Номер провадження: 22-ц/813/650/26
Справа № 947/9968/25
Головуючий у першій інстанції Калініченко Л. В.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.03.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Коновалової В.А., Кострицького В.В.,

за участю секретаря Соболєвої Р.М.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі свого представника Беженського Андрія Володимировича

на рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 серпня 2025 року, ухвалене Київським районним судом м. Одеси у складі: судді Калініченко Л.В. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в :

17.03.2025 через підсистему «Електронний суд» позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із вищевказаним позовом, в якому просила:

- здійснити поділ квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 96,6 кв.м та нежитлового приміщення № 4п за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 16,3 кв.м, які є об`єктами спільної сумісної власності подружжя;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та 1/2 частину нежитлового приміщення № 4п за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 16,3 кв.м.

В обґрунтування позову, позивачка посилається на те, що 10 серпня 2012 року між нею та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, про що в книзі реєстрації шлюбів Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції зроблено відповідний актовий запис № 372 від 10.08.2012 року.

Під час перебування у шлюбі у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народилось двоє дітей, сини: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Як зазначає у позовній заяві позивачка, до початку повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України вона разом з відповідачем та малолітніми дітьми проживали в місті Харків, однак 19.03.2022 за згодою ОСОБА_2 позивачка разом з дітьми виїхала з міста Харкова до Словаччини задля забезпечення безпечних умов життя для себе та малолітніх дітей. Незважаючи на перебування за межами України, позивачка з дітьми регулярно приїздила до чоловіка в місто Одеса та вони спільно проводили час як сім`я.

Згодом, під час одного з приїздів позивачки до України, нею спільно з відповідачем було прийнято рішення щодо купівлі квартири в АДРЕСА_3 , оскільки розглядалась можливість повернення останньої разом з дітьми до України та проживання в місті Одесі всією сім`єю.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 10.10.2023, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калашник О.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 300, було придбано квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 96,6 кв.м, житловою площею 53,0 кв.м, що складається в цілому з трьох житлових кімнат та підсобних приміщень, вартістю 2511713,00 грн.

Відповідно до умов договору купівлі-продажу 10.10.2023, квартира АДРЕСА_1 набувається на згодою дружини покупця - ОСОБА_1 , на підставі відповідної заяви від 10.10.2023, яка посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калашник О.В. та зареєстрована в реєстрі за № 299.

Крім того, у шлюбі було придбано нежитлове приміщення № 4п за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 16,3 кв.м (підземний паркінг) відповідно до додаткової угоди про заміну сторони від 25.08.2022 у договорі асоційованого членства у споживчому товаристві № 2/6п-К від 01.07.2021, за п. 1 якої Первісний пайовик замінений на Нового пайовика, яким є ОСОБА_2 , та за яким у відповідності до витягу з Державного реєстру речових прав від 10.11.2023 зареєстровано право власності на вказане майно.

Як зазначає позивачка у позовній заяві, протягом 2024 року відносини між подружжям почали погіршуватися, зникало взаєморозуміння. Станом на дату подання позовної заяви шлюб між сторонами не розірвано.

Оскільки, вищевказане майно було придбане позивачкою та відповідачем в період шлюбу, кошти на його придбання були спільні, існували наміри використовувати його для проживання родиною з дітьми, позивачка вказує, що вищевказане нерухоме майно належить сторонам на праві спільної сумісної власності, частки в якому між ними є рівними (а.с. 1-41).

15.04.2025 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач частково не погоджується з позовними вимогами та просить суд визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/10 частки квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування відзиву представник відповідача посилається на те, що 10 серпня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_5 ) було зареєстровано шлюб, під час якого подружжя довгий час вело спільне господарство та разом виховувало малолітніх дітей.

Зазначає, що відповідач не заперечує та визнає, що майно, набуте за спільні кошти подружжя, є їх спільною сумісною власністю та підлягає поділу.

Однак, як вказує відповідач, квартира АДРЕСА_4 , вартість якої на момент придбання складала 2511713,00 грн, була частково придбана за особисті грошові кошти ОСОБА_2 . Так, 06 вересня 2023 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу ОСОБА_2 здійснив продаж квартири АДРЕСА_5 , вартість якої складає 2047920,00 грн, яка належала останньому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 08.09.2011 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір Я.В. та зареєстрований в реєстрі за № 3297.

Отримані від продажу квартири АДРЕСА_5 , грошові кошти були використані подружжям 10 жовтня 2023 року під час придбання спірної квартири, а отже відповідач вважає, що вимога ОСОБА_1 щодо визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири є безпідставною та необґрунтованою.

