ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2026 року

м. Київ

справа № 303/5790/21

провадження № 61-7728св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Ігнатенка В. М.

суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Литвиненко І. В., Пророка В. В.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Печунка Віктор Омелянович, на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 грудня 2021 рокув складі судді Кость В. В. та постанову Закарпатського апеляційного суду від 06 квітня 2023 року в складі колегії суддів Куштана Б. П., Фазикош Г. В., Бисаги Т. Ю.

у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Мукачівського районного нотаріального округу Перести Яни Олександрівни про визнання недійсним договору купівлі-продажу предмета іпотеки та скасування державної реєстрації права власності,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна»), ОСОБА_2 та приватного нотаріуса Мукачівського районного нотаріального округу Перести Я. О., про визнання недійсним договору купівлі-продажу предмета іпотеки та скасування державної реєстрації права власності.

В обґрунтування позову зазначила, що продаж спірного нерухомого майна здійснено представником ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на підставі

статті 38 Закону України «Про іпотеку» без підтвердження повноважень, а також без будь-якого погодження із позивачем як з іпотекодавцем, з порушенням переважного права позивача на придбання предмета іпотеки, неповідомлення іпотекодавця про намір укладення такого договору. Крім того, задоволення вимог іпотекодержателя шляхом укладення такого договору купівлі-продажу здійснено під час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», в той час коли іпотечне майно - будинок АДРЕСА_1 було єдиним житлом позивача.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області

від 17 грудня 2021 року, яке залишено без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 06 квітня 2023 року, відмовлено у задоволенні позову.

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів, що спірне домоволодіння (предмет іпотеки) використовується ним як постійне місце проживання, а тому суд дійшов висновку, що на вказане майно не поширюється дія «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та позовна вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу не підлягає задоволенню.

У зв`язку з відмовою в задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним договору відступлення та договору купівлі-продажу нерухомого майна не підлягають задоволенню також і вимоги позивача про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на предмет іпотеки.

Крім цього, суди вказали, що приватний нотаріус Переста Я. О. є неналежним відповідачем у справі, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову до такого відповідача.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

19 травня 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Печунка В. О. засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області

від 17 грудня 2021 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 06 квітня 2023 року.

У касаційній скарзі представник заявника просить суд касаційної інстанції скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 29 червня 2023року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 грудня 2021 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 06 квітня 2023 року та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

25 липня 2023 року справанадійшла до Верховного Суду.

Верховний Суд ухвалою від 25 грудня 2025 року призначив справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.

Згідно протоколу автоматизованого визначення складу колегії суддів

від 02 березня 2026 року, у зв`язку із перебуванням у відпустці суддів Фаловської І. М., Ситнік О. М. Карпенко С. О. та Сердюка В. В. для розгляду касаційної скарги визначено колегію суддів: головуючий суддя -

Ігнатенко В. М., склад колегії суддів: Грушицький А. І., Калараш А. А., Литвиненко І. В., Пророк В. В.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає, що суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18, від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17, від 10 травня 2022 року у справі № 308/13017/16-ц.

Вважає, що представник ТОВ «ОТП Факторинг Україна» Гичка Б. І., який діяв на підставі довіреності, посвідченої 05 травня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою О. П., не мав повноважень на вчинення дій щодо укладення саме спірного договору купівлі-продажу предмета іпотеки іпотекодежателем від свого імені згідно статті 38 Закону України «Про іпотеку», оскільки у вказаній довіреності не було визначено, які саме юридичні дії представник має право вчиняти стосовно предмета іпотеки. Довіреність містила загальні формулювання без зазначення конкретних дій щодо того чи іншого предмета іпотеки.

Також заявник посилалась на те, що не отримувала від ТОВ «ОТП Факторинг Україна» повідомлення про намір укласти договір купівлі-продажу, як того вимагає стаття 38 Закону України «Про іпотеку», а укладення договору купівлі-продажу було вчинено під час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Отже, вважає, що реєстрація права власності за ТОВ «ОТП Факторинг Україна» була здійснена з грубим порушенням законодавства, зокрема відчуження майна відбулося без згоди та відома позивача, не було враховано, що будинок, переданий в іпотеку, був єдиним місцем проживання позивача, а отже на неї розповсюджувалась дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Позиція інших учасників справи

17 липня 2023 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 та просило залишити касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини, встановлені судами

Судами встановлено, що 17 квітня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір

№ ML-800/019/2007, відповідно до умов якого банк надав позичальнику у кредит кошти у розмірі 67 400 дол. США строком до 17 квітня 2027 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором

19 квітня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки № РML-800/019/2007, на підставі якого в іпотеку банку передано домоволодіння за адресою:

АДРЕСА_1 .

На підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 березня 2010 року, яке набуло законної сили 23 березня

2010 року, звернуто стягнення на предмет іпотеки (домоволодіння) шляхом надання права ПАТ «ОТП Банк» на продаж від свого імені будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу предмета іпотеки в порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку», звільнено з-під арешту та знято заборону на відчуження предмету іпотеки.

26 листопада 2010 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк» укладено договір про відступлення права вимоги за кредитними договорами.

На підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 березня 2019 року, яке набуло законної сили 05 квітня

2019 року, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь

ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором

№ ML-800/019/2007 від 17квітня 2007 року у розмірі 2 340 476, 54 грн.

18 червня 2021 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в особі Гички Б. І., що діє на підставі довіреності від 05 травня 2021 року та ОСОБА_2 , відповідно до статті 38 Закону України «Про іпотеку» укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна - домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

Із доданої до матеріалів справи копії указаної довіреності вбачається, що

ТОВ «ОТП Факторинг Україна» уповноважило Гичку Б. І. бути представником товариства, в тому числі у відносинах з фізичними та юридичними особами, та надало право на підписання серед іншого договорів купівлі-продажу предмету іпотеки на виконання рішення суду щодо звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за товариством права продажу будь-якій особі-покупцеві предмету іпотеки за іпотечними договорами, права вимоги за якими належить ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

Тобто, Гичка Б. І. мав належними чином підтверджені повноваження на підписання від імені ТОВ «ОТП Факторинг Україна» оспореного позивачем договору купівлі-продажу.

15 квітня 2021 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» надіслало ОСОБА_1 письмове повідомлення про усунення порушень щодо виконання зобов`язання і попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу від свого імені предмету іпотеки на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статті 38 Закону України «Про іпотеку», що підтверджується поштовими квитанціями, копії яких було долучено до матеріалів справи.

Із доданої копії конверту вбачається, що вказане повідомлення не вручено у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою.

Аналогічне за змістом повідомлення було надіслано ОСОБА_1 17 травня 2021 року.

Вказані повідомлення надіслані ОСОБА_1 на адресу:

АДРЕСА_1 , яка була зазначена позивачем при укладенні кредитного договору, та на адресу: АДРЕСА_2 .

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Оскільки доводи заявника в касаційній скарзі викладені щодо незгоди з оскаржуваними судовими рішеннями в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «ОТП Факторинг Україна», ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу предмета іпотеки та скасування державної реєстрації права власності, тому Верховний Суд переглядає судові рішення тільки в цій частині позовних вимог. В частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Мукачівського районного нотаріального округу Перести Я. О. про скасування державної реєстрації права власності, оскаржувані судові рішення Верховним Судом не переглядаються.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Як передбачено частиною першою статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

У частині першій статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов`язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - стаття 1048 ЦК України), що підлягає сплаті.

Отже, у випадку настання строку виконання зобов`язання за кредитним договором, у тому числі і випадку, передбаченому частиною другою статті 1050 ЦК України, позичальник повинен повернути кредитору позику у повному обсязі та нараховані на час повернення проценти.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (частина перша статті 546 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 575 ЦК України(в редакції закону на момент укладення договору іпотеки) іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Щодо доводів заявника про порушення вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного повідомлення іпотекодавця про намір реалізувати іпотечне майно

Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом щодо врегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про іпотеку» (тут і далі в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки) іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Наведена норма спрямована на фактичне повідомлення іпотекодавця, аби надати йому можливість усунути порушення і цим запобігти зверненню стягнення на його майно. Тому повідомлення іпотекодавця слід вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення, або особиста доставка на адресу іпотекодавця (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року в справі № 645/1979/15-ц (провадження № 14-706цс19), постанови Верховного Суду від 28 серпня 2024 року в справі № 337/6268/21, від 03 липня 2024 року в справі № 357/14067/21 та інші).

Відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

За статтею 38 Закону України «Про іпотеку», якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Протягом тридцятиденного строку з дня отримання такого повідомлення особа, яка має зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, вправі письмово повідомити іпотекодержателя про свій намір купити предмет іпотеки. З дня отримання іпотекодержателем цього повідомлення вказана особа набуває переважне право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя. Якщо таких повідомлень надійшло декілька, право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя належить особі, яка має вищий пріоритет своїх зареєстрованих прав чи вимог.

Якщо особа, яка висловила намір придбати предмет іпотеки, ухиляється або з інших причин не вчиняє дій до укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки з іпотекодержателем протягом 5 днів після закінчення вказаного вище тридцятиденного строку, вона втрачає право на придбання предмета іпотеки. Це право переходить до інших осіб, які висловили намір придбати предмет іпотеки, відповідно до пріоритету їх прав і вимог.

Якщо особи, які мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, не висловили наміру його придбати, іпотекодержатель вправі продати предмет іпотеки будь-якій іншій особі на власний розсуд.

Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладення договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. При нотаріальному посвідченні такого договору купівлі-продажу правовстановлюючий документ на предмет іпотеки не подається. Договір купівлі-продажу предмета іпотеки, укладений відповідно до цієї статті, є правовою підставою для реєстрації права власності покупця на нерухоме майно, що було предметом іпотеки.

Аналогічні правила закріплені в Законі України «Про іпотеку» в редакції, чинній на момент звернення стягнення на предмет іпотеки.

Тобто законодавством і на момент укладення іпотечного договору, й на момент звернення стягнення на предмет іпотеки передбачався спосіб задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки як шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса (у примусовому порядку), так і позасудове (добровільне) врегулювання згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, зокрема й шляхом передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки.

Аналогічні правові висновки стосовно оцінки застереження в іпотечному договорі як договору про задоволення вимог іпотекодержателя викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20), від 26 липня 2023 року у справі № 759/5454/19 (провадження № 14-81цс22) та у постановах Верховного Суду від 09 червня 2021 року у справі № 750/10129/18 (провадження № 61-4971св20), від 30 липня 2024 року у справі № 754/17295/20 (провадження № 61-1565св24), від 19 червня 2024 року у справі № 761/14019/19 (провадження № 61-4790св24) та багатьох інших.

Отже, як за положеннями Закону України «Про іпотеку», так і за змістом договору, правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом договору іпотеки, є не лише окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя, але й відповідне застереження в іпотечному договорі.

Завершенням позасудового врегулювання спору є державна реєстрація права власності на предмет іпотеки, що виступає забезпеченням за основним зобов`язанням, за іпотекодержателем.

У касаційній скарзі заявник, зокрема, посилається на порушення ТОВ «ОТП Факторинг Україна» вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання позивачу вимоги про усунення порушення основного зобов`язання.

Умови договору іпотеки та вимоги частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» пов`язують можливість задоволення вимог кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки з дотриманням іпотекодержателем процедури належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання.

Належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270.

У разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку.

За відсутності такого належного надсилання вимоги відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

Таким чином, недотримання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя.

При цьому метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання. В іншому випадку іпотекодержатель не набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. У разі направлення іпотекодержателем іпотекодавцю вимоги про усунення порушення основного зобов`язання відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» з одночасним повідомленням про обраний спосіб задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до частини першої статті 38 Закону України «Про іпотеку» (одним документом) слід виходити з пріоритету дотримання саме частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку».

Подібний висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року в справі № 757/13243/17, на яку посилається позивач.

Верховний Суд у постанові від 11 серпня 2021 року у справі № 715/1788/19 (провадження № 61-6548св20) зазначив, що у разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем у загальному порядку. За відсутності такого належного надсилання вимоги відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Таким чином, недотримання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя. При цьому метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання.

Велика Палата Верховного Суду у пунктах 54-60 постанови від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 (провадження № 14-711цс19), на яку посилається заявник у касаційній скарзі, зазначила, що належним необхідно вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку. Належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також необхідно вважати таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання.

Як вбачається зі змісту договору іпотеки № PML-800-019-2007 (пункт 6.4.2), сторони погодили, що при виникненні іпотечного випадку іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю іпотечне повідомлення (цінним листом з повідомленням або листом з повідомленням про вручення за адресою, вказаною в договорі) з вказівкою про загальну суму боргових зобов`язань та граничний строк погашення боргових зобов`язань. У випадку непогашення іпотекодавцем боргових зобов`язань у строк, передбачений в іпотечному повідомленні право власності на предмет іпотеки переходить від іпотекодавця до іпотекодержателя в день, наступний за останнім днем строку погашення боргових зобов`язань, вказаному в іпотечному повідомленні.

Судами встановлено і підтверджується матеріалами справи, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» виконало вимоги статті 35 Закону України «Про іпотеку», належним чином повідомило іпотекодавця ОСОБА_1 про наявність порушень основного зобов`язання та про намір у разі неусунення цих порушень звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом укладення договору купівлі-продажу іпотечного майна з іншою особою. Відповідач надав до суду копії повідомлення-вимоги на ім`я ОСОБА_1 та зворотні поштові повідомлення, які повернулись на адресу відповідача з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». При цьому, такі повідомлення ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було двічі направлено листом з повідомленням про вручення як на адресу позивача, яка нею зазначена у кредитному договорі - АДРЕСА_3 , так і за адресою місця знаходження іпотечного майна - АДРЕСА_1 , яку позивач зазначає як місце свого постійного проживання.

Позивач будь-яких належних та допустимих доказів виконання умов кредитного договору та відсутності в неї перед кредитором кредитної заборгованості, а також виконання нею рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 березня 2019 року про стягнення заборгованості за кредитним договором, суду не надала.

Суди правильно вважали, що дотримання іпотекодержателем вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю вимоги про усунення порушення основного зобов`язання уможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя.

Та обставина, що надіслані рекомендованим листом вимоги двічі були повернуті поштовим відділенням на адресу ТОВ «ОТП Факторинг Україна» з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», свідчить про те, що іпотекодавець ОСОБА_1 мала отримати ці вимоги або за адресою, зазначеною в кредитному договорі та договорі іпотеки, як місце проживання, або за адресою предмета іпотеки, але не отримала внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання.

Доводи на спростування зазначеного, що навела позивач, не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами.

У справі підтверджено, що іпотекодержатель повідомив іпотекодавця про свій намір продати предмет іпотеки і здійснив такий намір, уклавши договір купівлі-продажу з іншою особою на власний розсуд. Позивач не вжила необхідних заходів для погашення заборгованості за кредитним договором, що дало право іпотекодержателю відповідно до статей 33, 38 Закону України «Про іпотеку» та умов іпотечного договору від 19 квітня 2007 року за своїм вибором, звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу іпотечного майна на підставі договору купівлі-продажу.

Такі висновки не суперечать постановам Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року в справі № 644/3116/18 та від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17, на які у касаційній скарзі посилається заявник, про те, що повідомлення іпотекодавця слід вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини.

Отже, доводи позивача про те, що порушенням іпотекодержателем цієї норми є те, що повідомлення їй так і не було вручене у належний спосіб і вона не знала про намір відповідача реалізувати іпотечне майно, не впливають на висновки судів щодо виконання вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку».

Щодо посилань заявника в касаційній скарзі на дію на час укладення спірного договору купівлі-продажу Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», що унеможливлювало посвідчення такого договору нотаріусом, Верховний Суд зазначає наступне.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який був чинним на час вчинення оспорюваних реєстраційних дій, не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами-резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника / майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Отже, мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, встановлений зазначеним Законом, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у разі невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення (відчуження без згоди власника) такого предмета іпотеки.

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів застосовуються з урахуванням його норм.

Вищевказаний Закон втратив чинність 23 жовтня 2021 року, однак діяв на момент укладення спірного договору купівлі-продажу.

Разом з тим, однією з умов, за якої нерухоме майно не може бути примусово стягнуте, є умова використання житла для постійного проживання.

У Законі України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» відсутнє чітке розмежування, за якого можливо визначити, чи використовує громадянин заставлене майно як постійне місце проживання, тому надаючи правову оцінку спірній ситуації суди виходили з наступного.

Згідно із частинами першою, шостою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Разом з цим, відповідно до частини першої статті 6 Закону України

«Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання.

Реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

За змістом статті 29 ЦК України та статті 6 Закону України

«Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» особа може мати декілька місць проживання.

Суди зауважили, що згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна ОСОБА_1 є власником домоволодіння АДРЕСА_2 , що, в свою чергу, теж виключає необхідність застосування до спірних правовідносин Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки однією із умов застосування вказаного Закону є використання іпотечного нерухомого житлового майна як місця постійного проживання позичальника/майнового поручителя за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно.

Отже, суди дійшли правильного висновку про те, що дія зазначеного Закону не розповсюджується на спірні правовідносини, оскільки позивачем не доведено належними та достатніми доказами використання будинку АДРЕСА_1 як місце постійного проживання.

Доводи ОСОБА_1 щодо продажу вказаної квартири у 2006 році не підтверджені належними доказами та спростовуються відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна - домоволодіння АДРЕСА_2 , згідно яких станом на момент укладення спірного договору-купівлі-продажу (18 червня 2021 року) ОСОБА_1 зазначена власником указаного домоволодіння.

Позивач зазначені докази не спростував, не довів належними та допустимими доказами використання іпотечного майна як постійного місця проживання.

Згідно з положеннями частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доводи касаційної скарги про постійне місце проживання за адресою предмета іпотеки зводяться до переоцінки доказів та встановленню інших обставин ніж ті, що були встановлені судами попередніх інстанцій, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Щодо доводів заявника про відсутність повноважень представника ТОВ «ОТП Факторинг Україна» Гички Б. І. на укладення спірного договору-купівлі продажу

За частиною першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п?ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами першою - третьою, п?ятою та шостою статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Таким чином, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Суди встановили, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на підставі рішення суду від 11 березня 2010 року отримав право на продаж від свого імені будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу предмета іпотеки в порядку

статті 38 Закону України «Про іпотеку.

18 червня 2021 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в особі Гички Б. І., який діє на підставі довіреності від 05 травня 2021 року та ОСОБА_2 , відповідно до статті 38 Закону України «Про іпотеку» було укладено оспорюваний договір купівлі-продажу.

З доданої до матеріалів справи копії довіреності від 05 травня 2021 року вбачається, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» уповноважило Гичку Б. І. бути представником ТОВ «ОТП Факторинг Україна», в тому числі, у відносинах з фізичними та юридичними особами та надало право на підписання серед іншого договорів купівлі-продажу предмету іпотеки на виконання рішення суду щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання за

ТОВ «ОТП Факторинг Україна» права продажу будь-якій особі-покупцеві предмету іпотеки за іпотечними договорами, права вимоги за якими належить ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

З наведеного вбачається, що Гичка Б. І. мав належними чином підтверджені повноваження на підписання від імені ТОВ «ОТП Факторинг Україна» оспорюваного договору купівлі-продажу.

Отже, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що твердження ОСОБА_1 про те, що представник ОТП «Факторинг Україна» Гичка Б. І. не мав повноважень на укладення спірного договору купівлі-продажу від свого імені згідно зі статті 38 Закону України «Про іпотеку», не заслуговують на увагу суду.

Доводи касаційної скарги про те, що суди не врахували правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18, від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17, від 10 травня 2022 року у справі № 308/13017/16-ц, не заслуговують на увагу, оскільки висновки у цій справі, і у справі, що переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними.

В силу вимог статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не може вдаватись до встановлення або до оцінки обставин, що не були встановлені в оскаржуваних рішеннях, не вирішує питання про достовірність або недостовірність доказів чи про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

А тому, інші обставини, на які посилається представник заявника у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновки судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість оскаржуваних рішень не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Печунка Віктор Омелянович, залишити без задоволення.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області

від 17 грудня 2021 року та постанову Закарпатського апеляційного суду

від 06 квітня 2023 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач В. М. Ігнатенко

Судді А. І. Грушицький

А. А. Калараш

І. В. Литвиненко

В. В. Пророк