Справа № 304/360/26 Провадження № 2-о/304/49/2026
У Х В А Л А

про залишення заяви без руху

09 березня 2026 року м. Перечин

Суддя Перечинського районного суду Закарпатської області Сидоренко Ю.В., розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ), заінтересовані особи: Тур`є-Реметівська сільська рада Ужгородського району Закарпатської області (Закарпатська область, Ужгородський район с.Тур`ї Ремети, вул.Народна, 1) про встановлення факту належності правовстановлюючих документів, -

В С Т А Н О В И В :

23.02.2026 року ОСОБА_1 звернулася до Перечинського районного суду Закарпатської області із заявою, заінтересована особа: Тур`є-Реметівська сільська рада Ужгородського району Закарпатської області, про встановлення факту належності правовстановлюючих документів. Та у поданій заяві ОСОБА_1 просить: встановити факт належності ОСОБА_2 Державного акту на право приватної власності на землю від 16.03.2003 серії ІІІ-ЗК № 038861, виданий на підставі рішення 10 сесії 23 скликання Тур`я-Полянської сільської ради Ужгородського району 22.10.2000 року, та Державного акту на право приватної власності на землю від 16.03.2003 серії ІІІ-ЗК №038872, виданого на підставі рішення 10 сесії 23 скликання Тур`я-Полянської сільської ради Ужгородського району від 22.10.2000, на ім`я ОСОБА_2 .

Ознайомившись зі змістом поданої заяви та матеріалами, що до неї додаються, вважаю за необхідне залишити заяву ОСОБА_1 без руху, оскільки вона не відповідає вимогам ст.ст.315,318 ЦПК України, з наступних підстав.

Згідно із частиною першою статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеному у свідоцтві про народження або паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини сьомої статті 19 ЦПК України окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно із частиною першою статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до ч.3, ч.4 ст.294 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

Таким чином, юридичні факти можуть бути встановленні лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20.06.2019 у справі №632/580/17 (провадження № 61-51сво18) зроблено висновок, що «юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 у справі №320/948/18 (провадження №14-567цс18) зазначено, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністювирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

При вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам Закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу.

Відповідно до вимог ч.5 ст.177 ЦПК України, у разі пред`явлення позову особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, в заяві повинні бути зазначені підстави такого звернення.

Якщо заявник звертається із заявою про встановлення факту родинних відносин, то вона повинна відповідати вимогам ст.318 ЦПК України та у заяві повинно бути зазначено: 1) який факт заявник просить встановити та з якою метою; 2) причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; 3) докази, що підтверджують факт. До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів.

Отже, як вбачається з правової норми статті 318 ЦПК України, у заяві, крім іншого, повинно бути зазначено мету звернення до суду, причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт.

Ознайомившись зі змістом заяви ОСОБА_1 , поданої в особі представника - адвоката Гончарова В.В., вбачається, що заявник просить встановити факт, що має юридичне значення, зокрема: факт належності правовстановлюючих документів.

Однак, при зверненні до суду із вказаною заявою наявні суттєві невідповідності щодо анкетних даних самого заявника у справі, оскільки заяву подає до суду ОСОБА_1 , проте до заяви додаються документи на ім`я взагалі іншої особи ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно доданої копії паспорту громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого Перечинським РВ УМВС України в Закарпатській області 22.06.1998 року на ім`я ОСОБА_4 .

Окрім того, для розгляду заяви по суті заявник в окремому провадженні має довести наведені умови, зокрема, те, що заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення.

Для цього заявник ОСОБА_1 до заяви про встановлення факту має подати докази на підтвердження того, що до її пред`явлення до суду, ОСОБА_1 зверталася до відповідних установ, організацій, установ за одержанням документа, який посвідчував би такий факт (факт належності земельної ділянки), але заявнику в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови.

Таких документів до заяви ОСОБА_1 не додано.

Крім того, заявник ОСОБА_1 , подаючи до суду заяву про встановлення факту, що має юридичне значення та звертаючись в порядку окремого провадження, заявляє дві вимоги, а саме: 1) встановлення факту належності ОСОБА_2 правовстановлюючих документів, зокрема: Державного акту на право приватної власності на землю від 16.03.2003 серії ІІІ-ЗК № 038861, виданого 22.10.2000 року на ім`я ОСОБА_2 ; 2) встановлення факту належності ОСОБА_2 Державного акту Державного акту на право приватної власності на землю від 16.03.2003 серії ІІІ-ЗК №038872, виданого 22.10.2000, на ім`я ОСОБА_2 .

Відповідно до ч.4 ст.177 ЦПК України, до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Відповідно до приписів ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до п.п.1.4 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду фізичною особою заяви у справах окремого провадження ставка судового збору складає 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 9 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що судовий збір сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України. Частина 2 цього Закону визначає, що суд перед відкриттям (порушенням) провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.

Разом з тим, всупереч вимогам ч.4 ст.177 ЦПК України, до поданої заяви ОСОБА_1 не додано платіжних документів, що підтверджують сплату у повному обсязі судового збору за заявленими нею двома вимогами окремого провадження, або документів, що підтверджують підстави звільнення заявника від сплати судового збору відповідно до Закону.

Як вбачається з доданих до заяви документів, зокрема квитанції від 06.02.2026 року, заявником сплачено судовий збір за заявленою нею однієї вимоги в порядку окремого провадження, в сумі 665,60 грн., проте належного платіжного документу за іншу вимогу про встановлення факту належності правовстановлюючих документів, до матеріалів заяви ОСОБА_1 не додано.

Таким чином, заявнику підлягає сплатити додатково судовий збір у розмірі 665,60 гривень на належний рахунок отримувача: ГУК у Закарпатській області/ Перечинська тг/22030101, код ЄДРПОУ - 37975895, рахунок UA0007379, банк отримувача - Казначейство України (ел. адм. подат.), код класифікації доходів бюджету - 22030101.

З врахуванням вищевикладеного заявнику, на виконання вимог ст.ст.177,318 ЦПК України, пропонується подати заяву, в якій визначити належного заявника у справі, надати платіжний документ про оплату у повному обсязі судового збору, надати докази на підтвердження неможливості оформлення земельної ділянки (тобто в позасудовому порядку), письмову відмову відповідних організацій, установ (нотаріуса), також долучити до матеріалів заяви належно оформлені документи на підтвердження представництва заявника ОСОБА_4. у разі подання заяви до суду її уповноваженим представником.

Отже, встановлені обставини перешкоджають вирішенню питання про відкриття провадження у справі, а тому вважаю необхідним заяву ОСОБА_1 залишити без руху для усунення вищезазначених недоліків.

Також необхідно зазначити, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. У зв`язку з наведеним, залишення позову без руху з підстав, передбачених законом (невідповідність позовної заяви вимогам щодо її змісту) не є порушенням права на справедливий судовий захист. Разом з тим, Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним.

На думку судді, залишення вищезазначеної заяви без руху з метою уточнення істотних обставин справи та доказової підстави у даній справі не є порушенням вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод в аспекті гарантування права на доступ до суду, оскільки національне законодавство може обмежувати окремі судові процедури, а держава в особі національних судів також може реалізувати певну свободу розсуду в різних аспектах без порушення самої сутності зазначеного права, зокрема, включаючи різні питання до відкриття проваджень у справах тощо із визначенням критеріїв прийнятності заяв і позовів (правові позиціії з даного питання викладені Європейським судом з прав людини у п. 230 рішення від 17 січня 2012 року у справі «Станєв проти Болгарії» та у п.85 рішення від 17 жовтня 2003 року у справі «Луордо проти Італії»).

Відповідно до ст.185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175, 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху (частина 1); в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати 10 днів з дня вручення ухвали про залишення заяви без руху (частина 2).

Слід зазначити, що саме звернення особи до суду з позовною заявою (заявою) не спричиняє безумовне відкриття провадження у справі. Адже суддя, відкриваючи провадження, перевіряє, зокрема, чи дотрималася особа, яка подала позовну заяву, порядку здійснення права на звернення до суду. Процесуальним наслідком недотримання позивачем умов реалізації права на звернення до цього суду з позовною заявою є залишення її без руху або її повернення в разі не усунення недоліків.

З огляду на викладене, суддя може вирішити питання про відкриття, повернення чи відмову у відкритті провадження по справі, яка не була належним чином оформлена та містила недоліки, лише після їх усунення. При цьому у ЦПК України відсутні винятки з вказаного порядку.

За таких обставин, заяву ОСОБА_1 слід залишити без руху, запропонувавши заявнику протягом десяти днів з дня надходження цієї ухвали усунути вищевказані недоліки.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.175,177,185,260,261,294,353 ЦПК України, суддя -

П О С Т А Н О В И В :

Заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особа: Тур`є-Реметівська сільська рада Ужгородському районі Закарпатської області, про встановлення факту належності правовстановлюючих документів - залишити без руху.

Встановити заявнику строк для усунення вказаних в ухвалі недоліків протягом десяти днів з дня отримання копії цієї ухвали.

Роз`яснити, що відповідно до частини третьої статті 185 Цивільного процесуального кодексу України, якщо заявник відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, то заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. У разі невиконання цієї ухвали у встановлений судом строк, заява вважається неподаною і повертається заявнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню в апеляційному порядку не підлягає.

Суддя

Перечинського районного суду Ю.В. СИДОРЕНКО

Закарпатської області