Відповідач у відзиві зазначає, що 4/5 частини спірної квартири є особистою власністю ОСОБА_2 та не підлягає поділу, а 1/5 частини квартири дійсно є спільною сумісною власністю подружжя, тобто може бути поділено на рівні частини між подружжям, у зв`язку з чим вважає, що поділ спірної квартири АДРЕСА_4 , необхідно здійснити у наступних пропорціях: за ОСОБА_2 - 9/10 частки квартири, а за ОСОБА_1 1/10 частки квартири (а.с. 81-85).

23.04.2025 року представником позивача подано відповідь на відзив, в якому остання зазначила, що доводи відповідача щодо придбання 4/5 частки квартири АДРЕСА_6 , за особисті кошти відповідача, отримані внаслідок продажу квартири у місті Харкові, яка належала відповідачу на праві власності, не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами, оскільки в договорі купівлі-продажу від 10.10.2023, посвідченому приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калашник О.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 300, зазначено, що подружжям було придбано квартиру під АДРЕСА_1 , загальною площею 96,6 кв.м, житловою площею 53,0 кв.м, що складається в цілому з трьох житлових кімнат та підсобних приміщень, вартістю 2511713,00 грн.

У вказаному договорі купівлі-продажу від 10.10.2023 зазначено, що квартира набувається за згодою дружини покупця ОСОБА_1 на підставі відповідної заяви від 10.10.2023, яка також посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калашник О.В. та зареєстрована в реєстрі за № 299, якою остання надала згоду ОСОБА_2 на укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , за грошові кошти, які є спільною сумісною власністю, а придбана квартира буде об`єктом права спільної сумісної власності як така, що набувається за час шлюбу.

Крім того, представник позивачки у відповіді на відзив зазначає, що позивачка протягом спільного подружнього життя з відповідачем займалася не лише веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми, а й вела активну діяльність в якості фізичної особи-підприємця з 12.03.2013 та припинила підприємницьку діяльність лише 21.08.2024. Результатом ведення підприємницької діяльності позивачки було отримання значного прибутку, про що відповідач, як державний службовець, неодноразово зазначав в своїх річних деклараціях про доходи.

Крім того, 27.08.2022 року ОСОБА_2 було здійснено продаж автомобіля марки «Toyota», модель «Highlander», 2019 р.в., за 1168000,00 грн, а також 21.02.2023 ОСОБА_2 було здійснено продаж автомобіля марки «Volkswagen», модель «Atlas», 2020 року випуску, за суму 1180575,00 грн.

У зв`язку з чим, позивачка вважає доводи та аргументи, зазначені у відзиві на позовну заяву представника відповідача безпідставними, необґрунтованими і не підтвердженими доказами (а.с. 90-148).

02.05.2025 року представником відповідача подано заперечення на відповідь на відзив, в яких останній зазначив, що не заперечує факту, що в умовах договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 10.10.2023 міститься посилання на отримання згоди дружини відповідача на придбання нерухомого майна, однак даний факт жодним чином не спростовує, що частина даної квартири є особистою приватною власністю відповідача.

Щодо посилання представника позивача на декларації, які розміщені на веб-сайті Національної агенції з питань запобігання корупції, представник відповідача зазначає, що відомості, які містяться в поданих відповідачем деклараціях за 2022 рік та 2023 рік, додатково підтверджують той факт, що 4/5 частки спірної квартири було придбано за особисті кошти ОСОБА_2 , а отже є його особистою власністю (а.с. 155-163).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11.08.2025 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задоволено.

В порядку поділу спільного сумісного майна ОСОБА_2 та ОСОБА_1 :

- Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_6 .

- Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_6 .

- Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку нежитлового приміщення № 4п, в будинку АДРЕСА_2 .

- Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку нежитлового приміщення № 4п, в будинку АДРЕСА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у відшкодування витрат зі сплати судового збору 12112 (дванадцять тисяч сто дванадцять) гривень 00 (нуль) копійок (а.с. 190-197).

В апеляційній скарзі відповідач в особі свого представника просить рішення Київського районного суду м. Одеси від 11.08.2025 в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 спірної квартири АДРЕСА_6 , скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким визнати за відповідачем право власності на 9/10 частин вказаної квартири, а за позивачкою ОСОБА_1 на 1/10, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Судом не враховано, що джерелом придбання спірної квартири у період шлюбу були особисті кошти відповідача від продажу 06.09.2023 належної йому квартири у м. Харків за 2047920 грн.

