П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2026 року м. Київ

Справа № 373/1376/25

Провадження: № 22-ц/824/5994/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Верланова С. М., Нежури В. А.,

секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Кізко Лесі Сергіївни в інтересах Акціонерного товариства «Сенс Банк»

на рішення Переяславського міськрайонного суду Київської області від 10 листопада 2025 року, ухвалене під головуванням судді Залеської А. О.,

у справіза позовомАкціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

В травні 2025 року АТ «Сенс Банк» звернулося до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 12.08.2022 загальними зборами акціонерів АТ «Альфа- Банк» затверджено рішення про зміну найменування банківської установи на АТ «Сенс Банк». Відповідні зміни були внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб 30.12.2022.

04.07.2019 ОСОБА_1 та АТ «Альфа-Банк» (нова назва АТ «Сенс Банк) уклали угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, яка є невід`ємною частиною договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк». Відповідна кредитна угода була укладена шляхом приєднання відповідача до публічних умов кредитування, у відповідності до ч. 1 ст.627,ч.1 ст. 633, ст. 634 ЦК України. Банк прийняв пропозицію (оферту) відповідача на укладання угоди та відкриття відновлювальної кредитної лінії на публічних умовах та правилах, які містяться в загальному доступі на сайті кредитора, надіславши клієнту акцепт пропозиції з основними умовами кредитування. Акцепт пропозиції на укладення угоди отримано відповідачем про що свідчить його власноручний підпис. У такий спосіб між банком та відповідачем було укладено кредитний договір № 631188697 від 04.07.20219, на таких основних умовах: тип кредиту: кредитування рахунку з встановленням відновлювальної кредитної лінії та кредитного ліміту; найменування продукту: «Максимум готівка» - з лімітом до 200000 грн; процентна ставка 26% річних (фіксована); тип картки - MC Debit World; повернення кредиту щомісячно, не менше суми обов`язкового платежу 5% від суми заборгованості (мінімум 50 грн). На виконання своїх зобов`язань банк надав відповідачці перший транш кредиту (кредитного ліміту) в розмірі 16000 грн строком на 12 місяців з можливістю пролонгації відновлювальної кредитної лінії при належному виконанні позичальником своїх зобов`язань. Відповідачка активно користувалась коштами банку, однак прострочила виконання свого грошового зобов`язання, внаслідок чого станом на 27.02.2025 її заборгованість за кредитним договором склала 111350,22 грн, з яких: 85178,29 - прострочене тіло кредиту; 26171,93 - відсотки за користування кредитом.

Рішенням Переяславського міськрайонного суду Київської області від 10 листопада 2025 року позов АТ «Сенс Банк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк» заборгованість договором №631188697 про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 04.07.2019 у розмірі 85178, 29грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк» судові витрати у виді судового збору в сумі 1853,14 грн.

Не погодившись із таким судовим рішенням в частині незадоволених позовних вимог, адвокат Кізко Л. С. в інтересах АТ «Сенс Банк» подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, рішення в оскаржуваній частині просила скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила про те, що проценти у розмірі 26 171,93 грн є платою за користування кредитними коштами відповідно до статті 1048 ЦК України та умов укладеного між сторонами договору, а їх нарахування здійснювалося у межах погодженої сторонами процентної ставки 26 % річних. На переконання скаржниці, суд безпідставно поставив під сумнів правомірність та порядок такого нарахування, попри те, що до матеріалів справи були подані детальний розрахунок заборгованості та виписка з рахунку, які відображають рух коштів, суму заборгованості на початок і кінець кожного розрахункового періоду, а також суму нарахованих і сплачених процентів.

Банк наголошує, що сам факт виникнення прострочення не припиняє його право на отримання процентів як плати за користування кредитом до моменту повного погашення заборгованості, а висновок суду про відсутність підстав для їх нарахування після спливу строку кредитування не ґрунтується на умовах договору та положеннях цивільного законодавства. Вважає, що суд фактично змінив правову природу заявлених вимог, безпідставно ототожнивши проценти за користування кредитом із заходами відповідальності, що суперечить правовій позиції Верховного Суду щодо розмежування процентів як плати за користування та процентів як санкції за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Крім того, скаржник зазначає, що наданий розрахунок є належним і допустимим доказом розміру заборгованості, оскільки складений на підставі бухгалтерських даних банку, а суд, не спростувавши його арифметично та не встановивши помилок у розрахунку, дійшов необґрунтованого висновку про недоведеність заявленої до стягнення суми процентів.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 15 січня 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення Переяславського міськрайонного суду Київської області від 10 листопада 2025 рокуоскаржується в частині незадоволених позовних вимог, а тому в іншій частині колегією суддів не переглядається.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 04 липня 2019 року між сторонами укладено угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії № , відповідно до якої банком встановлено кредитний ліміт зі сплатою 26 % річних за користування кредитними коштами (а. с. 7-9).

Відповідно до умов договору (розділ ІІ) термін дії кредитної картки становить 5 років, тоді як строк кредитування визначено 12 місяців з можливістю його пролонгації у порядку, передбаченому договором (а. с. 7 - 9 ).

На виконання умов договору банк надав відповідачці можливість користування кредитними коштами в межах установленого ліміту, що підтверджується випискою по рахунку та рухом коштів за картковим рахунком. Відповідачка здійснювала операції з використанням кредитних коштів, частково вносила платежі на погашення заборгованості, однак у повному обсязі взяті на себе зобов`язання не виконала, внаслідок чого утворилася прострочена заборгованість (а. с. 11 - 16).

Відповідно до поданого позивачем розрахунку станом на дату звернення до суду загальна сума заборгованості визначена у розмірі 111 350,22 грн, з яких 85 178,29 грн становить заборгованість за тілом кредиту, а 26 171,93 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення відсотків, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не довів належними та достатніми доказами правомірність і порядок їх нарахування після спливу строку кредитування та виникнення прострочення.

Суд зазначив, що поданий розрахунок не містить відомостей, які б дозволяли перевірити правильність застосування процентної ставки, базу нарахування та період, за який здійснювалося нарахування, а також не підтверджує наявність правових підстав для продовження нарахування відсотків як плати за користування кредитом після закінчення строку кредитування.

Крім того, суд дійшов висновку, що проценти, які списувалися банком за рахунок встановленого кредитного ліміту, фактично включалися до загальної суми заборгованості, а тому їх повторне стягнення у заявленому розмірі не ґрунтується на належному доказуванні.

Колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду з огляду на наступне.

Так, основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до вимог статей 526, 530, 610, 611, 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. А відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За правилами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, тобто існує презумпція правомірності наведених правочинів, допоки іншого висновку не дійде суд у самостійному провадженні.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».

Оскільки презумпція правомірності укладеного сторонами кредитного договору не спростована, а доказів визнання його недійсним матеріали справи не містять, колегія суддів виходить з того, що укладений між сторонами договір є чинним та таким, що породжує для його сторін взаємні права та обов`язки.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 скористалася наданим банком кредитним лімітом, що підтверджується випискою по рахунку (а. с. 12), здійснювала операції з використання кредитних коштів та частково погашала заборгованість. При цьому останній платіж на погашення кредитної заборгованості було здійснено нею 18 лютого 2023 року, що свідчить не лише про визнання наявності боргу, а й про вчинення дій щодо пролонгації кредитних правовідносин відповідно до умов договору.

Разом з тим після зазначеної дати відповідачка не здійснювала жодних платежів на погашення заборгованості, внаслідок чого зобов`язання за кредитним договором належним чином виконано не було.

В матеріалах справи міститься детальний розрахунок заборгованості, поданий позивачем (а. с. 20), із зазначенням періодів нарахування процентів, їх розміру, руху коштів по рахунку та загальної структури боргу. Вказаний розрахунок судом першої інстанції належним чином не спростований, а відповідачкою не подано жодних доказів, які б свідчили про неправильність такого розрахунку чи повне або часткове погашення заборгованості у заявленому розмірі.

Відповідно до принципу диспозитивності та положень статей 12, 81 ЦПК України саме сторони зобов`язані доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень. Водночас, відповідачка не надала належних та допустимих доказів на спростування розрахунку позивача.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення процентів є помилковими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.

Дійсно, з матеріалів справи вбачається, що позивач здійснював нарахування процентів за користування кредитом та їх списання шляхом збільшення використаного кредитного ліміту, тобто фактично здійснював капіталізацію процентів, що призводило до зростання загального розміру заборгованості.

Разом з тим такі дії банку були передбачені умовами укладеного договору та стали наслідком неналежного виконання відповідачкою своїх зобов`язань щодо своєчасного погашення заборгованості. Саме невиконання відповідачкою обов`язку зі сплати мінімальних платежів спричинило накопичення процентів та збільшення розміру боргу.

Водночас, колегія суддів звертає увагу на те, що право кредитодавця нараховувати проценти як плату за користування кредитом існує виключно в межах строку кредитування.

Велика Палата Верховного Суду у своїх правових висновках зазначила, що після спливу строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове повернення кредиту кредит боржнику не надається, а тому проценти як плата за користування кредитом відповідно до статті 1048 ЦК України за цей період не нараховуються. У такому випадку настає відповідальність боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, яка регулюється статтею 625 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц наголосила, що наслідки порушення грошового зобов`язання є однаковими незалежно від підстав його виникнення. Прострочення виконання зобов`язання не змінює його розміру, однак породжує додатковий обов`язок боржника сплатити проценти річних відповідно до статті 625 ЦК України.

Відтак, після закінчення строку кредитування проценти як плата за користування кредитом не можуть нараховуватись, оскільки боржник у цей період не отримує від кредитора відповідне благо.

З матеріалів справи вбачається, що позивач здійснював нарахування процентів по 06 лютого 2025 року, тобто поза межами строку кредитування.

З урахуванням умов договору та строку його пролонгації колегія суддів вважає обґрунтованим нарахування процентів за користування кредитом лише до 04 липня 2024 року, що становить 15 322 грн 56 коп.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У зв`язку з наведеним рішення Переяславського міськрайонного суду Київської області від 10 листопада 2025 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення процентів підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Згідно з вимогами п. п. в) п. 4 ч.1 ст. 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови апеляційного суду зазначається щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Крім того, з огляду на часткове задоволення апеляційної скарги у розмірі 58,56 % від оспорюваної суми, з відповідача підлягає стягненню 1 063,86 грн судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Оскільки за наслідками апеляційного перегляду справи позовні вимоги задоволено частково - у сумі 100 500,85 грн, що становить 90,25 % від заявленої до стягнення суми (100 500,85 ? 100 % ? 111 350,22), розподіл судових витрат підлягає здійсненню відповідно до статті 141 ЦПК України пропорційно розміру задоволених вимог.

Як убачається з матеріалів справи, при поданні позову позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2 421грн. З огляду на те, що позов задоволено на 90,25 %, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у відповідній пропорції, а саме 2 185,22 грн (2 421 ? 90,25 %).

Отже, витрати по сплаті судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції підлягають стягненню з відповідачки у сумі 2 185,22 грн.

Крім того, позивачем сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1090,08 грн. Апеляційну скаргу задоволено частково, у розмірі (58,56 %) від оспорюваної суми. Відповідно, з відповідача підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги пропорційно задоволеним вимогам у розмірі 638, 35 грн (1 090,08 грн ? 58,56 %).

Отже, загальна сума судового збору, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанцій, становить 2 823 грн 57 коп (2 185,22 грн + 638, 35 грн).

У зв`язку з тим, що за наслідками апеляційного перегляду справи рішення Переяславського міськрайонного суду Київської області від 10 листопада 2025 року в частині незадоволених позовних вимог скасовано з ухваленням нового судового рішення, змінився і розмір судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до статті 141 ЦПК України у разі зміни рішення суду першої інстанції апеляційний суд зобов`язаний здійснити новий розподіл судових витрат з урахуванням результатів апеляційного перегляду справи.

За таких обставин рішення Переяславського міськрайонного суду Київської області від 10 листопада 2025 року в частині розподілу судових витрат підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким з ОСОБА_1 слід стягнути на користь позивача судовий збір у розмірі 2 823 грн 57 коп.

Разом з тим, оскільки позивачем не оскаржено рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні витрат на правничу допомогу, колегія суддів, діючи в межах доводів апеляційної скарги та вимог статті 367 ЦПК України, не входить в обговорення цього питання.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Кізко Лесі Сергіївни в інтересах Акціонерного товариства «Сенс Банк» задовольнити частково.

Рішення Переяславського міськрайонного суду Київської області від 10 листопада 2025 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення відсотків скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення цих позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь АТ «Сенс Банк» (ідентифікаційний код юридичної особи: 23494714) відсотки за користування кредитом у розмірі 15 322 (п`ятнадцять тисяч триста двадцять дві) грн 56 коп.

Рішення Переяславського міськрайонного суду Київської області від 10 листопада 2025 року в частині розподілу судових витрат скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь АТ «Сенс Банк» (ідентифікаційний код юридичної особи: 23494714) витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 823 (дві тисячі вісімсот п`ятдесят три) грн. 57 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 05 березня 2026 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура