Провадження № 22-ц/802/379/26 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2026 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л. В.,

суддів - Федонюк С. Ю., Осіпука В. В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дітей за апеляційними скаргами представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , відповідача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 січня 2026 року

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів, поділ майна подружжя.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 листопада 2025 року роз`єднано позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів, поділ майна подружжя. Виділено в самостійне провадження позовну вимогу ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивувала тим, що з 30 травня 2014 року перебуває з відповідачем ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі. У шлюбі народилися діти: дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач зазначала, що на даний час сімейні стосунки з відповідачем припинені, нею ініційовано позов про розірвання шлюбу. Малолітні діти проживають разом з нею та перебувають на її повному утриманні. Відповідач не надає належної матеріальної допомоги своїм дітям, хоча має таку можливість, оскільки займається бізнесом, зареєстрований як фізична особа-підприємець, його доходи становлять від 100 000 до 200 000 грн на місяць. А тому, вважає, що доцільним буде визначити розмір аліментів на утримання дітей в твердій грошовій сумі у розмірі 20 000 грн на кожну дитину щомісяця, що забезпечить їм гідний рівень життя, дозволить мати якісний догляд та отримати якісну освіту.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд стягувати з ОСОБА_2 на свою користь аліменти на утримання дітей: дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі у розмірі 20 000 грн щомісячно на кожну дитину, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дітьми повноліття.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 січня 2026 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Ухвалено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей: дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі у розмірі 5 000 грн щомісячно на кожну дитину, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 24 вересня 2025 року і до досягнення дітьми повноліття.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив оскаржуване рішення суду скасувати та закрити провадження у справі. Суд не звернув уваги на те, що між ним та позивачем ОСОБА_1 відсутній спір щодо утримання дітей. Вони надалі проживають в будинку однією сім`єю разом з дітьми спільно та він надає матеріальну підтримку своїм дітям. Шлюбні відносини з позивачем не припинені. Вони надалі вирішують сімейні питання щодо подальшого життя та матеріальної підтримки дітей. Крім того, не відповідають дійсності доводи позивача про те, що вона витрачає приблизно (у середньому) на утримання дітей 80 000 грн в місяць. Відповідач вказував, що на утримання дітей в місяць вони не витрачають стільки грошей і позивач не надала жодних доказів, які б підтверджували цю обставину.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 також подав апеляційну скаргу, в якій просив його змінити, збільшивши розмір аліментів, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання дітей з 5 000 грн до 20 000 грн щомісячно на кожну дитину.

На переконання скаржника, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позову у цій справі. Суд не з`ясував усіх обставин, що мають значення для справи, зокрема, реальні доходи відповідача як ФОП і як фізичної особи, що прямо впливає на визначення аліментів (ст. 182 СК України). При цьому суд помилково застосував ст. 182 СК України, фактично не оцінивши матеріальний стан платника аліментів. Також суд безпідставно відмовив у витребуванні ключових доказів щодо доходів відповідача (інформації від ТОВ «НоваПей» щодо переказів/післяплат/виплат), чим обмежив апелянта у доказуванні та порушив принципи змагальності і рівності сторін. Висновки суду щодо достатності 5 000 грн на дитину не відповідають інтересам дітей та не забезпечують реальний належний рівень життя дітей, з урахуванням їх віку, витрат і можливостей платника.

Разом з апеляційною скаргою представник позивача заявив клопотання про витребування доказів, а саме витребувати від ТОВ «НоваПей» інформацію та копії документів щодо фінансових операцій, отриманих коштів, післяплат та грошових переказів, здійснених на користь ФОП ОСОБА_2 , так і ОСОБА_2 , як фізичною особою, відомості про всі отримані ним перекази, післяплати та виплати готівки за період з 01 січня 2023 року по 19 вересня 2025 року (дата, сума, тип операції, відправник/одержувач, номер транзакції), а також копії наявних первинних документів: квитанцій, накладних, чеків, що підтверджують такі операції. Інформацію про зарахування коштів на рахунки та виплати через мережу NovaPay/Нова Пошта.

Проте, заявлене в апеляційній скарзі клопотання задоволенню не підлягає, оскільки зазначені документи, які скаржник просив витребувати від ТОВ «НоваПей», не підтверджують реальний рух грошових коштів на банківських рахунках відповідача. Крім того, зазначене питання вже вирішувалося судом першої інстанції, яким у витребуванні доказів від ТОВ «НоваПей» було обгрунтовано відмовлено. Водночас суд першої інстанції ухвалою від 08 грудня 2025 року витребував з АТ КБ «Приватбанк» інформацію про рух грошових коштів за період з 01 січня 2023 року по 17 вересня 2025 року на банківських рахунках ФОП ОСОБА_2 та від ГУ ДПС у Волинській області інформацію про доходи ФОП ОСОБА_2 за період з 01 січня 2023 року по 19 вересня 2025 року. Такі докази містяться в матеріалах справи, були досліджені та оцінені судом при ухваленні оскаржуваного у цій справі рішення.

Відзивів на апеляційні скарги сторони по справі не подали.

Відповідно до вимог ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 368, ч. 1 ст. 369 ЦПК України ця справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження та без повідомлення учасників справи.

За змістом частин 4 та 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Датою ухвалення постанови у цій справі є 10 березня 2026 року - дата складення повного судового рішення.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги належить залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Судом першої інстанції встановлено, що з 30 травня 2014 року сторони по справі перебувають у зареєстрованому шлюбі. На даний час позивачем ОСОБА_1 ініційовано позов про розірвання шлюбу з відповідачем ОСОБА_2 .

У шлюбі народилися діти: дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_1 від 20 вересня 2016 року та серії НОМЕР_2 від 17 жовтня 2018 року.

Як вбачається з інформації про осіб, які проживають за адресою: АДРЕСА_1 , сторони по справі разом з малолітніми дітьми проживають за однією адресою. Відповідач ОСОБА_2 проживає без реєстрації.

Домовленості між сторонами щодо утримання малолітніх дітей не досягнуто.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 у своїх вимогах зазначала, що малолітні діти ОСОБА_6 та ОСОБА_7 проживають разом з нею та перебувають на її повному утриманні, а відповідач, як батько, не надає матеріальної підтримки дітям. Відповідач є працездатним, займається бізнесом, зареєстрований як фізична особа-підприємець, його доходи становлять від 100 000 до 200 000 грн на місяць, а тому він може надавати матеріальну допомогу на утримання дітей у розмірі 20 000 грн щомісячно на кожну дитину. Такий розмір аліментів позивачем визначений, виходячи з того, що за її твердженням, вона на утримання дітей приблизно (у середньому) витрачає 80 000 грн на місяць.

Відповідно до ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Статтею 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року (далі Конвенція), визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з ч. 2 ст. 3 Конвенції держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом (п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»).

У ч. 3 ст. 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Одним з основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття, закріплене у СК України.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що обов`язок щодо утримання дитини до досягнення нею повноліття покладено на її батьків. Аліменти за позовом одного із батьків, з яким проживає дитина, присуджуються судом у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі, і мають бути достатніми для її гармонійного розвитку.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2026 рік» прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років становить 3 512 грн.

У справі, яка переглядається, задовольняючи частково позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції правильно виходив з того, що сторонами не досягнуто домовленості про участь в утриманні малолітніх дітей. Визначаючи розмір аліментів у твердій грошові сумі у розмірі 5 000 грн щомісячно на кожну дитину, який підлягає стягненню з відповідача, суд першої інстанції урахував інтереси малолітніх дітей, матеріальний стан сторін, працездатний вік відповідача, здійснення ним підприємницької діяльності та його спроможність сплачувати аліменти у визначеному розмірі. При цьому суд правильно вказав, що такий розмір аліментів на утримання дітей не є надмірним, проте достатнім для забезпечення розумних потреб малолітніх дітей, оскільки на відповідача, як батька дітей, покладено однаковий з позивачем обов`язок щодо утримання і матеріального забезпечення своїх дітей, які проживають разом з ним. Такий розмір аліментів є справедливим, виваженим і розумним, він відповідатиме інтересам та потребам дітей, буде необхідним для забезпечення належних умов для фізичного, розумового, морального і соціального розвитку.

Разом з тим, позивач на підтвердження тієї обставини, що на утримання дітей вона витрачає у середньому 80 000 грн на місяць, жодних належних та допустимих доказів не надала. Матеріали справи також не містять жодних доказів про доходи позивача.

Отже, визначений судом першої інстанції розмір аліментів у твердій грошовій в 5 000 грн щомісячно на кожну дитину, що фактично становить півтора розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, є цілком обґрунтованим, оскільки позивачем не доведено необхідності його визначення саме у розмірі 20 000 грн та з огляду на відсутність в матеріалах справи доказів, які підтверджують розмір доходів відповідача, а також доказів щодо розміру здійснених позивачем витрат на утримання дітей.

Суд першої інстанції урахував рівний обов`язок сторін по справі щодо утримання дітей, а також і те, що розмір аліментів на малолітніх дітей має бути необхідним та достатнім для їх утримання, і не призводити до збагачення отримувача аліментів за рахунок їх платника.

Зважаючи на вищенаведене, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про часткове задоволення позову ОСОБА_1 є законним та обґрунтованим.

Висновки суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг ґрунтуються на встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка. Суд правильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Наведені в апеляційних скаргах доводи були предметом розгляду суду першої інстанції, яким суд надав належну правову оцінку, а тому не потребують повторної оцінки апеляційним судом. Доводи обох скарг не спростовують правильних висновків суду, фактично зводяться до переоцінки доказів, а також власного тлумачення правових норм.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, апеляційний суд доходить висновку про законність та обґрунтованість ухваленого у цій справі рішення та відсутність підстав для його скасування.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_1 - Тищенка Станіслава Юрійовича, відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 січня 2026 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий-суддя

Судді: