ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2026 року

м. Київ

справа № 203/5130/22

провадження № 61-2003св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом -виконуючий обов`язки керівника Центральної окружної прокуратури м. Дніпра в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради,

відповідачі за первісним позовом: ОСОБА_1 (позивач за зустрічним позовом), ОСОБА_2 ,

треті особиза первісним позовом: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

відповідач за зустрічним позовом - територіальна громада м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради,

третя особаза зустрічним позовом - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Сафонінковою Надією Романівною, на постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 січня 2025 року у складі колегії суддів: Никифоряка Л. П.,Гапонова А. В., Новікової Г. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог прокурора

У грудні 2022 року виконуючий обов`язки керівника Центральної окружної прокуратури м. Дніпра в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про визнання спадщини відумерлою, витребування майна та передачу його у власність територіальної громади.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , була зареєстрована та проживала в квартирі АДРЕСА_1 , що належала останній на праві приватної власності. У липні 2019 року ОСОБА_5 померла. Відповідно до даних Державного реєстру актів цивільного стану громадян, орієнтовною датою смерті ОСОБА_5 є ІНФОРМАЦІЯ_3 . Ураховуючи, що ОСОБА_5 спадкоємців не мала, до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини після її смерті ніхто не звертався, свідоцтво про право власності на спадщину не видавалося, тому спірна квартира відповідно до статті 1277 ЦК України мала перейти у власність територіальної громади м. Дніпра як відумерла спадщина.

Прокурор зазначав, що, дізнавшись про смерть ОСОБА_5 та відсутність спадкоємців, невстановлені особи, використовуючи документ із ознаками фіктивності, а саме - договір дарування від 26 січня 1999 року, укладений начебто між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , звернулися до державного реєстратора, яким 10 грудня 2019 року здійснено реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .

Факт підроблення договору дарування від 26 січня 1999 року підтверджується листами приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко Н. Д. від 14 квітня 2020 року № 61/01-16 та від 27 вересня 2022 року № 173/01-16Ю, а також протоколом його допиту як свідка, який повідомив, що договір дарування від 26 січня 1999 року нею не посвідчувався, підпис та печатка на договорі підроблені, бланк серії ААР № 5306600 був отриманий та використаний для посвідчення іншого договору.

У матеріалах електронної реєстраційної справи також міститься лист Комунального підприємства «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради (далі - КП «ДМБТІ» Дніпровської міської ради) від 09 грудня 2019 року № 14991 відповідно до якого право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 . Проте відповідно до листа КП «ДМБТІ» Дніпровської міської ради від 13 квітня 2020 року № 4439, наданого на запит слідчого, згідно з матеріалами інвентаризаційної справи право власності на зазначену квартиру зареєстровано за ОСОБА_5 на підставі довідки ЖБК № 46 «МАЯК» від 20 квітня 1993 року, про що видане реєстраційне посвідчення від 18 травня 1993 року.

На запит прокуратури КП «ДМБТІ» Дніпровської міської ради листом від 06 вересня 2022 року № 6642 повідомило, що відповідь на запит ОСОБА_2 за № 14991 від 09 грудня 2019 року не виготовлялася. Тому лист КП «ДМБТІ» Дніпровської міської ради від 09 грудня 2019 року № 14991 також має ознаки фіктивності, його зміст не відповідає дійсності, договір дарування від 26 січня 1999 року в КП «ДМБТІ» Дніпровської міської ради не реєструвався.

Наведені обставини, на думку прокурора, свідчать про те, що право власності на спірну квартиру ОСОБА_2 набула незаконно, шляхом використання завідомо підроблених документів.

За даним фактом Дніпровським районним управлінням поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області 26 лютого 2020 року були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) за № 0000449 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 190 Кримінального кодексу України (далі - КК України).

У подальшому на підставі договору купівлі-продажу від 17 лютого 2020 року ОСОБА_2 відчужила спірну квартиру на користь ОСОБА_3 , який 13 березня 2020 року, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусомДніпровського міського нотаріального округу Ричкою Ю. О. за реєстровим № 276, продав її ОСОБА_4 . Останній, у свою чергу, 06 травня 2020 року, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватнимнотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кулініч С. А. за реєстровим № 245, продав квартиру ОСОБА_1 , яка відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна зареєстрована власницею квартири АДРЕСА_1 на час звернення до суду із цим позовом.

