пов`язаних зі збором документів, підготовкою позовної заяви та подачі її до суду, підготовкою письмових пояснень, підготовкою і подачею до суду письмових клопотань, стороною позивача наданий акт про надані послуги, датований 17.10.2024 ( а.с.161 т.2).

Крім того, витрати позивача по сплаті судового збору в сумі 536,80 грн. підтверджується квитанцією ( а.с.163).

Заява про ухвалення додаткового рішення подана у встановлені ч.8 ст.141 ЦПК України строки.

Як убачається з позовної заяви, позивачем заявлено 4 позовні вимоги, з яких апеляційним судом задоволена лише одна.

За таких обставин, враховуючи принцип пропорційності для визначення судових витрат, в тому числі судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню частина загальної суми витрат на професійну правничу допомогу та сплаченого судового збору у розмірі 5134,20 грн. ((20000 грн. + 536,80 грн.) : 4). Оскільки відповідачі троє, які мають відповідати за вимогу про витребування частини квартири, з кожного із них на користь позивача підлягає стягненню сума в розмірі 1701,40 коп.

Що стосується суми індексації, то в цій частині колегія суддів вважає, що така сума в розмірі 9684 грн. не підлягає стягненню з відповідачів, оскільки це не вартість наданих адвокатських послуг. Крім того, не підлягає стягненню і сума в розмірі 120 грн. поштові витрати), оскільки такі витрати не є витратами, пов`язаними з розглядом справи, в розумінні ст.133 ЦПК України.

Вирішуючи питання про розділ судових витрат у вигляді судового збору за подання апеляційної скарги в частині оскарження рішення суду, за що позивачем сплачено 5691,79 грн, та в частині оскарження ухвали суду першої інстанції, за що позивачем сплачено судовий збір в розмірі 605,60 грн., колегія суддів, враховуючи положення ст.141 та ст.382 ЦПК України, вважає, що з відповідачів підлягає стягненню на користь позивача судовий збір по 676,14 грн. з кожного. ( 5691,79 грн. : 4 + 605,60 грн.) : 3).

З урахуванням наведеного, керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2024 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння скасувати і ухвалити в цій частині нове судове рішення наступного змісту.

Витребувати на користь ОСОБА_1 частини квартири АДРЕСА_1 .

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвалу Подільського районного суду м.Києва від 18 листопада 2024 року скасувати.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 по 1701,40 грн. судових витрат, понесених в суді першої інстанції.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору за подання апеляційної скарги по 676,14 грн. з кожного.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус