П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2026 року м. Київ

Справа №757/18911/24-ц

Апеляційне провадження №22-ц/824/3827/2026

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Желепи О.В., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Липченко О.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва, ухваленого під головуванням судді Бусик О.Л. 15 вересня 2025 року у м. Києві,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики від 01 серпня 2022 року,

В С Т А Н О В И В

У квітні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики від 01 серпня 2022 року у розмірі 10000 (десять тисяч) Євро. Вирішити питання судових витрат.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 01 серпня 2022 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав у позику грошові кошти в іноземній валюті у розмірі 10000 Євро та 24689 доларів США, на строк до 01 жовтня 2022 року. Проте, свої зобов`язання щодо повернення суми позики відповідач не виконав. У зв`язку з цим позивач звернувся з позовом до суду та просив стягнути з відповідача на його користь суму боргу за договором позики у розмірі 10000 Євро.

У грудні 2024 року ОСОБА_1 подав зустрічний позов до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики від 01 серпня 2022 року.

Зустрічний позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 , використовуючи скрутне становище, в яке потрапив відповідач шляхом застосування до нього психологічного насильства примусив його підписати договір позики від 01 серпня 2022 року та заяву про нібито отримання позики у розмірі 10000 Євро, які фактично йому не передавалися.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 15 вересня 2025 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики - задоволено. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 01 серпня 2022 року в розмірі 10 000 Євро. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати з оплати судового збору в розмірі 4 212 грн 22 коп. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики від 01 серпня 2022 року - відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що оскільки ОСОБА_1 прострочив виконання своїх зобов`язань перед позивачем, грошові кошти за договором позики в розмірі 10000 Євро позивачу не повернув, то суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача заборгованості за договором позики у розмірі 10000 Євро, без перерахунку вказаної суми у гривнях за офіційним курсом НБУ, враховуючи положення ч. 1 ст. 1049 ЦК України, згідно з якими повернення грошових коштів у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем.

Щодо заявленого зустрічного позову, суд прийшов до висновку, що позивачем за зустрічним позовом не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених зустрічних позовних вимог, тому у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики від 01 серпня 2022 року судом відмовлено.

Не погодився із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 , його представником подано апеляційну скаргу, в якій він вказує, що висновки викладені в оскаржуваному рішенні не відповідають обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції не наведено тверджень на спростування доводів зустрічної позовної заяви та доказів які надані на її підтвердження та на підставі яких суд їх відхиляє.

Посилається на те, що в грудні 2020 року ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_2 350000 доларів США, яку не зміг повернути в строк. Первісно затримка з поверненням боргу не вплинула на відносини між сторонами однак через деякий час після початку війни ОСОБА_2 почав все в більш жорсткій формі вимагати від ОСОБА_1 повернення боргу. Позичаючи у ОСОБА_2 грошові кошти ОСОБА_1 розраховував повернути боргу за рахунок продажу 27 житлових будинків в розташованому поблизу м. Києва котеджному містечку «Соловїне», будівництво якого здійснювало очолюване ним ТОВ «Фірма «Матінка».

Звертає увагу, що у зв`язку із війною продаж нерухомості зупинився і ОСОБА_1 об`єктивно не мав можливості повернути борг ОСОБА_2 . Зазначено, що ОСОБА_1 визнавав наявність свого боргу перед ОСОБА_2 і був готовий до будь-яких конструктивних способів його врегулювання, зокрема, шляхом передачі у власність кредитора тих чи інших об`єктів нерухомості. Однак ОСОБА_2 вирішив скористатися скрутним становищем, в якому опинився його боржник.

Зазначає, що вимоги ОСОБА_2 супроводжувалися істериками, скандалами та погрозами на адресу ОСОБА_1 - намагаючись добитися вигідних для себе умов повернення боргу шляхом здійснення психологічного тиску на ОСОБА_1 . Зокрема, 03 серпня 2022 року ОСОБА_2 звернувся до поліції із заявою, яка містила завідомо неправдиві відомості про шахрайське заволодіння належними йому коштами, яке нібито було здійснено ОСОБА_1 , за якою було відкрито кримінальне провадження № № 0000577 за ознаками ч. 4 ст. 190 КК України, яке в подальшому ОСОБА_2 почав використовувати для шантажу ОСОБА_1 з метою примусити його повернути борг.

Крім того посилається на те, що 09 грудня 2021 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 приймали участь у гоночних змаганнях в Португалії на гоночному трекі в місті Портімао. ОСОБА_1 несподівано потрапив в аварію і розбив машину, вона була відремонтована і потім на ній їздив ОСОБА_2 , який не впорався з керуванням та розбив автомобіль до стану, який було складно відремонтувати за короткий період часу. Після виникнення між сторонами конфлікту щодо повернення основного боргу ОСОБА_2 повідомив ОСОБА_1 , що фактична сума витрат на ремонт пошкодженого автомобіля була вищою і ОСОБА_2 був змушений замість ОСОБА_1 нібито додатково сплатити власнику автомобіля ще 10000 Євро. Однак, жодного підтвердження факту сплати вказаних коштів ОСОБА_2 не надав.

В той же час у зв`язку з неможливістю повернути основний борг та спробами домовитися про його врегулювання ОСОБА_1 перебував в такій ситуації, що не міг поставити під сумнів чесність слів свого товариша і кредитора. Тому, коли ОСОБА_2 висловив категоричну вимогу оформити цей борг шляхом укладення договору позики, то ОСОБА_1 був змушений погодитись. Дані обставини зафіксовані в їх листуванні в месенджері Ватсап.

Відповідач вважає, що ним надано достатньо доказів, які підтверджують, що договір позики про отримання 10000 Євро укладений внаслідок психічного тиску та тяжких для нього обставин, а саме, через боргові зобов`язання перед ОСОБА_2 в розмірі 350000 доларів США.

На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісної позовної заяви та задовольнити зустрічну позовну заяву в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Сільченко Т.А. просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильність і законність оскаржуваного рішення.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Сперкач С.В. підтримав подану ним апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просив про її задоволення.

Представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Черепахіна А.Р. заперечувала проти апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, які з`явились в судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з такого.

Судом встановлено, що 01 серпня 2022 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в простій письмовій формі укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець передав у власність позичальника грошові кошти в іноземній валюті у сумі 10000 Євро та 24689 доларів США, а позичальник отримав та зобов`язався повернути зазначену суму позики до 01 жовтня 2022 року (включно) (п. 1.1. договору) (т.1, а.с.7-8).

Відповідно до п. 2.1. Договору, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю суму позики не пізніше 01 жовтня 2022 року (включно). Позичальник має право повернути отриману від позичальника позику достроково або по частинам (в розстрочку).

Пунктом 2.2. Договору визначено, що повернення позики здійснюється позичальником у безготівковому порядку шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позикодавця або готівкою.

01 серпня 2022 року ОСОБА_1 написав заяву, в якій вказав, що одержав від ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 10000 (десять тисяч) Євро, згідно Договору позики від 01 серпня 2022 року. Ця заява посвідчена Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Парубець С.В. зареєстрована в реєстрі за номером №335 (т.1, а.с.9).

Слідчими СУ ГУ Національної поліції у м. Києві здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000577 від 03 серпня 2022 року за ознаками вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 Кримінального кодексу України (далі - кримінальне провадження) на загальну суму 374689 доларів США та 10000 Євро.

Відповідно до висновку експерта Київського НДЕКЦ МВС від 11 серпня 2023 року № СЕ-19/111-23/40308-ПЧ в рамках кримінально провадження №0000577 від 03 серпня 2023 року встановлено, що підпис ОСОБА_1 на заяві від 01 серпня 2022 року, зареєстрованій в нотаріальному реєстрі за номером № 335, виконаний ОСОБА_1 (т. 1, а.с.10-16).

У справі також наявні копії документів з вказаного кримінального провадження, а саме: обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000577 від 03 серпня 2022 року за обвинуваченням ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 (чинна до 11.08.2023) КК України, роздруківка листування в месенджері «WhatsApp», протокол допиту свідка від 25 травня 2023 року, договір застави від 16 січня 2023 року, договір застави від 21 грудня 2022 року, договір позики № 2112202/1 від 22 грудня 2022 року, договір позики від 07 липня 2022 року, протокол допиту потерпілого від 19 лютого 2022 року, протокол допиту свідка від 12 серпня 2022 року ( т.1, а.с.48-229, т.2, 110-118).

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Згідно статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.

Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Положеннями ст. 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За правилом частини 1 статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Частиною першою статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У частині першій статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (частина перша статті 611 ЦК України).

Договір є обов`язковим до виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до положень статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта 263 ЦК України).

У постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 зроблено висновок, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України) (вказане узгоджується із правовими висновками викладеними у постанові Верховного Суду від 29 серпня 2023 року у справі № 521/10631/21).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року в справі № 2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц вказала на те, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046,1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Такі правові висновки про застосування статей 1046,1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі N 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, та постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц, від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15, від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17, від 14 липня 2022 року у справі № 204/4341/17.

При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.

Такий правовий висновок викладений в постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду у справі № 309/3458/14-ц від 13 грудня 2017 року, у справі № 310/6826/16-ц від 15 серпня 2019 року, у справі № 182/2462/16-ц від 18 вересня 2019 року, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Якщо договір позики укладений в письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики (див постанову Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року в справі № 463/9914/20).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Згідно з частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині шостій статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц.

З наведених обставин справи вбачається, що 01 серпня 2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договорів позики, власноручно підписаний обома сторонами.

Узгодження сторонами істотних умов договору позики, як то суми боргу, та зобов`язання її повернення до визначеного у договорі строку, та відповідно, факт отримання грошових коштів підтверджується змістом самого договору та заяви ОСОБА_1 , у якій він підтвердив, що отримав від ОСОБА_2 , зокрема, грошові кошти в іноземній валюті у розмірі 10000 Євро згідно договору позики від 01 серпня 2022 року. Більше того підписуючи заяву, яка була нотаріально посвідчена, відповідач вказав, що її текст зрозумілий, відповідає його волі і особисто підписується ним.

При цьому у справі наявний висновок судового експерта Київського НДЕКЦ МВС від 11 серпня 2023 року № СЕ-19/111-23/40308-ПЧ в рамках кримінально провадження №0000577 від 03 серпня 2023 року, де встановлено, що підпис ОСОБА_1 на заяві від 01 серпня 2022 року, зареєстрованій в нотаріальному реєстрі за номером № 335, виконаний відповідачем.

У вимогах зустрічного позову ОСОБА_1 просив визнати недійсним договір позики в частині надання 10000 євро, так як останній укладений внаслідок обману, збігу тяжких обставин та психологічного насильства й указані кошти фактично йому не передавалися.

Проте колегія суддів зауважує, що згідно п. 1.1. договору від 01 серпня 2022 року, позивач передав у власність відповідача грошові кошти в іноземній валюті у сумі 10 000 євро, а відповідач отримав та зобов`язується повернути зазначену суму позики до 01 жовтня 2022 року (включно). При цьому вказано, що відповідач отримав позику до 23 грудня 2021 року.

Як уже було встановлено, 01 серпня 2022 року на підтвердження отримання грошових коштів від позивача, відповідач зробив заяву у письмовій формі, яка посвідчена нотаріально. Тобто посилання скаржника на відсутність фактичної передачі грошових коштів під час оформлення нотаріально посвідченої заяви не є підставою для визнання правочину недійсним, оскільки кошти було отримано раніше, про що зазначено в умовах договору.

Більше того позивач за зустрічним позовом до моменту подання первісного позову не вчиняв дій щодо оспорення договору позики. Відсутні дані і про звернення ОСОБА_1 до компетентних органів з приводу погроз чи насильства з боку ОСОБА_2 , про які вказано у змісті зустрічного позову. Посилання ОСОБА_1 на наявність іншого боргу і неможливість його виконання не можуть бути розцінені як тяжкі обставини, що зумовили укладення оспорюваного договору. Обставини пошкодження автомобіля при участі у гонках, належним чином не підтвердженні і не вбачається їх зв`язок з обставинами щодо отримання позики.

Таким чином обставини, які були наявні на час вчинення договору позики і які могли перешкодити вчиненню правочину ОСОБА_1 не доведено.

Водночас апеляційний суд зауважує, що обставину стосовно передачі чи відсутності передачі грошових коштів за договором позики доводить та сторона, яка посилається на таку обставину. При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним. Тобто обставина відсутності передачі коштів не є підставою для визнання договору недійсним.

А отже суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову, оскільки відповідачем під час розгляду справи не доведено належними та допустимими доказами недійсність договору позики від 01 серпня 2022 року, а судом не встановлено, що свідчить про відсутність правових підстав для визнання договору позики недійсним та відповідно задоволення зустрічного позову.

Враховуючи відсутність встановлених обставин недійсності, укладений між сторонами договір вважається правомірним. Обставини отримання ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 , зокрема, грошові кошти в іноземній валюті у розмірі 10000 Євро, що підтверджується як умовами договору, так і умовами заяви ОСОБА_1 також вказує на ускладненість і чинність договору позики. Доказів про виконання умов цього договору стороною відповідача суду представлено не було.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення вимог про стягнення заборгованості за договором позики, який врахував заявлені вимоги позовів та їх підстави, на які позивач посилалися в обґрунтування заявлених вимог, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку обставинам справи.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив первісний позов та відмовив у зустрічному позові, колегія суддів не приймає до уваги оскільки, такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для скаржника, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції на підставі норм чинного законодавства України.

В порядку визначеному ст.ст. 374, 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає наявними підстави для залишення апеляційної скарги відповідача без задоволення, а рішення суду першої інстанції належить залишити без змін.

З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги, а саме про те, що оскаржене рішення залишено без змін, підстави для здійснення нового розподілу судових витрат, а також компенсації відповідачеві понесених ним витрат на стадії апеляційного перегляду справи - відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 вересня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: О.В. Желепа

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 13 березня 2026 року.