Дата документу 25.02.2026 Справа № 2-3808/2010
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 2-3808/2010 Головуючий у 1-й інстанції: Стоматов Е.Г.
Провадження № 22-ц/807/656/26 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Полякова О.З.,

Онищенка Е.А.

при секретарі: Пантюх Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 грудня 2025 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії приватного виконавця, стягувач: Комунальне підприємство «Водоканал», боржники: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , приватний виконавець виконавчого округу Запорізької області Проценко Дмитро Юрійович,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаною скаргою, яка в подальшому була уточнена. В обґрунтування доводів уточненої скарги зазначав, що 11.07.2011 року за наслідками розгляду цивільної справи Комунарським районним судом міста Запоріжжя був виданий виконавчий лист від 02.12.2010 року (справа № 2-3808/2010) про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , які мешкають за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Комунального підприємства «Водоканал» 15 317 гривен 25 копійок та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 30 гривен.

Як зазначено у вказаному виконавчому листі: «рішення суду набрало законної сили: 14.12.2010 року; строк пред`явлення до виконання: 14.12.2013 року».

У відповідному розділі виконавчого листа державним виконавцем здійснено відмітки про те, що: оригінал виконавчого листа від 02.12.2010 року (справа № 2-3808/2010) повернутий 16.02.2012 року стягувачу з підстав, передбачених пунктом 5 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 12.01.2012 року.

Починаючи з 16.02.2012 року (з дати повернення) виконавчий лист від 14.12.2010 року по справі № 2-3808/2010 перебував у стягувача - КП «Водоканал», до примусового виконання звертався 13.03.2013 року та був повернутий 10.06.2014 року. В період з 10.06.2014 року до 26.12.2017 року виконавчий лист перебував у стягувача та до виконання більш ніж 3 роки 6 місяців не звертався.

13 серпня 2025 року, після спливу 13 років 6 місяців, від стягувача - КП «Водоканал» надійшла заява «Про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа від 02.12.2010 року (справа № 2-3808/2010) про стягнення з ОСОБА_1 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Комунального підприємства «Водоканал» витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 30 гривен.

Зазначає, що будь-яких процесуальних рішень, пов`язаних з визнанням поважними причини пропуску або поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до примусового виконання судом не приймалося.

3 урахуванням наведеного, ОСОБА_1 вважає, що приватний виконавець прийняв до провадження виконавчий документ, строк пред`явлення до виконання якого сплив.

Так, постановою приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Проценка Д.Ю. від 13.08.2025 року розглянуто заяву стягувача про примусове виконання, та відкрито ВП №78848398. Іншими постановами приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Проценка Д.Ю. від 13.08.2025 року визначено розмір витрат на проведення виконавчих дій, про стягнення з боржника основної винагороди, про арешт коштів боржника. На переконання ОСОБА_1 , приватний виконавець Проценко Д.Ю. прийняв до провадження виконавчий документ - виконавчий лист від 02.12.2010 року (справа 2-3808/2010), строк пред`явлення до виконання якого сплив. Приватний виконавець Проценко Д.Ю. був зобов`язаний повернути виконавчий лист стягувачу, оскільки строк пред`явлення його до виконання сплинув майже 13 років тому.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив суд: визнати протиправними дії приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Проценка Дмитра Юрійовича, який внаслідок розгляду 13.08.2025 року заяви стягувача - КП «Водоканал» про примусове виконання виконавчого листа від 02.12.2010 року по справі № 2- 3808/2010, відкрив виконавче провадження № 78848398 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Водоканал» витрат на інформаційно - технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 30 гривен; скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Проценка Дмитра Юрійовича від 13.08.2025 року про відкриття виконавчого провадження № 78848398 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Водоканал» витрат на інформаційно - технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 30 гривен.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 грудня 2025 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії приватного виконавця, стягувач: Комунальне підприємство «Водоканал», боржники: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Мартиненко Ганна Андріївна, приватний виконавець виконавчого округу Запорізької області Проценко Дмитро Юрійович, відмовлено.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування нормматеріального права, просять ухвалу суду скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Мотивуючи апеляційну скаргу зазначають, що на виконання заочного рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02.12.2010 року (справа 2-3808/2010), 21.07.2011 року був виданий виконавчий лист від 02.12.2010 року, у якому зазначений строк пред`явлення до виконання 14.12.2013 року.

Перший раз пред`явлений до виконання виконавчий лист від 02.12.2010 року був повернутий стягувачу 16.02.2012 року, з підстав, передбачених п. 5 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції 1999 року.

Другий раз пред`явлений до виконання виконавчий лист від 02.12.2010 року був повернутий стягувачу 13.03.2013 року, з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції 1999 року.

Третій раз пред`явлений до виконання виконавчий лист від 02.12.2010 року був повернутий стягувачу 10.06.2014 року, з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції 1999 року.