З декларації відповідача як особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування вбачається, що за 2022 рік у відповідача були заощадження 25000 дол. США, а у дружини 16000 дол. США, натомість за 2023 рік у відповідача було 27000 дол. США, а у дружини 31000 дол. США, що свідчить про збільшення заощаджень дружини на 15000 дол. США, а відповідача на 2000 дол. США, що у сукупності із доказами продажу належної відповідачу квартири за 2047920 грн, спільного автомобіля Фольцваген за 1180575 грн свідчить про те, що придбання спірної квартири відбулося здебільшого за особисті кошти відповідача у частці 4/5 (а.с. 201-209).

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка в особі свого представника апеляційну скаргу не визнала, посилаючись на те, що судом вірно враховано, що спірну квартиру придбано за згодою позивачки як дружини, отже надано згоду іншого співвласника на розпорядження спільним майном, таке зафіксовано у договорі купівлі-продажу і суд не може підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність.

Натомість, судом у повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для справи, та дана належна оцінка доказам сторін.

Договір про придбання спірної квартири не містить пункту про придбання об`єкту за кошти від продажу іншого майна, а декларації відповідача свідчать про наявність у подружжя коштів, достатніх для придбання спірної квартири.

Оскільки твердження відповідача є припущенням, а рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях, то висновки суду є правильними (а.с. 216-226).

Ухвалами Одеського апеляційного суду (у складі колегії суддів: Назарової М.В. (суддя-доповідач), Драгомерецького М.М., Коновалової В.А.) від 15.09.2025 та 06.10.2025 (а.с. 212, 232) за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.03.2026 здійснено заміну судді ОСОБА_6 на суддю-учасника постійно діючого складу колегії суддю Кострицького В.В.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина 4 ст. 367 ЦПК України).

У судовому засіданні 10.03.2026 представник відповідача ОСОБА_7 підтримала доводи апеляційної скарги, представник позивача Мамонтова О.А. апеляційну скаргу не визнала.

Інші учасники справи, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, зокрема, позивач ОСОБА_1 у відповідності до п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, оскільки судову повістку-повідомлення на 10.03.2026 отримала в електронному кабінеты підсистеми «Електронний суд» 23.12.2025 о 15:50:10, що підтверджується довідкою про доставку електронного документа (а.с. 234), відповідач ОСОБА_1 у відповідності до ч. 5 ст. 130 ЦПК України, оскільки його повноважний представник ОСОБА_8 отримав судову повістку-повідомлення на 10.03.2026 в електронному кабінеті підсистеми «Електронний суд» 23.12.2025 о 15:50:10, що підтверджується довідками про доставку електронного документа (а.с. 235), до судового засідання не з`явилися.

Вказане в силу ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, осіб, що з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в абзаці першому пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» та частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У третьому абзаці пункту 15 названої постанови Пленуму зазначено, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Предметом апеляційного перегляду справи є рішення суду першої інстанції в частині поділу між сторонами спірної квартири, в частині поділу нежитлового приміщення рішення суду першої інстанції не переглядається.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Приймаючи оскаржуване рішення щодо визначення права власності між сторонами у рівних частках, суд першої інстанції зазначив, що відповідачеві ОСОБА_2 до реєстрації шлюбу з позивачкою належало на праві власності нерухоме майно - квартира АДРЕСА_5 , яка в подальшому 06.09.2023 в період перебування у шлюбі з позивачкою була продана ним за 2047920,00 грн.

Суд вважав підставними доводи ОСОБА_2 , що грошові кошти, отримані ним від продажу вищевказаної квартири в сумі 2047920,00 грн, що становило еквівалент 56000,00 доларів США, дійсно отримані ним від продажу належного йому на праві особистої приватної власності нерухомого майна, а відтак відповідні грошові кошти були отримані відповідачем у особисту власність.

Надалі, як встановлено судом, 06.09.2023 ОСОБА_2 придбано за договором купівлі-продажу від 10.10.2023, у період перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачкою, квартиру АДРЕСА_6 , вартість якої складала 2511713,00 грн.

Відповідно до абз. 2 п. 3 договору купівлі-продажу зазначеної квартири дружина покупця надала свою згоду на набуття ним вказаної квартири, справжність підпису під якою засвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калашник О. В. 10.10.2023 за реєстровим № 299.

Сторонами під час розгляду справи не спростовувалось, що заява надана ОСОБА_1 під час вчинення вищевказаного договору, надавалась саме на придбання ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 , у спільну сумісну власність подружжя.

Отже, укладаючи вказаний правочин з придбання спірної квартири АДРЕСА_1 , сторони разом скерували намір з придбання даної квартири в інтересах сім`ї та надали згоду одне одному на придбання нерухомості саме у спільну власність, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2 та наданою ОСОБА_1 згодою на придбання у спільну сумісну власність квартиру за адресою: АДРЕСА_7 .

Також суд зазначив, що укладаючи 10.10.2023 договір купівлі-продажу з придбання квартири АДРЕСА_6 , ОСОБА_2 діяв зі згоди дружини ОСОБА_1 , яка в момент укладення даного правочину надала нотаріально посвідчений односторонній правочин на згоду придбання цього майна саме у спільну сумісну власність подружжя, що свідчить, що сторони спільно висловили свою волю щодо правового режиму майна - спірної квартири, а також засвідчили про наявну домовленість сторін по справі про віднесення даного майна до спільної сумісної власності.

За наслідком чого, суд вважав безпідставними доводи відповідача про те, що більша частка спірної квартири була придбана за належні йому на праві особистої приватної власності грошові кошти, оскільки станом на час вчинення вищевказаного договору з придбання квартири АДРЕСА_6 , ОСОБА_2 підтвердив факт і згоду на придбання цього майна саме у спільну сумісну власність, а відтак засвідчив наявну домовленість про правовий режим коштів, за які придбано це майно, підтвердженням його віднесення до спільної сумісної власності.

На підставі вищевикладеного, в силу презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте сторонами в період шлюбу в інтересах сім`ї та у спільну сумісну власність, що засвідчено ними особисто та не є спростованим, суд першої інстанції дійшов висновку, що спірне нерухоме майно: квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , частки кожного з яких в цьому майні є рівними по 1/2 за кожним.

Переглядаючи оскаржуване рішення за доводами апеляційної скарги, колегія суддів вважає за потрібне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який заперечує її застосування.

Зазначений правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Статтею 57 СК визначено, що майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини шоста статті 81 ЦПК України).

Суд зобов`язаний надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (постанова Верховного Суду від 01.07.2021 у справі N 917/549/20).

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує (в тому числі і як свідок). Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі N 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі N 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі N 902/761/18, від 04.12.2019 у справі N 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі N 129/1033/13-ц (провадження N 14-400цс19).

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 10 вересня 2012 року зареєстровано шлюбу між громадянами України: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції зроблено відповідний актовий запис № 372 від 10.08.2012 року. Під час реєстрації шлюбу ОСОБА_9 змінила прізвище на « ОСОБА_10 » (а.с. 14).

За час перебування у шлюбі в сторін по справі народилось двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с. 15-16), які станом на час розгляду справи є малолітніми.

Шлюб між сторонами по справі станом на час звернення позивачки до суду з даним позовом 18.03.2025 розірваний не був. Позивачка вказувала, що відповідне питання перебувало на розгляді в Салтівському районному суді міста Харкова по цивільній справі №643/4203/25, що не оспорювалось сторонами під час розгляду справи.

Згідно з відкритими відомостями, що містяться у Єдиному державному реєстрі судових рішень, у провадженні Салтівського районного суду міста Харкова перебувала цивільна справа № 643/4203/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, за наслідком розгляду якої 19.05.2025 року шлюб між сторонами розірвано, а рішення суду набрало законної сили 19.06.2025 року.

Судом першої інстанції також встановлено, що у період шлюбу між сторонами мало місце укладення подружжям наступних правочинів спрямованих на набуття та припинення рухомого і нерухомого майна.

Так, 27 серпня 2022 року ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу № 8047/2022/3259424 було продано транспортний засіб «Toyota Highlander», 2019 року випуску, за 1168000,00 грн (а.с. 146). У відповідності до вказаного договору, даний транспортний засіб був зареєстрований за продавцем ОСОБА_1 15.05.2021 року, тобто набутий у власність в період перебування у шлюбі з позивачкою.

21 лютого 2023 року ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу № 5144/2023/3668077 було продано транспортний засіб «Volkswagen Atlas», 2020 року випуску, за 1180575,00 грн (а.с. 147). У відповідності до вказаного договору, даний транспортний засіб був зареєстрований за продавцем ОСОБА_1 27.08.2022 року, тобто набутий у власність в період перебування у шлюбі з позивачкою.

06 вересня 2023 року між ОСОБА_2 , від імені якого діяла ОСОБА_11 , та ОСОБА_12 укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір Я. В., зареєстрований в реєстрі за № 3331. У відповідності до вказаного договору, ОСОБА_1 продав належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_5 , за 2047920,00 грн, що становить еквівалент 56000,00 доларів США згідно з офіційним курсом валют Національного Банку України станом на 06.09.2023 (а.с. 85-85зв.).

Дана квартира належала ОСОБА_2 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 08.09.2011, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір Я.В., зареєстрованого в реєстрі за № 3297, тобто набута до укладеного з позивачкою зареєстрованого шлюбу.

На підставі викладеного, судом першої інстанції встановлено, що в період шлюбу з позивачкою, відповідачем було здійснено продажу набутого ним до реєстрації шлюбу майна квартири АДРЕСА_5 , за 2047920,00 грн, що становило еквівалент 56000,00 доларів США.

Надалі, 10 жовтня 2023 року ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калашник О. В. та зареєстрованого в реєстрі за № 300, придбав квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 96,6 кв.м, житловою площею 53,0 кв.м, яка складається в цілому з трьох житлових кімнат та підсобних приміщень, за 2511713,00 грн (а.с. 18-19).

У відповідності до абз. 2 п. 3 договору вказана в договорі квартира набувається за згодою дружини покупця ОСОБА_1 , на підставі заяви, справжність підпису під якою засвідчено Калашник О. В., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, 10.10.2023 за реєстровим № 299, яка зберігається у справах нотаріуса (а.с. 18зв.).

Сторонами під час розгляду справи не спростовувалося, що заява надана ОСОБА_1 під час вчинення вищевказаного договору, надавалась саме на придбання ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 , у спільну сумісну власність подружжя.

На підставі договору купівлі-продажу від 10.10.2023, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калашник О. В. та зареєстрованого в реєстрі за № 300, за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав від 10.10.2023 року № 349864087 (а.с. 19зв.).

Відповідаючи на доводи апеляційної скарги про те, що судом не враховано, що джерелом придбання спірної квартири у період шлюбу були особисті кошти відповідача від продажу 06.09.2023 належної йому квартири у м. Харків за 2047920 грн, колегія суддів зазначає, що відповідачем на підтвердження вказаного доводу ні в суді першої, ні апеляційної інстанції не надано переконливих доказів того, що кошти від продажу належної йому на праві особистої приватної власності квартири у повному обсязі чи частково витрачено на придбання спірної квартири.

Декларування відповідачем наявних у нього готівкових коштів, збільшення або зменшення їх розміру не може з достовірністю та достатністю свідчити про вкладення особистих коштів у придбання спірної квартири. Доводи щодо неврахування судом першої інстанції інформації, зазначеної в деклараціях про доходи відповідача, яка на думку останнього підтверджує факт купівлі спірної квартири за особисті кошти відповідача, колегія суддів також відхиляє, оскільки щорічні декларації відповідача, що наявні в матеріалах справи лише констатують факт наявного/набутого ним та членами його сім`ї майна та/або доходів за звітний період, у який була подана відповідна декларація, та підлягають оцінці разом із іншими доказами наявними в матеріалах справи, які, як вже зазначалося вище, не спростовують презумпції спільності права власності подружжя на майно.

Натомість, як вбачається із матеріалів справи, до купівлі спірної квартири під час перебування сторін у шлюбі, окрім продажу квартири у місті Харкові, подружжям здійснено відчуження двох транспортних засобів, а саме: 27 серпня 2022 року - «Toyota Highlander», 2019 року випуску, за 1168000,00 грн та 21 лютого 2023 року - «Volkswagen Atlas», 2020 року випуску, за 1180575,00 грн, загальна сума від продажу яких складає 2348575 грн.

Відчуження вказаного рухомого майна проведено фактично протягом року до придбання спірної квартири.

Як зазначалося вище, продаж квартири у м. Харків здійснено за 2047920 грн, а спірна квартира придбана за 2511713,00 грн.

Отже, відчуження двох транспортних засобів, що належали подружжю на праві спільної сумісної власності, на загальну суму 2348575 грн, фактично майже у повному розмірі покриває вартість спірної квартири та є більшою за вартість проданої квартири у Харкові.

Придбаваючи спірну квартиру у спільну сумісну власність, відповідач жодним чином не зазначив про особисті вкладення в таке придбання, натомість, отримуючи погодження дружини на такі витрати, погодив спільність сумісність майна.

У зв`язку з цим, колегія суддів вважає, що відповідачем належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження внесення ним більшої суми з його особистих коштів суду не надано, а відтак відсутні підстави для відступу від часток, визначених судом першої інстанції та збільшення частки відповідача у спільній частковій власності до 90% вартості придбаного майна.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування по доводам апеляційної скарги в оскаржуваній частині немає.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі свого представника Беженського Андрія Володимировича залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 серпня 2025 року в оскажуваній частині щодо поділу квартири залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 11 березня 2026 року

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.А. Коновалова

В.В. Кострицький