Справа № 509/3978/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2026 року с-ще Овідіополь

Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Бочарова А.І.

при секретарі Сірман Г.В.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду с-ща Овідіополь цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до

ОСОБА_2

про

усунення перешкод у користуванні майном шляхом вселення,-

ВСТАНОВИВ:

23.07.2025 року до Овідіопольського районного суду Одеської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом вселення.

Предметом позову є усунення перешкод у користуванні майном шляхом вселення, підставою позову є порушення права на власність та права на житло. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що 23.02.2001 року між нею та ОСОБА_2 було укладено шлюб. 28.04.2007 року ОСОБА_2 було набуто у власність житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 , житловою площею 94,1 кв.м., загальною площею 253,8 кв.м., та земельну ділянку площею 0,0294 га, в тому числі по угіддям: 0,0294 га - рілля, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд, розташовану на території АДРЕСА_2 . Оскільки житловий будинок та земельна ділянка придбані за час шлюбу та за спільні кошти подружжя, позивачка зазначила, що нерухоме майно є спільним майном подружжя.

Починаючи з 2009 року ОСОБА_1 була зареєстрована та проживала у вищевказаному будинку. У 2018 році ОСОБА_1 була вимушена покинути вказаний житловий будинок та орендувати з дитиною інше житло для проживання. Станом на сьогодні ОСОБА_2 відмовляється надавати їй нові ключі від замків до житлового будинку. На неодноразові прохання ОСОБА_1 надати доступ до житла ОСОБА_2 також відмовляв.

З огляду на вказане позивачка просить усунути їй перешкоди у користуванні майном, шляхом вселення її у житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

В судове засідання позивачка не з`явилася, від неї надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, позов просила задовольнити.

Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися. Від представника відповідача надійшли заява про визнання позову та клопотання про розгляд справи за відсутності сторони, позивні вимоги відповідач визнав та просив суд позов задовольнити.

Відповідно до ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Відповідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Враховуючи наведене, судом ухвалено здійснювати розгляд справи у відсутність сторін та, відповідно, без фіксації його перебігу технічними засобами, що відповідає приписам ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, враховуючи заяву відповідача про визнання позову, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім`ї має одинока особа. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Судом встановлено, що 23.02.2001 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, що був зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Київського районного управління юстиції м. Одеси, про що зроблено запис за № 105.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, у сімейному законодавстві України встановлено спростовну презумпцію спільності майна подружжя, яка полягає у тому, що майно, набуте за час шлюбу, вважається об`єктом права спільної сумісної власності (виключення зазначені у статті 57 СК України), допоки одним із подружжя, який це заперечує, не доведено інше.

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя (частини перша, друга статті 65 СК України).

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

У частині першій статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Системне тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, належить подружжю з моменту його набуття, незалежно від того, за ким із подружжя здійснена реєстрація права.

Встановлено, що 28.04.2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу, предметом якого є житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 , житловою площею 94,1 кв.м., загальною площею 253,8 кв.м., та договір купівлі-продажу земельної ділянки, предметом якого є земельна ділянка площею 0,0294 га, в тому числі по угіддям: 0,0294 га - рілля, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд, розташовану на території АДРЕСА_2 .

Відповідно до відмітки в паспорті ОСОБА_1 вбачається, що з 07.04.2009 року вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

З позовної заяви вбачається, що позивачка була вимушена покинути житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та орендувати з дитиною інше житло для проживання. Також встановлено, що станом на сьогодні ОСОБА_2 відмовляється надати ОСОБА_1 доступ до житла та нові ключі від замків до житлового будинку. Оскільки відповідач визнав позов, відповідні обставини не підлягають доказуванню.

Враховуючи, що житловий будинок придбаний за час зареєстрованого шлюбу, відповідач доказів того, що будинок є його особистою власністю не надав, тому суд приходить до висновку, що спірний житловий будинок є спільним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

При вирішенні питання про вселення суд враховує, що Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 316 ЦК України визначено, що право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Так, судом встановлено, що житловий будинок є спільним майном подружжя (доказів протилежного відповідач суду не надав, зважаючи на презумпцію спільної сумісної власності) та позивачці належить частина житлового будинку на праві власності і вона, як співвласник майна, має право користуватися та розпоряджатися цим майном, проте відповідач чинить перешкоди у користуванні таким майном, суд приходить до висновку про задоволення позову про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення позивачки у спірне майно.

Дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 5, 10, 12, 13, 17, 18, 76-81, 258-259, 263-265, 352, 354-355 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом вселення - задовольнити.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні майном, шляхом вселення ОСОБА_1 у житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його ухвалення.

Суддя: А.І. Бочаров