ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/156/26
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2026 року Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Сирбул О. Ф.,

за участю секретаря - Парубець А. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за Кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі по тексту - позивач, ТОВ «ФК «ЄАПБ») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 (далі по тексту - відповідач, ОСОБА_1 ) про стягнення заборгованості у сумі 146 999,18 грн за рядом кредитних договорів, а саме: за Кредитним договором № 9202459 від 03.09.2023 у розмірі 36 316,00 грн, з яких 9 000,00 грн - сума заборгованості по тілу кредиту, 25 416,00 грн - сума заборгованості за відсотками, 1 900,00 грн - сума заборгованості за комісією; за Кредитним договором № 101698917 від 12.09.2023 у розмірі 38 720,00 грн, з яких 10 000,00 грн - сума заборгованості по тілу кредиту, 26 820,00 грн - сума заборгованості за відсотками, 1 900,00 грн - сума заборгованості за комісією; за Договором позики № 4979315 від 07.10.2023 у розмірі 41 025,68 грн, з яких 9 315,00 грн - сума заборгованості по тілу кредиту, 31 710,68 грн - сума заборгованості за відсотками; за Договором позики № 76816678 від 26.10.2023 у розмірі 30 937,50 грн, з яких 9 000,00 грн - сума заборгованості по тілу кредиту, 21 937,50 грн - сума заборгованості за відсотками.

Позивач свої позовні вимоги мотивував тим, що між ТОВ "Мілоан" та відповідачем було укладено Кредитний договір № 9202459 від 03.09.2023, Кредитний договір № 101698917 від 12.09.2023 та між ТОВ "1 безпечне агенство необхідних кредитів" та відповідачем було укладено договір позики № 4979315 від 07.10.2023, договір позики № 76816678 від 26.10.2023.

У подальшому від первісних кредиторів право вимоги було передано ТОВ «ФК «ЄАПБ».

Первісні кредитори свої зобов`язання по видачі кредиту, шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок відповідача, виконали, але позичальник кредит не погашає, у зв`язку з цим позивач звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 07.07.2025 провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 15.12.2025 суд перейшов до розгляду вказаної цивільної справи з викликом сторін у порядку спрощеного позовного провадження.

13.08.2025 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, за змістом якого вказує, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставини, що підтверджують заявлені ним вимоги, і у суду немає правових підстав для задоволення позовних вимог позивача. Також позивачем не надано доказів приєднання відповідача до Правил надання грошових коштів ТОВ «Мілоан», ТОВ «1 безпечне агенство необхідних кредитів», а тому самі по собі такі Правила не можуть оцінюватись судом як договір приєднання та породжувати передбаченими цими правилами права і обов`язки для відповідача. Надані позивачем Правила надання коштів, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком (фінансовою установою) додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником. Більше того, надані суду платіжні доручення не містять жодних реквізитів банківської установи про день та час вчинення такої банківської операції. Щодо копій платіжних доручень № 109257840 від 03.09.2023, № 72323711 від 12.09.2023, зазначає, що на підставі вказаних документів не можна встановити дійсні обставини справи щодо перерахунку ТОВ «Мілоан» ОСОБА_1 грошових коштів, оскільки платіжні доручення не містять таких обов`язкових реквізитів первинного документа як: найменування банку, від імені якого складений документ, посаду особи, відповідальної за здійснення операції та правильність її оформлення (у платіжному дорученні відсутній підпис працівника банку, відповідального за здійснення операції, а також штамп (печатка) відповідної банківської установи про проведення банком означеної операції) та особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні операції (будь-яких підписів, в тому числі електронних цифрових, платіжне доручення не містить). У досліджуваних платіжних дорученнях № 109257840 від 03.09.2023, № 72323711 від 12.09.2023 відсутній код банку отримувача, а також рахунок отримувача. Натомість, замість означених обов`язкових реквізитів для здійснення відповідної банківської операції, у платіжних дорученнях зазначено «MASTERCARD» і НОМЕР_1 та «MASTERCARD» і 516780*54, а також таке платіжне доручення має містити усі відкриті цифри (номер рахунку), а не їх частину, що є об`єктивною перешкодою для здійснення будь-якою банківською установою такої грошової операції. Не надано жодних доказів, що банківські картки «MASTERCARD» НОМЕР_1 та «MASTERCARD» 516780*54 належать ОСОБА_1 . Отже, додані до позовної заяви платіжні доручення, що завірені лише підписом уповноваженої особи і печаткою позивача, із зазначенням неповного номера банківських карток, належність яких не встановлено, не є належним і достовірним доказом надання відповідачу кредитних коштів на виконання умов кредитних договорів. Доказами, які можуть підтвердити факт надання ТОВ «Мілоан», ТОВ «1 безпечне агенство необхідних кредитів», і отримання відповідачем кредитних коштів і, як наслідок, наявність або відсутність заборгованості, її розмір, можуть бути виключно документи первинної бухгалтерської документації, оформлені згідно норм ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» та п. 51 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 № 75 «Про затвердження Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України», оскільки лише первинні документи містять відомості про операцію: найменування клієнта/банку, прізвище, власне ім`я та по батькові (за наявності) фізичної особи, який/яка склав/склала документ/ від імені якого/якої складений документ; зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру. Долучені Позивачем відомості про щоденні нарахування та погашення за договорами № 9202459, № 101698917 містять лише суму заборгованості (незмінну) та не містить відомостей щодо розрахунку заборгованості за період з часу укладення кредитного договору, які б дозволили суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит. Відомості про щоденні нарахування та погашення за договорами № 9202459, № 101698917, розрахунки заборгованості за договорами № 4979315, № 76816678 є виключно внутрішніми документами фінансової установи, підготовленими його працівниками, та відображають односторонню арифметичну калькуляцію позивача і не є правовою підставою для стягнення відповідних сум та не може слугувати доказом безспірності розміру грошових вимог позивача до відповідача. Таким чином, розрахунки заборгованості, відомості про щоденні нарахування та погашення, на які посилається позивач, не є первинними документами, які підтверджують отримання кредиту, користування ним, укладення договорів на умовах, які вказані в позовній заяві, а отже не є належним доказом існування боргу. Так само, жодних доказів на підтвердження отримання відповідачем грошових коштів за кредитними договорами № 9202459, № 101698917, № 4979315, № 76816678, позивач, всупереч вимог ст. 81 ЦПК України, не надав. Разом із тим, позивачем одночасно із поданням позовної заяви не було надано жодного належного первинного документу, який би засвідчив, що позикодавцем були перераховані грошові кошти відповідачу в розмірах, що передбачені кредитним договором, а відповідач ці кошти отримав. З наведеного слідує, що позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій.

У судове засідання 27.01.2026 учасники справи не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку. Судове засідання відкладено для повторного виклику відповідача.

17.02.2026 від представника відповідача до суду надійшла заява про розгляд справи без її участі.

У судове засідання 17.02.2026 учасники справи не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані у справі докази, керуючись законом, суд дійшов до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмивити з наступних підстав.

Судом встановлено, що 03.09.2023 між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 було укладено Договір про споживчий кредит № 9202459. Вказаний Договір було підписано електронним підписом відповідача, що відтворений шляхом використання останнім одноразового ідентифікатора W71229. Відповідно до п. 6.1 Договору № 9202459 від 03.09.2023, цей Кредитний договір укладається в електронній формі в Особистому кабінеті Позичальника, що створений в інформаційно-комунікаційній системі Товариства та доступний зокрема через сайт Товариства та/або відповідний мобільний додаток чи інші засоби (а. с. 8-16).

Згідно з умовами договору позичальник зобов`язується повернути позику, сплатити проценти з користування позикою та виконати інші зобов`язання в повному обсязі у строки і на умовах, передбачених Договором.

29.01.2024 між ТОВ "Мілоан" та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено Договір факторингу № 29012024 (а. с. 36-39).

Відповідно до витягу з реєстру боржників № 1 до Договору факторингу № 29012024 від 29.01.2024, позивач ТОВ «ФК «ЄАПБ» набув право вимоги грошових коштів до відповідача ОСОБА_1 у розмірі 36 316,00 грн з яких 9 000,00 грн - сума заборгованості по тілу кредиту; 25416,00 грн - сума заборгованості за відсотками; 1 900,00 грн - сума заборгованості за комісією (а. с. 40).

На підтвердження перерахування коштів первинним кредитором відповідачу за Договором № 9202459 від 03.09.2023 позивачем надано копію платіжного доручення № 109257840, за якою платник "ТОВ "Мілоан" перерахувало суму 10 000,00 грн отримувачу ОСОБА_1 на рахунок № НОМЕР_2 , у графі "дата" міститься позначення "2023-09-03"; призначення платежу: "Кошти згідно договору 9202459" (а. с. 17).

Крім того, судом встановлено, що 12.09.2023 між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 було укладено Договір про споживчий кредит № 101698917. Вказаний Договір було підписано електронним підписом відповідача, що відтворений шляхом використання останнім одноразового ідентифікатора V30834. Відповідно до п. 6.1 Договору № 101698917 від 12.09.2023, цей Кредитний договір укладається в електронній формі в Особистому кабінеті Позичальника, що створений в інформаційно-комунікаційній системі Товариства та доступний зокрема через сайт Товариства та/або відповідний мобільний додаток чи інші засоби (а. с. 22-30).

Згідно з умовами договору позичальник зобов`язується повернути позику, сплатити проценти з користування позикою та виконати інші зобов`язання в повному обсязі у строки і на умовах, передбачених Договором.

29.01.2024 між ТОВ "Мілоан" та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено Договір факторингу № 29012024 (а. с. 36-39).

Відповідно до витягу з реєстру боржників № 2 до Договору факторингу № 29012024 від 29.01.2024, позивач ТОВ «ФК «ЄАПБ» набув право вимоги грошових коштів до відповідача ОСОБА_1 у розмірі 38 720,00 грн з яких 10 000,00 грн - сума заборгованості по тілу кредиту; 26820,00 грн - сума заборгованості за відсотками; 1 900,00 грн - сума заборгованості за комісією (а. с. 41).

На підтвердження перерахування коштів первинним кредитором відповідачу за Договором № 101698917 від 12.09.2023 позивачем надано копію платіжного доручення № 72323711, за якою платник "ТОВ "Мілоан" перерахувало суму 10 000,00 грн отримувачу ОСОБА_1 на рахунок № НОМЕР_3 *54, у графі "дата" міститься позначення "2023-09-12"; призначення платежу: "Кошти згідно договору 101698917" (а. с. 31).

Крім того, судом встановлено, що 07.10.2023 між ТОВ "1 безпечне агенство необхідних кредитів" та ОСОБА_1 було укладено Договір позики № 4979315. Вказаний Договір було підписано електронним підписом відповідача, що відтворений шляхом використання останнім одноразового ідентифікатора x4Uvy5PJjj. Відповідно до п. 23 Договору № 4979315 від 07.10.2023, договір укладено з використанням веб-сайту http://clickcredit.ua/. Сторони узгодили еаступний спосіб надсилання (у тому числі повторного) підписаного Договору Позичальнику: примірник Договору надсилається на електронну пошту Позичальника, вказану в Договорі. Примірник Договору також доступний Позичальнику в особистому кабінеті. Засвідчена копія Договору на папері надається Позичальнику за його письмовим зверненням, яке розглядається в порядку та строки, визначені Законом України "Про звернення громадян" (а. с. 48-51).

Згідно з умовами договору позичальник зобов`язується повернути позику, сплатити проценти з користування позикою та виконати інші зобов`язання в повному обсязі у строки і на умовах, передбачених Договором.

14.06.2021 між ТОВ "1 безпечне агенство необхідних кредитів" та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено Договір факторингу № 14/06/21 (а. с. 52-56).

Відповідно до витягу з реєстру боржників № 23 до Договору факторингу № 14/06/21 від 14.06.2021, позивач ТОВ «ФК «ЄАПБ» набув право вимоги грошових коштів до відповідача ОСОБА_1 у розмірі 41 025,68 грн з яких 9 315,00 грн - сума заборгованості по тілу кредиту; 31710,00 грн - сума заборгованості за відсотками (а. с. 57).