Оскільки державна реєстрація права власності на вказану квартиру за ОСОБА_2 проведена незаконно, прокурор вважав, що спадщина після смерті ОСОБА_5 у вигляді спірної квартири підлягає визнанню відумерлою та витребуванню на підставі статті 388 ЦК України від ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради.

Прокурор зазначав, що Дніпровська міська рада належних заходів, спрямованих на повернення спірного майна, не вчинила, що свідчить про наявність правових підстав для застосування представницьких повноважень у порядку, визначеному пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, статтею 23 Закону України «Про прокуратуру».

Ураховуючи наведене, прокурор просив суд:

- визнати квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) відумерлою спадщиною після смерті ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла у період ІНФОРМАЦІЯ_4 року, та передати її територіальній громаді м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради;

- витребувати від ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101).

Короткий зміст зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 .

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради, третя особа - ОСОБА_2 , про визнання добросовісним набувачем.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що вона є добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1 у розумінні частини першої статті 388 ЦК України, оскільки придбала спірне майно за оплатним договором купівлі-продажу, укладеним 06 травня 2020 року з ОСОБА_4 , посвідченим приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кулінічем С. В. за реєстровим № 245, бланк серії НОІ 03323. На час укладання договору купівлі-продажу та його нотаріального посвідчення, спірна квартира була вільною від будь-яких обтяжень, обмежень чи арештів та не була предметом будь-якого судового спору.

Вважала, що вона не повинна була передбачати наявність ризику того, що право власності на спірну квартиру може бути припинено у зв`язку із бездіяльністю органів влади у межах процедур, призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів зі спірним нерухомим майном, добросовісно покладалася на відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо відсутності прав інших осіб та обтяжень.

Звертала увагу на те, що при купівлі спірного нерухомого майна вона витратила значні кошти у розмірі 499 582 грн, належно дбала за набутою нею у власність квартирою, сплачувала комунальні послуги та здійснила її капітальний ремонт, внаслідок чого її оціночна вартість збільшилася з 379 943,83 грн до 1 579 100 грн.

Стверджувала, що внаслідок витребування квартири, буде порушено справедливий баланс, оскільки вона буде позбавлена права власності на майно без компенсації понесених витрат та порушено її право на мирне володіння майном. У той час, як Дніпровська міська рада не вживала своєчасних заходів на збереження за собою відумерлої спадщини.

Посилалася на бездіяльність органів досудового розслідування щодо нездійснення своєчасного захисту інтересів держави, оскільки прокуратура та орган досудового розслідування, знаючи про порушення, не зверталися до слідчого судді із клопотанням про вжиття заходів забезпечення кримінального провадження шляхом накладення арешту на спірну квартиру, з відповідним позовом у розумний строк. Саме держава, як учасник відповідних правовідносин, повинна нести ризик незаконного відчуження майна, оскільки має спеціальні механізми для запобігання цьому.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд визнати її добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) за договором купівлі-продажу, укладеному 06 травня 2020 року з ОСОБА_4 , посвідченим приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кулінічем С. В. за реєстровим № 245, бланк серії НОІ 03323.

Протокольною ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2023 року позов виконуючого обов`язки керівника Центральної окружної прокуратури м. Дніпра в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради та зустрічний позов ОСОБА_1 об`єднано в одне провадження для спільного розгляду.

Залучено до участі у справі за позовом виконуючого обов`язки керівника Центральної окружної прокуратури м. Дніпра в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради як третіх осіб: ОСОБА_3., ОСОБА_4 .

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 січня 2023 року заяву виконуючого обов`язки керівника Центральної окружної прокуратури м. Дніпра про забезпечення позову задоволено частково.

Заборонено ОСОБА_1 та будь-яким іншим особам, у тому числі, суб`єктам державної реєстрації прав (державним реєстраторам, приватним та державним нотаріусам) вчиняти будь-які дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав щодо квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101), у тому числі, шляхом укладення договорів купівлі-продажу, дарування, міни, про задоволення вимог іпотекодержателя, передачі в оренду, поділу об`єкта тощо.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2024 року у складі судді Казака С. Ю. у задоволенні позову виконуючого обов`язки керівника Центральної окружної прокуратури м. Дніпра в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті на підставі ухвали Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 січня 2023 року.