Звертають увагу, що в період з 10.06.2014 року до 26.12.2017 року виконавчий лист перебував у стягувача та до виконання більше ніж 3 роки 6 місяців не звертався, з клопотанням про поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання стягувач до суду не звертався.

Зауважують, що за ч.ч. 1, 6 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404-VIII виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років.

Наступне неодноразове (в грудні 2017 року та в квітні 2025 року) пред`явлення стягувачем виконавчого листа від 02.12.2010 року, у якому зазначений строк пред`явлення до виконання 14.12.2013 року, після пропуску трирічного строку не поновлює цей строк автоматично, для поновлення пропущеного (з 10.06.2014 року до 26.12.2017 року) строку потрібне судове рішення суду, який розглядав справу, та поважні причини пропуску, інакше виконавець зобов`язаний повернути виконавчий документ без відкриття провадження.

Звернення стягувача до виконавчої служби з виконавчим листом від 02.12.2010 року у грудні 2017 року та у квітні 2025 року не є підставою для автоматичного поновлення строку пред`явлення виконавчого листа від 02.12.2010 року до виконання.

13.08.2025 року після спливу 13,6 років, представник стягувача звернувся до приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Проценка Д.Ю. з заявою про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа № 2-3808/2010. Приватним виконавцем виконавчого округу Запорізької області Проценко Д.Ю. 13.08.2025 року розглянуто заяву стягувача про примусове виконання та відкрито ВП №78848398.

Зауважували, що Верховний Суд неоднарозово зазначав, що строк пред`явлення виконавчого документу до виконання, підстави переривання строку пред`явлення до виконання встановлені законом і не можуть бути змінені.

Інші учасники справи судове рішення не оскаржили.

Учасники справи наданим процесуальним законом правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористались.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що виконавчий лист № 2-3808/2010, виданий Комунарським районним судом м. Запоріжжя 11.07.2011 року, неодноразово пред`являвся до примусового виконання, останній раз 23.04.2025 року державним виконавцем Комунарского відділу державної виконавчої служби Сулаковим Е.І. його було повернуто за п. 2 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». Отже, строк пред`явлення виконавчого документа до виконання переривався та не є пропущеним. З огляду на встановлені обставини суд виснував, що приватний виконавець, відкриваючи провадження, діяв відповідно до вимог чинного законодавства України.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, заочним рішенням Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 02 грудня 2010 року позов Комунального підприємства «Водоканал» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води задоволено. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , які мешкають за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Комунального підприємства «Водоканал» заборгованість по оплаті за воду і послуги каналізації у розмірі 15 317 грн. 25 коп. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 30 грн. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 на користь держави держмито в розмірі 51 грн. 00 коп.

Рішення набрало законної сили 14 грудня 2010 року.

На виконання вищезазначеного рішення суду 11 липня 2011 було видано виконавчий лист № 2-3808/2010, строк пред`явлення виконавчого листа до 14 грудня 2013 року, який стягувачем було пред`явлено до примусового виконання до Комунарського ВДВС м. Запоріжжя.

Відповідно до відмітки на виконавчому листі, 16 лютого 2012 року було повернуто стягувачу виконавчий лист на підставі п. 5 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно відмітки на виконавчому листі, 13 березня 2013 року було повернуто стягувачу виконавчий лист на підставі п. 2 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до відмітки на виконавчому листі, 10 червня 2014 року було повернуто стягувачу виконавчий лист на підставі п. 2 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до відмітки на виконавчому листі, 26 грудня 2017 року було повернуто стягувачу виконавчий лист на підставі п. 5 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно відмітки на виконавчому листі, 23 квітня 2025 року було повернуто стягувачу виконавчий лист на підставі п. 2 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

13.08.2025 року до приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Проценка Д.Ю. надійшов виконавчий лист № 2-3808/2010, виданий Комунарським районним судом м. Запоріжжя 11.07.2011 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Водоканал» витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 30 грн, поданий із заявою про примусове виконання рішення від 30.07.2025 року.

13.08.2025 року приватним виконавцем відкрито виконавче провадження № 78848398, про що винесено відповідну постанову про відкриття виконавчого провадження.

13.08.2025 року приватним виконавцем винесено постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження. Загальна сума мінімальних витрат склала 469,00 грн.

13.08.2025 року приватним виконавцем винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди, розмір якої складає 3,00 грн.

13.08.2025 року винесено постанову про арешт коштів боржника, згідно якої накладено арешт на грошові кошти/електронні гроші, що містяться на відкритих рахунках/електронних гаманцях, а також на кошти/електронні гроші на рахунках/електронних гаманцях, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів/ електронних грошей, що містяться на рахунках/ електронних гаманцях, що мають спеціальний режим використання, накладення арешту та/або звернення стягнення, на які заборонено законом, та належить боржнику, у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 502,00 грн.

Стаття 129-1 Конституції України визначає, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення (стаття 129 Конституції України).

