КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 371/429/24 Головуючий у суді І інстанції Кириленко М.О.
Провадження № 22-ц/824/3226/2026 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Журби С.О., Таргоній Д.О.

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миронівського районного суду Київської області від 18 вересня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Ржищівська державна нотаріальна контора, ОСОБА_3 , про визнання заяви про відмову від прийняття спадщини недійсною,

в с т а н о в и в:

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним вище позовом, обґрунтовуючи його тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її матір - ОСОБА_4 .

Відповідач ОСОБА_2 є сином померлої ОСОБА_4 та рідним братом позивачки.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина, в тому числі на житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, право власності на які в порядку спадкування за законом оформлене на відповідача.

Позивачка є інвалідом ІІ групи з дитинства, її хвороба пов`язана з психічним розладом та розумовою відсталістю.

На прохання матері дружини відповідача 28 вересня 2022 року ОСОБА_1 написала заяву про відмову від прийняття спадщини після смерті своєї матері.

Після того, як позивачка усвідомила помилковість своїх дій, вона звернулася до Ржищівської державної нотаріальної контори з проханням відізвати раніше написану нею заяву.

Проте, державний нотаріус 23 вересня 2023 року надала роз`яснення, що подана ОСОБА_1 заява прийнята відповідно до пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року за № 144 «Деякі питання нотаріусу в умовах воєнного стану», який був чинний на день прийняття заяви і який передбачав, що «перебіг строку для прийняття спадщини або відмови від її прийняття зупиняється на час дії воєнного стану, але не більше ніж чотири місяці».

Позивачка вважала, що нотаріус не мала права приймати вказану заяву поза межами строку для прийняття спадщини, встановленими статтею 1270 ЦК України, а застосування нотаріусом пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року за № 144 є неправомірним, оскільки підзаконний нормативно-правовий акт не може визначати інші правила для прийняття чи відмову від прийняття спадщини, ніж встановлені у Цивільному кодексі України. Отже, подана нею заява від 28 вересня 2022 року про відмову від прийняття спадщини є протиправною і такою, що порушує її майнові права.

Просила суд визнати недійсною заяву, подану 28 вересня 2022 року ОСОБА_1 про відмову від прийняття спадщини після смерті її матері - ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 18 вересня 2025 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у ході розгляду справи не було здобуто беззаперечних доказів про абсолютну неспроможність ОСОБА_1 станом на 28 вересня 2022 року розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Посилання позивачки на постанову Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 164, відповідно до якої на час воєнного стану перебіг строку для прийняття спадщини або відмови від її прийняття зупиняється, суд відхилив виходячи з того, що сам по собі факт порушення строку для прийняття спадщини або відмови від її прийняття не є підставою для визнання оспорюваної заяви недійсною.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивачка через представника - адвоката Рябокляча К.О. подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що звертаючи увагу на психічний розлад та розумову відсталість ОСОБА_1 , сторона позивачки не посилалась як на підставу вимоги про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини на те, що на час вчинення правочину ОСОБА_1 не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, бо такі факти встановлюються виключно судом відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи.

Разом з тим, основною підставою для визнання недійсною вказаної заяви про відмову від прийняття спадщини є пропуск встановленого статтею 1270 ЦК України строку для подачі такої заяви, на що суд належної уваги не звернув.

Підстави відмови нотаріуса або посадової особи у вчиненні нотаріальних дій визначаються статтею 49 Закону України «Про нотаріат».

Відповідно до положень цієї статті Закону нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: вчинення такої дії суперечить законодавству України.

Аналогічні положення містить стаття 1 Глави 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Оспорювану заяву від 28 вересня 2022 року про відмову від спадщини за законом після смерті матері на користь іншого спадкоємця ОСОБА_2 позивачка подала поза межами строків, визначених статтею 1270 ЦК України, так як спадщина після смерті ОСОБА_4 відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , а отже шестимісячний строк на відмову від права на прийняття спадщини скінчився 29 травня 2022 року.

Таким чином, суд першої інстанції фактично узаконив приписи підзаконного нормативно-правового акту - постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 164 по суті спору щодо дотримання ОСОБА_1 строків подання нотаріусу заяви про відмову від прийняття спадщини.

Відзиви на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходили.

Учасники справи в судове засідання не з'явилися і явку своїх представників не забезпечили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки до суду не повідомляли, тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Грушів Обухівського району Київської області у віці 74 років померла ОСОБА_4 .

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є дітьми померлої - ОСОБА_4 та рідними братами та сестрами між собою, що підтверджується копіями свідоцтв про народження.

20 квітня 2022 року ОСОБА_2 звернувся до Ржищівської міської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

20 квітня 2022 року ОСОБА_3 звернувся до Ржищівської міської державної нотаріальної контори із заявою про відмову від прийняття спадщини. Нотаріусом було роз`яснено ОСОБА_3 право на відкликання цієї відмови протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, та про правові наслідки подачі такої заяви, про що останнім було поставлено підпис.

28 вересня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Ржищівської державної нотаріальної контори із заявою про відмову від прийняття спадщини. ОСОБА_1 було роз`яснено право на відкликання цієї відмови протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, та про правові наслідки подачі такої заяву, про що останньою було поставлено підпис (а.с. 8).

14 жовтня 2022 року державним нотаріусом Ржищівської державної нотаріальної контори Отькало С.В. були видані ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за законом, а саме на житловий будинок з відповідними надвірними будівлями та спорудами, розташованого в АДРЕСА_1 , та на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,5700 га під кадастровим номером :12:202:0024, розташовану на території Грушівської сільської ради Обухівського (колишнього Миронівського) району Київської області.

Встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до Ржищівської державної нотаріальної контори про визнання заяви, поданої 28 вересня 2022 року, недійсною.

23 вересня 2023 року державний нотаріус Отькало С.В. надала відповідь позивачці, з якої вбачається, що її заяву від 28 вересня 2022 року прийнято відповідно до пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 за №144 «Деякі питання нотаріусу в умовах воєнного стану», який був чинний на день прийняття заяви і який передбачав, що «перебіг строку для прийняття спадщини або відмови від її прийняття зупиняється на час дії воєнного стану, але не більше ніж чотири місяці». Заява записана зі слів заявниці та власноручно нею підписана. Визнати недійсною цю заяву можливо в судовому порядку (а.с. 16).

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.Частиною другою статті 16 ЦК України визначено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом, одним із яких може бути визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи яка померла, (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Як визначено частиною першою та третьою статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до частин першої, п`ятої, шостої статті 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

За частиною п`ятою статті 1274 ЦК України відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу.

Тлумачення частини шостої статті 1273 ЦК України у взаємозв`язку з положеннями частини п`ятої статті 1274 ЦК України дає підстави для висновку, що в разі неподання заяви про відкликання відмови від прийняття спадщини протягом шестимісячного строку, така відмова може бути визнана судом недійсною за позовом сторони такого правочину (заінтересованої особи), виключно з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу (див. висновок Верховного Суду у постанові від 14 червня 2023 року у справі № 466/5298/19).

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За своєю сутністю відмова від прийняття спадщини є одностороннім правочином.

Відповідно до частини першої статті 214 ЦК України особа, яка вчинила односторонній правочин, має право відмовитися від нього, якщо інше не встановлено законом. Якщо такою відмовою від правочину порушено права іншої особи, ці права підлягають захисту.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Главою 16 Розділу IV визначено правові наслідки недодержання стороною при вчиненні правочину вимог закону.

Відмова від спадщини, яка була здійснена дієздатною фізичною особою, яка у момент такої відмови не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними може бути визнана судом недійсною за позовом самої особи, а у разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушено (стаття 225 ЦК України).

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (стаття 229 ЦК України).

Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним (стаття 230 ЦК України).

Правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним (стаття 231 ЦК України).

Правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину (стаття 233 ЦК України).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивачка, серед іншого, посилалась на неправомірність дій державного нотаріуса, яка прийняла її заяву про відмову від прийняття спадщини після смерті матері поза межами строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, і ці обставини вказала як підставу для визнання відмови від прийняття спадщини недійсною.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що вказані обставини не можуть бути підставою для визнання вказаного одностороннього правочину недійсним, оскільки не передбачені у частині п`ятій статті 1274 ЦК України.

Колегія суддів враховує, що під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені у статті 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У частині першій статті 215 ЦК України унормовано, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Тобто, недотримання та/або порушення нотаріусом правових норм, на які посилається позивачка, саме по собі не може мати будь-які негативні наслідки для особи, яка такого порушення не вчиняла, оскільки це було б порушенням принципу розумності, добросовісності та справедливості (стаття 3 ЦК України).

При цьому правове регулювання порядку посвідчення нотаріусом правочинів лежить поза сферою ЦК України і не є матеріальним правом. Законодавство про нотаріат і нотаріальну діяльність не може чинити негативний вплив на матеріальне право - встановлювати підстави недійсності або нікчемності правочину, якщо саме таких підстав для цього матеріальне право не містить.

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20).

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання заяви про відмову від прийняття спадщини недійсною, оскільки норми Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, вимог щодо змісту правочину не передбачають, а їх недодержання нотаріусом само по собі не є підставою для визнання правочину недійсним.

Схожі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17 (провадження 14-173цс20).

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин), але таке можливо лише за наявності інших доведених позивачем підстав для визнання такого правочину недійсним.

Проте, інші підстави для визнання заяви про відмову від прийняття спадщини недійсною, на які є посилання у позовній заяві, позивачка в апеляційній скарзі не зазначає.

Окрім того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу, що позивачу при виборі способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (пункт 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19)).

Отже, особа, звертаючись із позовом до суду, має право пред`явити таку вимогу на захист свого цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення, і призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 з метою захисту своїх спадкових прав пред`явила в суді позов доОСОБА_2 про визнання її заяви від 28 вересня 2022 року про відмову від прийняття спадщини після смерті матері - ОСОБА_4 недійсною.

Водночас, як встановив суд першої інстанції, 14 жовтня 2022 року відповідач вже отримав у Ржищівській державній нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок та земельну ділянку після смерті ОСОБА_4 і зареєстрував своє право власності на спадкове майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 9-12).

Таким чином, заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 (навіть за умови наявності підстав для їх задоволення) очевидно не відновлять (поновлять) прав позивачки на спадкове майно, які вона вважає порушеними, і захист таких прав потребуватиме додаткових заходів судового втручання.

За наведених обставин суд першої інстанції ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а рішення Миронівського районного суду Київської області від 18 вересня 2025 року у даній справі - без змін.

Оскільки позивачка була звільнена від сплати судового збору під час вирішення питання про відкриття апеляційного провадження у справі на підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», судові витрати у вигляді судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції згідно із статтями 141, 382 ЦПК України слід віднести в рахунок держави.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Миронівського районного суду Київської області від 18 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 09 березня 2026 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: С.О. Журба

Д.О. Таргоній