Відмовляючи у задоволенні позову виконуючого обов`язки керівника Центральної окружної прокуратури м. Дніпра в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради суд першої інстанції виходив із того, що прокурор обрав неефективний спосіб захисту права територіальної громади, що є самостійною підставою для відмови у позові, оскільки Дніпровська міська рада не є та не була власником або законним користувачем квартири АДРЕСА_1 , остання не вибувала з її володіння, а тому відсутні правові підстави для витребування спірного майна на її користь як неволодіючого власника або користувача.

Районний суд дійшов висновку, що у даному випадку територіальна громада має право лише на отримання грошової компенсації вартості спірного майна. Суд урахував, що обставин недобросовісності набуття ОСОБА_1 права власності на квартиру під час розгляду справи не встановлено, прокурор на такі обставини в позовній заяві не посилався.

Ураховуючи те, що ОСОБА_1 придбала спірну квартиру за оплатним договором, за наявності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відомостей про реєстрацію права власності на неї за попередніми власниками, відсутності будь-яких обтяжень щодо останньої, суд першої інстанції зазначив, що вона не повинна була додатково перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, покладаючись на такі відомості та не будучи обізнаною про наявність обставин, які можуть викликати об`єктивні сумніви у достовірності цих відомостей.

Районний суд дійшов висновку, що зустрічні вимоги ОСОБА_1 про визнання добросовісним набувачем задоволенню не підлягають у зв`язку із обранням неналежного та неефективного способу захисту права. Суд вказав, що під час розгляду позову про витребування майна відповідач відповідно до статті 388 ЦК України має право надати заперечення проти позову про витребування майна із його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання ним цього майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що він не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку пред`явлення зустрічного позову про визнання добросовісним набувачем не вимагається.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 14 січня 2025 року апеляційну скаргу Дніпропетровської обласної прокуратури задоволено.

РішенняКіровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2024 року в частині відмови у задоволенні позову виконуючого обов`язки керівника Центральної окружної прокуратури м. Дніпра в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення.

Позов виконуючого обов`язки керівника Центральної окружної прокуратури м. Дніпра в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради задоволено.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) відумерлою спадщиною після смерті ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла у період ІНФОРМАЦІЯ_4 року, та передано майно територіальній громаді м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради.

Витребувано від ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101).

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов виконуючого обов`язки керівника Центральної окружної прокуратури м. Дніпра в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради, апеляційний суд виходив із того, що останнім законним власником спірної квартири була ОСОБА_5 , яка померла у липні 2019 року , та після смерті якої у встановленому законом порядку, це майно ніким не набуто у власність. Ураховуючи відсутність спадкоємців після смерті ОСОБА_5 , належна їй на праві власності на час відкриття спадщини спірна квартира на підставі положень статті 1277 ЦК України повинна була перейти у власність територіальної громади м. Дніпра.

Оскільки визнання спадщини відумерлою у розумінні статті 1277 ЦК України є підставою для набуття територіальною громадою м. Дніпра права власності на таке майно, беручи до уваги, що Дніпровською міською радою, як розпорядником майна територіальної громади м. Дніпра, рішення про відчуження спірного майна не приймалося, не було волевиявлення фактично законного власника на відчуження вказаного майна, квартира АДРЕСА_1 незаконно вибула з володіння територіальної громади м. Дніпра, а тому підлягає витребуванню у відповідачки ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Дніправ особі Дніпровської міської ради, яка є дійсним власником майна.

Апеляційний суд зауважив, що ОСОБА_1 , як добросовісний набувач, не позбавлена можливості відновити свої права у спосіб, у тому числі, передбачений статтею 661 ЦК України, шляхом звернення до суду з позовом до продавця спірного нерухомого майна із вимогою про відшкодування збитків, а тому втручання у право власності відповідачки не може вважатися непропорційним та таким, що порушує статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Суд апеляційної інстанцій вважав, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20), оскільки у вказаній справі ОСОБА_2 набула право власності не на підставі спадкування (рішення суду про визнання права на спадкування), а на підставі підробленого договору дарування. Отже, у цій справі місцева рада, яка набула інтерес щодо відумерлої спадщини, може здійснити його захист шляхом витребування майна із чужого незаконного володіння, що є ефективним способом захисту її права.