Зазначене конституційне положення кореспондується та відображено у частині першій статті 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Виконання судового рішення відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 у справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Згідно зі статтею 447-1 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд скасовує оскаржувані рішення та визнає оскаржувані дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника) (частина друга статті 451 ЦПК України).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (частина третя статті 451 ЦПК України).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі № 641/7824/18 (провадження № 61-10355св19)).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавче провадження здійснюється з дотриманням засад справедливості, неупередженості та об`єктивності (пункт 5 частини першої статті 2 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно з частинами першою, другою статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (частина перша пункт 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

За частиною першою статті 21 Закону України «Про виконавче провадження» № 606- XIV від 21 квітня 1999 року (у редакції, чинній на момент набрання законної сили заочним рішенням Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 02 грудня 2010 року) виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: виконавчі листи та інші судові документи - протягом трьох років.

У пункті 1 частини другої статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21 квітня 1999 року строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються: 1) пред`явленням виконавчого документа до виконання; 2) частковим виконанням рішення боржником; 3) наданням судом, який видав виконавчий документ, відстрочки виконання рішення. Після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується.

05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 №1404-VІІІ (далі - Закон №1404-VІІІ).

Згідно з пунктом 5 Розділу ХІІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №1404-VІІІ виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

У силу статті 12 Закону №1404-VІІІ від 02 червня 2016 року виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Аналіз пункту 5 Розділу ХІІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 1404-VІІІ свідчить, що він застосовується тільки до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплинув на час набрання чинності Законом №1404-VІІІ від 02 червня 2016 року.

Для пункту 5 Розділу ХІІІ Прикінцеві та перехідні положення не передбачено зворотної дії в часі і можливості застосування норм закону № 1404-VІІІ від 02 червня 2016 до виконавчих документів, строк пред`явлення за якими сплинув на час набрання ним чинності.

Частиною четвертою статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі: 1) пред`явлення виконавчого документа до виконання; 2) надання судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, відстрочки або розстрочки виконання рішення.

Суть переривання строку полягає у тому, що при настанні зазначених обставин (юридичних фактів) перебіг строку починається спочатку, а час, який минув до перерви, до нового строку не зараховується.

Про це було безпосередньо зазначено у частині другій статті 23 Закону України «Про виконавче провадження» (№ 606-XIV), яка є попередньою редакцією Закону № 1404-VІІІ від 02 червня 2016 року, тоді як у чинній редакції Закону питання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання урегульовано статтею 12, але у ній ця норма відсутня.

Норми щодо переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебувають у системному зв`язку із застосуванням норм, що регулюють завершення виконавчого провадження шляхом повернення виконавчого документа стягувачу.

Отже, з аналізу частин четвертої та п`ятої статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VІІІ вбачається, що після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання у зв`язку з його пред`явленням до виконання перебіг строку починається заново з наступного дня після його повернення.

Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується.

Таким чином, повернення виконавчого документа без виконання не позбавляє стягувача права на повторне пред`явлення виконавчого документа до виконання в межах строку, встановленого статтею 12 Закону № 1404-VІІІ.

Така позиція узгоджується з подібними правовими висновками, висловленими у постанові Верховного Суду від 29 жовтня 2020 року у справі № 916/922/16 та у постанові від 27 травня 2021 року у справі № 303/2642/20.

Приватний виконавець Проценко Д.Ю. ухвалив постанову про відкриття виконавчого провадження № серпня 2025 року. Цьому передувало повернення виконавчого документу стягувачу 23 квітня 2025 року Комунарским відділом державної виконавчої служби Запорізького МУЮ на підставі п. 2 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Тобто між ухваленням постанови про повернення виконавчого документа стягувачу Комунарским відділом державної виконавчої служби Запорізького МУЮ і відкриттям виконавчого провадження приватним виконавцем Проценко Д.Ю. минуло менше 4 місяців, що суттєво менше строку, передбаченого статтею 12 Закону України «Про виконавче провадження».

Матеріали справи свідчать про те, що строк пред`явлення виконавчого документу до виконання неодноразово переривався. Наявні у справі докази свідчать про неодноразове відкриття виконавчих проваджень, що переривало відповідні строки, що обґрунтовано враховано судом першої інстанції.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що постанова приватного виконавця Проценка Д.Ю. про відкриття виконавчого провадження № 78848398 від 13 серпня 2025 року відповідає вимогам закону. З матеріалів справи є очевидним той факт, що стягувачем не пропущено строків пред`явлення виконавчого документа до виконання, оскільки виконавчий лист було повернуто вчергове стягувачу 23 квітня 2025 року.

Доводи апеляційної скарги зводяться до повторення обставин, якими ОСОБА_1 обґрунтовував вимоги своєї скарги, незгоди з судовим рішенням, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи перевірені та їм дана належна оцінка.

Докази та обставини, на які посилаються скаржники в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Враховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 грудня 2025 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 09 березня 2026 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: О.З. Поляков

Е.А. Онищенко