Крім того, судом встановлено, що 26.10.2023 між ТОВ "1 безпечне агенство необхідних кредитів" та ОСОБА_1 було укладено Договір позики № 76816678. Вказаний Договір було підписано електронним підписом відповідача, що відтворений шляхом використання останнім одноразового ідентифікатора P384zJsRep. Відповідно до п. 23 Договору № 76816678 від 26.10.2023, договір укладено з використанням веб-сайту http://mycredit.ua. Сторони узгодили еаступний спосіб надсилання (у тому числі повторного) підписаного Договору Позичальнику: примірник Договору надсилається на електронну пошту Позичальника, вказану в Договорі. Примірник Договору також доступний Позичальнику в особистому кабінеті. Засвідчена копія Договору на папері надається Позичальнику за його письмовим зверненням, яке розглядається в порядку та строки, визначені Законом України "Про звернення громадян" (а. с. 63-65).

Згідно з умовами договору позичальник зобов`язується повернути позику, сплатити проценти з користування позикою та виконати інші зобов`язання в повному обсязі у строки і на умовах, передбачених Договором.

14.06.2021 між ТОВ "1 безпечне агенство необхідних кредитів" та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено Договір факторингу № 14/06/21 (а. с. 52-56).

Відповідно до витягу з реєстру боржників № 22 до Договору факторингу № 14/06/21 від 14.06.2021, позивач ТОВ «ФК «ЄАПБ» набув право вимоги грошових коштів до відповідача ОСОБА_1 у розмірі 30 937,50 грн з яких 9 000,00 грн - сума заборгованості по тілу кредиту; 21 937,50 грн - сума заборгованості за відсотками (а. с. 67).

Згідно з умовами договору позичальник зобов`язується повернути позику, сплатити проценти з користування позикою та виконати інші зобов`язання в повному обсязі у строки і на умовах, передбачених Договором.

За твердженнями позивача, відповідач не виконав свого обов`язку, надані позики в строки, передбачені кредитними договорами не повернув; після відступлення права вимоги до відповідача останній не здійснив всіх належних платежів для погашення кредитної заборгованості ні на рахунки ТОВ «ФК «ЄАПБ», ні на рахунки попередніх кредиторів.

Згідно ч. 1 ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Частиною 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Відповідно до ч. ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

З дослідження наданих позивачем документів вбачається, що доказів того, чи видані за цим кредитним договором кошти, матеріали справи не містять.

Так, Конституційний Суд України у рішенні у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22.11.1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11.07.2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем банк дотримався вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону № 1023-XII, щодо повідомлення про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципам справедливості, добросовісності, розумності і уможливив би покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Законом визначено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Отже, доводи позивача щодо розміру нарахованих сум заборгованості не підтверджені жодними належними доказами, хоча навіть операції в електронному виді можуть та мають бути підтверджені певними доказами, а правових підстав приймати бездоказово позицію позивача як апріорі істинну тільки тому, що позивачем є фінансова установа, законом не встановлено і у суду таких повноважень немає.

При цьому обов`язок доказування покладений на учасників справи.

Так, правилами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 5 цієї статті докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ч. 7 наведеної статті суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи і згідно з ч. 2 ст. 13 ЦПК України це не є обов`язком суду.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (недопустимі докази); обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 77 - 80 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність". Згідно з указаними положенням Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Разом із тим відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що виписки за картковими рахунками (за кредитним договором) можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 (провадження № 61-9618св19), від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц (провадження № 61-16754св19), від 17 грудня 2020 року у справі № 278/2177/15-ц (провадження № 61-22158св19), від 22 квітня 2024 року у справі № 559/1622/19 (провадження № 61-12049св23), від 15 травня 2025 року у справі № 488/3972/23 (провадження № 61-1680св25).

У справах про стягнення кредитних коштів на банк або іншу фінансову установу покладений обов`язок довести факт передачі коштів позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, в іншому випадку, без доведення цього факту, втрачається право банку на пред`явлення будь-якої вимоги. Доведення позивачем умов кредитування і наявності заборгованості є обов`язком позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого статтею 12 ЦПК України.

У свою чергу, позичальник наділений правом заперечувати як укладення кредитного договору, так і факт отримання коштів.

У справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором (постанова Верховного Суду від 30.11.2022 у справі № 334/3056/15).

Верховний Суд наголошує на тому, що на позивача покладено обов`язок довести належними та допустимими доказами наявність та розмір заборгованості, який підлягає стягненню з позичальника на користь банку (постанова Верховного Суду від 12.10.2023 у справі № 308/3956/15-ц).