Вирішуючи питання щодо застосування позовної давності, про застосування якої заявив представник ОСОБА_1 - адвокат Сафонінкова Н. Р., апеляційний суд зауважив, що перебіг позовної давності у спірних правовідносинах почався 10 грудня 2019 року, тобто з моменту, коли Дніпровська міська рада могла дізнатися про порушення свого права, а саме реєстрації за ОСОБА_2 права власності на спірну квартиру. З березня 2020 року з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 було введено карантин. Під час дії карантину строки позовної давності продовжилися на строк дії карантину. Тому звернувшись до суду із цим позовом 30 грудня 2022 року під час дії карантину, прокурор не пропустив позовну давність у спірних правовідносинах.

Розподіл судових витрат здійснено з урахуванням статті 141 ЦПК України.

Апеляційний суд застосував відповідні норми ЦК України, врахував прецедентну практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), відповідну судову практику Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2024 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 в апеляційному порядку не переглядалося.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Сафонінкова Н. Р., посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 січня 2025 року в частині задоволення позову виконуючого обов`язки керівника Центральної окружної прокуратури м. Дніпра в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради скасувати та залишити в цій частині рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2024 року.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У лютому 2024 року касаційна скарга ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Сафонінковою Н. Р., надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 04 березня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Сафонінковою Н. Р., залишено без руху з наданням строку на усунення недоліків. Зазначено строк виконання ухвали та попереджено про наслідки її невиконання.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 квітня 2025 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі; витребувано цивільну справу із суду першої інстанції; роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України; відмовлено у задоволенні клопотання заявника про зупинення виконання оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції.

У квітні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 лютого 2026 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Сафонінковою Н. Р., мотивована тим, що під час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири між нею та ОСОБА_4 нотаріусом перевірено правовстановлюючі документи на спірну квартиру у продавця, підстави належності йому зазначеного майна, відсутність заборон на її відчуження. З огляду на зазначене, вважає себе добросовісним набувачем спірної квартири, відтак спірне майно не може бути витребуване з її власності на користь територіальної громади. При цьому вважає, що судом апеляційної інстанції порушено статтю 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки відсутня пропорційність втручання у право власності, набуте нею як добросовісним набувачем.

Посилається на те, що не може відповідати за протиправні дії посадових осіб, які не вчинили жодних дій, які б свідчили про намір зареєструвати за міською радою право власності на спірну квартиру.

Зазначає, що прокурором не доведено факту про те, що він не знав чи не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, оскільки саме Дніпровською міською радою як розпорядником майна територіальної громади м. Дніпра та її уповноваженими органами не вжито належних та ефективних заходів, спрямованих на захист інтересів держави.

Апеляційний суд зробив неправильний висновок про те, що прокурор не пропустив строк позовної давності, оскільки прокурор не зазначив обставин, які б свідчили про відсутність можливості звернутися до суду з позовною заявою дистанційними засобами зв`язку у встановлений процесуальним законом строк, як і не надав доказів на підтвердження існування таких обставин.

Підставою касаційного оскарження зазначеного судового рішення представник ОСОБА_1 - адвокат Сафонінкова Н. Р., вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування апеляційним судом норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 807/62/16, від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17, від 20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15, від 13 листопада 2019 року у справі № 645/4220/16-ц, від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, від 12 травня 2021 року у справі № 806/2361/18, від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17, від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У травні 2025 року прокурор Дніпропетровської обласної прокуратури подав відзив на касаційну скаргу, у якому зазначила, що доводи ОСОБА_1 викладені у касаційній скарзі, є необґрунтованими, підстави для скасування оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції, яка відповідає положенням статей 263-265 ЦПК України, відсутні.

Зазначає, що апеляційний суд зробив правильний висновок про наявність правових підстав для визнання спадщини відумерлою, та відповідно, витребування спірного майна з незаконного володіння ОСОБА_1 , за якою воно зареєстроване на праві власності, що призведе до ефективного захисту прав власника - територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

На підставі довідки від 20 квітня 1993 року ЖБК № 46 «МАЯК» та виданого відповідно до довідки КП «ДМБТІ» Дніпровської міської ради реєстраційного посвідчення від 18 травня 1993 року, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» Дніпровської міської ради, записаного в реєстрову книгу № ХVІІІ за реєстровим № 93, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на праві приватної власності належала кооперативна квартира АДРЕСА_1 , де остання була зареєстрована з 15 березня 1977 року до дня смерті (том 1, а. с. 47, 48, 49-50, 90).

Згідно з витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть від 16 червня 2022 року № 9 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (том 1, а. с. 53-54).

Відповідно до довідки П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори від 16 червня 2022 року № 556/01-09 та Інформаційної довідки зі спадкового реєстру від 16 червня 2022 року № 69220500 після смерті ОСОБА_5 спадкові справи не заводилися, спадкові договори та заповіти за її життя не складалися, свідоцтва про право на спадщину не видавалися (том 1, а. с. 56, 57).

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 27 грудня 2022 року № 318973775 державним реєстратором виконавчого комітету Троїцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області 10 грудня 2019 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 , було зареєстровано за ОСОБА_6 на підставі договору дарування, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , посвідченого 26 січня 1999 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н. Д. за реєстровим № 15 (том 1, а. с. 26-28, 60).

На підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 17 лютого 2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою Ю. О. за реєстровим № 163, ОСОБА_2 продала квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3 (том 2, а. с. 133-158).

13 березня 2020 року на підставі договору купівлі-продажу,посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою Ю. О. за реєстровим № 276, ОСОБА_3 відчужив квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_4 (том 2, а. с. 159-181).

06 травня 2020 року на підставі договору купівлі-продажу,посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кулініч С. А. за реєстровим № 245, ОСОБА_4 продав квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_1 (том 3, а. с. 2-42).

26 лютого 2020 року Дніпровським районним управлінням поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області за фактом заволодіння невстановленими особами шахрайським шляхом квартирою АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , були внесені до ЄРДР відомості за № 0000449 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 190 КК України (том 1, а. с. 61).

Допитана у кримінальному провадженні № 0000449 від 26 лютого 2020 рокуяк свідок приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко Н. Д. повідомила про те, що договір дарування квартири АДРЕСА_1 вона не посвідчувала, він є підробленим, підпис та печатка також підроблені. У реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за реєстровим № 15 вчинено запис щодо посвідчення іншої нотаріальної дії. Бланк серії ААР № 530660 був отриманий та використаний 26 січня 1999 року для посвідчення іншого договору. Її бланк жовто-блакитний, а підроблений бланк - зеленого кольору. Серія нотаріальних бланків на той час складалася із трьох букв, а підроблений бланк має просто дві букви та цифри без позначки «№» (том 1, а. с. 62-67).

Згідно з листом КП «ДМБТІ» Дніпровської міської ради від 09 грудня 2019 року № 14991, наданому на запит ОСОБА_2 за номером вихідної кореспонденції № 14991 від 09 грудня 2019 року, станом на 31 грудня 2012 року в інвентаризаційній справі містяться відомості про право власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 26 січня 1999 року № 15, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» Дніпровської обласної ради та записано в реєстрову книгу № 78 за реєстровим № 58-103 від 15 лютого 1999 року (том 1, а. с. 68).

На запит слідчого Слідчого відділу Дніпровського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області КП «ДМБТІ» Дніпровської міської ради листом від 13 квітня 2020 року за № 4439 повідомило, що станом на 31 грудня 2012 року в інвентаризаційній справі містяться відомості про право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 на підставі довідки ЖБК № 46 «МАЯК» від 20 квітня 1993 року, про що видано реєстраційне посвідчення від 18 травня 1993 року, зареєстроване в КП «ДМБТІ Дніпровської міської ради та записано в реєстрову книгу № ХVІІІ за реєстровим № 93 (том 1, а. с. 69).

Відповідно до листа КП «ДМБТІ» Дніпровської міської ради від 06 вересня 2022 року № 6642 станом на 31 грудня 2012 року в інвентаризаційній справі містяться відомості про право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 на підставі довідки ЖБК № 46 «МАЯК» від 20 квітня 1993 року, про що видано реєстраційне посвідчення від 18 травня 1993 року, зареєстроване в КП «ДМБТІ Дніпровської міської ради та записано в реєстрову книгу № ХVІІІ за реєстровим № 93. Відповідь на запит ОСОБА_2 за номером вихідної кореспонденції № 14991 від 09 грудня 2019 року КП «ДМБТІ Дніпровської міської ради не готувало (том 1, а. с. 70, 71).

29 березня 2023 рокупредставником ОСОБА_1 - адвокатом Сафонінковою Н. Р., подано заяву про застосування строку позовної давності у справі (том 2, а. с. 51-56).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Касаційна скарга ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Сафонінковою Н. Р., задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана постанова апеляційного суду ухвалена з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (стаття 2 ЦПК України).

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Предметом спору у справі є вимоги виконуючого обов`язки керівника Центральної окружної прокуратури м. Дніпра в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради про визнання відумерлою спадщини після смерті ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла у період ІНФОРМАЦІЯ_3 , що складається з квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101).

Поданий виконуючим обов`язки керівника Центральної окружної прокуратури м. Дніпра в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради позов спрямований на захист інтересу територіальної громади на майно, яке за своїм статусом та у зв`язку із відсутністю спадкоємців померлої особи може бути визнане відумерлою спадщиною відповідно до положень статті 1277 ЦК України та глави 9 ЦПК України.

При цьому позов містить декілька позовних вимог, зокрема про визнання спадщини відумерлою, витребування на користь територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради спірної квартири.

Щодо визнання спадщини відумерлою

Відповідно до глави 86 ЦК України за загальним правилом спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово та на підставі споріднення. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Одночасно ЦК України запобігає таким ситуаціям, коли відсутність спадкоємців має наслідками відсутність власників спадкового майна та його занепад. А тому передбачає у такому випадку перехід прав на це майно до територіальної громади за місцем знаходження цього майна (стаття 1277 ЦК України). У разі відсутності спадкоємців за заповітом чи за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття у територіальної громади виникає інтерес щодо переходу спадкового майна у власність громади.

Частинами першою - третьою статті 1277 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини.

Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.

Однак відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається з моменту реєстрації цього права.

Зміст зазначених норм права свідчить про те, що спадщина набуває статусу відумерлої саме після набуття чинності рішенням суду про визнання її такою, а право власності на зазначене майно набувається у територіальної громади з моменту реєстрації цього права за громадою.

До звернення із заявою про визнання спадщини відумерлою і набрання законної сили відповідним рішенням суду у територіальної громади існує законний інтерес, заснований на правових нормах, що регулюють правовідносини щодо підстав набуття і припинення права власності після смерті особи, у якої відсутні спадкоємці. Цей інтерес (законні очікування) полягає у прагненні органу місцевого самоврядування набути право власності на відумерлу спадщину. Паралельно із цим інтересом у територіальної громади існує обов`язок звернутися до суду із заявою про визнання спадщини відумерлою.

При цьому, за положеннями Глави дев`ятої Розділу IV ЦПК України, справи за заявою про визнання спадщини відумерлою розглядаються в окремому провадженні із залученням органу самоврядування та усіх заінтересованих осіб.

За змістом зазначених норм цивільного та цивільного процесуального права, орган місцевого самоврядування не є спадкоємцем у справі та не залучається до спадкування. Однак у зв`язку з відсутністю інших спадкоємців у нього виникає цивільний інтерес на визнання спадщини відумерлою та отримання її у власність територіальної громади. Зазначене надає підстави місцевій раді звертатись до суду як із заявами про визнання спадщини відумерлою у порядку окремого провадження та у подальшому оформити своє право власності на таке майно, так і з належними позовами в порядку позовного провадження на захист свого інтересу.

Розглядаючи проблему застосування цивільного та цивільного процесуального законодавства при визнанні спадщини відумерлою з точки зору процедур розгляду таких справ та способу захисту інтересу територіальної громади на спадкове майно, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15 (провадження № 14-190цс20) дійшла таких висновків:

«Інтерес територіальної громади в отриманні спадкового майна у власність громади в разі відсутності спадкоємців є наслідком неотримання спадщини будь-ким зі спадкоємців або наслідком їх відсутності взагалі. За таких обставин слід дійти висновку, що такі правовідносини є подібними до спадкових, хоч до них у цілому не відносяться. На користь цього висновку свідчить також розміщення норм права про можливість визнання спадщини відумерлою саме у книзі шостій ЦК України «Спадкове право.

Відтак захист інтересу територіальної громади щодо відумерлого майна повинен регулюватись та здійснюватися таким самим способом, виходячи з тих самих принципів, як і можливість захистити своє право спадкоємцем, який своєчасно спадщину не прийняв, вона була визнана відумерлою та продана іншій особі.

Як зазначалося, стаття 1280 ЦК України передбачає, що якщо майно, на яке претендує спадкоємець, що пропустив строк для прийняття спадщини, перейшло як відумерле до територіальної громади і збереглося, спадкоємець має право вимагати його передання в натурі. У разі ж продажу такого майна спадкоємець має право на грошову компенсацію.

Аналіз змісту зазначеної норми свідчить про те, що право на отримання спадкового майна в натурі виникає у спадкоємця лише якщо майно, що було визнане відумерлою спадщиною, збереглося і не було відчужене територіальною громадою. Якщо ж воно було відчужене іншій особі за договором або не збереглося, то спадкоємець має право лише на компенсацію його вартості у грошовому еквіваленті. А отже, застосовуючи аналогію закону, територіальна громада в разі відчуження спадкового майна особою, яка не є спадкоємцем, або незбереження цього майна, на користь добросовісного набувача, має право на отримання лише грошової компенсації.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що закон передбачає саме такий спосіб захисту порушеного інтересу територіальної громади та спосіб відновлення її інтересу на спадкове майно за відсутності спадкоємців (стаття 16 ЦК України) та у разі продажу спадкового майна іншій особі, якщо остання є добросовісним набувачем».

Разом із тим, Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного про те, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20), оскільки у справі, яка є предметом касаційного перегляду, відповідачка набула право власності не у порядку спадкування (рішення суду про визнання права на спадкування), а на підставі підробленого договору дарування. Отже, у цій справі місцева рада, яка набула інтерес щодо відумерлої спадщини, може здійснити його захист шляхом витребування майна із чужого незаконного володіння, що є ефективним способом захисту її права.

Установлено, що на момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5 , яка померла у липні 2019 року , спірна квартира належала спадкодавцю на праві власності, тобто, входила до складу спадщини.

З огляду на відсутність у спадкодавця спадкоємців за заповітом і за законом, вказана квартира після спливу одного року з часу відкриття спадщини за заявою Дніпровської міської ради мала бути визнана відумерлою спадщиною та власністю територіальної громади м. Дніпра.

Колегія суддів погоджується із висновками суду апеляційної інстанції про те, що останнім власником спірної квартири була ОСОБА_5 , яка померла у липні 2019 року .

Подальші дії зі спірним нерухомим майном, а саме: набуття права власності на квартиру ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , за умови відсутності належних документів дійсності набуття права власності на цю квартиру ОСОБА_2 , не можуть мати юридичних наслідків у формі набуття права власності зазначеними особами.

При цьому апеляційний суд правильно врахував інформацію КП «ДМБТІ» Дніпровської міської ради від 06 вересня 2022 року № 6642 про те, що станом на 31 грудня 2012 року в інвентаризаційній справі містяться відомості про право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 на підставі довідки ЖБК № 46 «МАЯК» від 20 квітня 1993 року, про що видано реєстраційне посвідчення від 18 травня 1993 року, зареєстроване в КП «ДМБТІ Дніпровської міської ради та записано в реєстрову книгу № ХVІІІ за реєстровим № 93. Відповідь на запит ОСОБА_2 за номером вихідної кореспонденції № 14991 від 09 грудня 2019 року про те, що в інвентаризаційній справі містяться відомості про право власності за ОСОБА_2 на спірну квартиру на підставі договору дарування від 26 січня 1999 року № 15, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» Дніпровської обласної ради та записано в реєстрову книгу № 78 за реєстровим № 58-103 від 15 лютого 1999 року, КП «ДМБТІ Дніпровської міської ради не готувало.

Крім того, допитана у кримінальному провадженні № 0000449 від 26 лютого 2020 року як свідок приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко Н. Д. повідомила про те, що договір дарування квартири АДРЕСА_1 вона не посвідчувала, він є підробленим, підпис та печатка також підроблені. У реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за реєстровим № 15 вчинено запис щодо посвідчення іншої нотаріальної дії. Бланк серії ААР № 530660 був отриманий та використаний 26 січня 1999 року для посвідчення іншого договору. Її бланк жовто-блакитний, а підроблений бланк - зеленого кольору. Серія нотаріальних бланків на той час складалася із трьох букв, а підроблений бланк має просто дві букви та цифри без позначки «№».

За таких обставин, ураховуючи відсутність спадкоємців після смерті ОСОБА_5 , належна їй на праві власності на час відкриття спадщини спірна квартира, на підставі положень статті 1277 ЦК України повинна була перейти у власність територіальної громади м. Дніпра.

Верховний Суд погоджується із висновками суду апеляційної інстанції про обґрунтованість позовних вимог виконуючого обов`язки керівника Центральної окружної прокуратури м. Дніпра в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради про визнання спадщини відумерлою.

Щодо доводів касаційної скарги про наявність підстав для застосування строку позовної давності до позовних вимог прокурора про визнання спадщини відумерлою, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права.

При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, перебіг позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

На позови прокуратури, які пред`являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Отже, якщо у передбачених законом випадках з позовом до суду звернувся прокурор в інтересах відповідного органу (підприємства), то позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатись саме цей орган (підприємство).

02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (КОВІД-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (КОВІД-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Законом України від 15 березня 2022 № 2120-розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України було доповнено пунктом 19 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії».

Отже, строк позовної давності за вимогою про витребування майна з незаконного володіння в силу приписів пункту 19 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України продовжено на строк дії воєнного стану.

Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що строк позовної давності у спірних правовідносинах почав свій перебіг 10 грудня 2019 року, тобто з моменту, коли Дніпровська міська рада могла дізнатися про порушення свого права, а саме, реєстрації за ОСОБА_2 права власності на спірну квартиру. З березня 2020 року з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 було введено карантин. Під час дії карантину строки позовної давності продовжилися на строк дії карантину. Тому звернувшись до суду із цим позовом 30 грудня 2022 року під час дії карантину, прокурор не пропустив позовну давність у спірних правовідносинах.

За таких обставин, апеляційний суд обґрунтовано відхилив доводи ОСОБА_1 про пропуск прокурором трирічного строку позовної давності.

Щодо позовних вимог про витребування від ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради спірної квартири

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (статті 387, 388 ЦК України). Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного позову.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його із чужого незаконного володіння.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частини перша та третя статті 388 ЦК України).

Відтак, саме власнику або законному користувачу майна належить право на витребування майна з незаконного володіння (див.: постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2110/15-ц та від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13).

Установивши наявність підстав для визнання спадщини відумерлою та, відповідно, переходу права власності на спірну квартиру до територіальної громади м. Дніпра, апеляційний суд дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог виконуючого обов`язки керівника Центральної окружної прокуратури м. Дніпра в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради в частині витребування спірної квартири від ОСОБА_1 .

Зазначені висновки узгоджуються з правовим висновком, викладеними Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 754/4108/18-ц (провадження № 61-20219св19), від 22 січня 2020 року у справі № 754/14094/17 (провадження № 61-5800св19), від 14 квітня 2021 року у справі № 753/11965/19 (провадження № 61-1157св21) та від 01 листопада 2023 року у справі № 202/5154/21 (провадження № 61-10518св22).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції, яка гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність.

Для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Стала практика ЄСПЛ свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет відповідності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном гарантіям статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Апеляційний суд правильно врахував інтереси прокуратури, яка здійснює захист порушеного права держави в особі Дніпровської міської ради на визнання спадщини відумерлою, та надаючи їм оцінку з точки зору балансу з правами та інтересами добросовісного набувача, дійшов висновку про те, що права та інтереси територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради, за обставин цієї справи, перевищують інтереси добросовісного набувача, який набуває право власності на майно, якщо згідно зі статтею 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

При цьому ОСОБА_1 , як добросовісний набувач, не позбавлена можливості відновити свої права у спосіб, у тому числі, передбачений статтею 661 ЦК України, шляхом звернення до суду з позовом до продавця спірного нерухомого майна із вимогою про відшкодування збитків

За таких обставин, колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не надав належної оцінки добросовісності набуття ОСОБА_1

права власності на спірну квартиру.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про незабезпечення повного та всебічного розгляду справи апеляційним судом та неврахування наявних у матеріалах справи доказів, оскільки вважає, що суд встановив обставини справи в достатньому обсязі для правильного її вирішення та ухвалення законного судового рішення по суті спору.

Посилання касаційної скарги ОСОБА_1 на застосування судами норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 807/62/16, від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17, від 20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15, від 13 листопада 2019 року у справі № 645/4220/16-ц, від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, від 12 травня 2021 року у справі № 806/2361/18, від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17, від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19, є безпідставними, оскільки висновки у цих справах та у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у зазначеній справі суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. Посилаючись на загальні висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, заявник намагається досягти повторної оцінки доказів, однак суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Інші наведені в обґрунтування касаційної скарги доводи, не можуть бути підставами для скасування постанови суду апеляційної інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, зводяться виключно до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Ураховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки апеляційним судом належно досліджено всі зібрані у справі докази та надано їм правильну правову оцінку, отже, спір вирішено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовує, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає без задоволення касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Сафонінковою Надією Романівною, залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді:І. Ю. Гулейков Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець Ю. В. Черняк