Разом з тим, стверджуючи про факт надання відповідачу кредиту, позивач не надав до суду жодного належного доказу, яким би підтвердив викладені обставини. За таких умов в ході розгляду справи позивачем не було доведено факту видачі відповідачу коштів у заявленому позивачем розмірі, тому відсутні підстави їх стягнення.

До того ж, самі по собі розрахунки заборгованості, складені позивачем, не є доказом наявності заборгованості.

Також, порівнявши суму кредиту та суму процентів та пені, суд зауважує, що наявність у кредитора можливості стягувати зі споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її правове призначення. Адже неустойка має на меті в першу чергу стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання і не може лягати непомірним тягарем на споживача й бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Така правова позиція викладена і в рішенні Конституційного Суду від 11.07.2013 №7-рп/2013.

Згідно Закону України «Про споживче кредитування» - максимальна сукупна сума штрафів і пені за порушення споживачем виконання його зобов`язань на підставі договору про споживчий кредит, загальний розмір кредиту за яким не перевищує мінімальної заробітної плати, не може перевищувати розмір подвійної суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку що будь-яких належних та допустимих доказів фактичної видачі кредиту відповідачу матеріали справи не містять.

Водночас суд зауважує, що позовна заява містить чотири окремі позовні вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості за різними договорами:кредитний договір № 9202459 від 03.09.2023, кредитний договір № 101698917 від 12.09.2023, договір позики № 4979315 від 07.10.2023, договір позики № 76816678 від 26.10.2023.

Суд роз`яснює, що під вимогою розуміється матеріально-правова вимога, тобто предмет позову, який являє собою одночасно спосіб захисту порушеного права. При цьому об`єднанню підлягають вимоги, які пов`язані між собою підставами виникнення або доказами, що підтверджують ці вимоги.

Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача. Отже, вимоги повинні випливати з тих самих фактичних обставин, на яких вони ґрунтуються.

Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Об`єднані можуть бути позовні заяви, які пов`язані з однорідними позовними вимогами і водночас подані одним і тим же позивачем до одного й того самого відповідача (чи відповідачів) або хоча й різними позивачами, але до одного й того ж відповідача. Однорідними ж позовними вимогами є такі, що виникають з одних і тих самих або з аналогічних підстав і водночас пов`язані між собою одним і тим самим способом захисту прав і законних інтересів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2019 у справі № 911/414/18 (провадження № 12-231гс18).

Отже, однорідними можуть вважатися позовні заяви, які пов`язані з однорідними позовними вимогами і водночас подані одним і тим же позивачем до одного й того самого відповідача (чи відповідачів), або хоча й різними позивачами, але до одного й того ж відповідача. Однорідними ж позовними вимогами є такі, що виникають з одних і тих самих або з аналогічних підстав і водночас пов`язані між собою одним і тим самим способом захисту прав і законних інтересів.

При цьому, об`єднання позовних вимог може мати негативні наслідки. Сумісний розгляд декількох вимог, навіть тісно пов`язаних і однорідних, розширює предмет доказування у справі, збільшує коло учасників процесу, ускладнює розгляд та вирішення справи (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.02.2019 у справі № 910/11811/18).

Водночас суд зазначає, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК України).

Позивачем не обґрунтовані підстави об`єднання в одному провадженні зазначених позовних вимог. Відтак розгляд цих вимог в одному провадженні може безпідставно затягнути розгляд справи.

Однак, якщо позивач вбачає раціональні підстави розгляду таких вимог саме в одному провадженні, то має обґрунтувати суду таку необхідність - чого зроблено не було.

Суд констатує, що заявлені позивачем вимоги не є однорідними чи похідними одна від одної, тобто, вирішення позовних вимог не залежить від вирішення одна від одної.

Таким чином, не вбачається підстав для стягнення з відповідача на користь позивача в порядку повернення кредиту будь-яких коштів. З огляду на наведене позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Згідно вимог ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Оскільки в позові відмовлено повністю, понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору слід залишити за позивачем.

Керуючись ст. ст. 11, 141, 207, 509, 526, 530, 536, 549, 551, 610, 615, 625, 633, 634, 651, 1050, 1054, 1055, 1069 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 5, 12, 13, 76-81, 141, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

Відмовити в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за Кредитним договором.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: