Справа № 159/7953/25
Провадження № 2/168/69/26
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2026 року Старовижівський районний суд Волинської області в складі

головуючого-судді Хаврони О.Й.,

з участю: секретаря Островерхої Т.С.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника третьої особи Ілюшика С.Л.,

розглянувши в селищі Стара Вижівка в залі суду у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Колодяженської сільської ради Ковельського району Волинської області про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_4 звернулась із позовом про позбавлення відповідача ОСОБА_3 батьківських прав відносно їхньої дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На обґрунтування позову зазначає, що у період з 21.11.2017 по 26.06.2024 перебувала у шлюбі з відповідачем. У шлюбі народилось троє дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після розлучення вона проживає разом із дітьми окремо від відповідача. Колишній чоловік періодично навідує двох старших синів, інколи сини проживають із батьком. Вона не заперечує щодо їхнього спілкування з колишнім чоловіком. Однак, з дочкою, ОСОБА_5 , батько не спілкується, не відвідує її, не підтримує ні морально, ні матеріально, ніяким чином не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування доньки, оскільки вважає, що це не його біологічна дитина. Просить позбавити його щодо дочки батьківських прав.

Позивач у судовому засіданні підтримала позовні вимоги, додала, що перешкод відповідачу в спілкуванні з дітьми ні вона, ні члени її сім`ї, не чинять. Відповідач навідується до синів, спілкується з ними, забирає до себе. Але, відповідач з дня народження дочки жодним чином не бере участі в її вихованні, дочку повністю ігнорує, бачив її лише один раз, дочка його не знає. Така поведінка пояснюється тим, що відповідач знає, що дочка не є його біологічною дитиною. Вважає, що за таких обставин доцільно позбавити відповідача батьківських прав щодо дочки.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримала позов з наведених в ньому підстав, додатково пояснила, що відповідач не бере участі в вихованні дочки, між ним та дочкою немає емоційного зв`язку, він добровільно пішов з життя дитини, дитина вважає батьком іншу людину. Орган опіки надав свій висновок щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав щодо дитини, і згідно з позиціями Верховного Суду цей висновок має бути врахований судом. Окрім того, відповідач подав заяву, в якій визнає позов. Про наслідки подання такої заяви відповідач був обізнаний. Вважає, що за таких обставин, достатньо підстав для задоволення позову.

Представник третьої особи ОСОБА_8 пояснив, що позивач звернулась із заявою до органу опіки в серпні 2025 р. Засідання було призначене на вересень 2025 р і перенесене через неявку відповідача. На доручення органу відповідальна особа органу опіки за місцем проживання відповідача зустрілась з відповідачем, повідомила його про розгляд питання про позбавлення батьківських прав. Відповідач не з`явився на засідання органу. За таких обставин, був наданий висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав щодо дочки. Висновок підтримує, просить позов задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи відповідно до положень ч.8 ст.128 ЦПК України був належним чином повідомленим.

Від представника відповідача ОСОБА_9 надійшла заява від 20.01.2026 року (названа як заява про визнання позову), в якій представник посилається на ст.206 ЦПК, якою передбачено право відповідача визнати позов і на ст.200 ЦПК, якою передбачено право суду ухвалити рішення в такому випадку про задоволення позову у підготовчому засіданні. Позовні вимоги представник позивача просить задовольнити. Розгляд справи просить здійснити без присутності відповідача (арк. спр. 45).

Ухвалою судді від 10.12.2025 відкрито позовне провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою від 03.02.2026 підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

Суд, заслухавши позивача, представника позивача, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, дійшов таких висновків.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до ст.165 Сімейного кодексу України (далі - СК)з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Тлумачення наведених положень статті 164 СК свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. За змістом закону ухилення повинно бути навмисним, коли особа повністю розуміє наслідки своєї винної поведінки.

Відповідно до ч.1 ст.3 СК України, сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Частиною 3 статті 4 СК України передбачено, що кожна особа має право на проживання в сім`ї.

Відповідно до положень ст.11 ЗУ «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Таким чином, судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення.

Крім того, суд бере до уваги, що Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення у справі Мамчур проти України, № 10383/09, §100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54).

У справі «Савіни проти України», визначено, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (пункт 49).

Відповідно до роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» при вирішенні спорів про позбавлення батьківських прав суди повинні виходити не з формальних міркувань, а з фактичних інтересів дітей та умов їх нормального виховання.

Враховуючи положення п.8 ст.7 Сімейного кодексу України, у відповідності до якого регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

При вирішенні судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення батьків до дитини, бажання спілкуватися і брати участь у її вихованні.

Частиною третьою статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17).

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Судом встановлено, що ОСОБА_5 , народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 . Її батьками є ОСОБА_10 та ОСОБА_3 . Позивач і відповідач також є батьками синів: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Шлюб між позивачем та відповідачем розірваний рішенням Ковельського міськрайонного суду від 26 червня 2024 року. Після розірвання шлюбу діти проживають з позивачкою.

Позивачка перебуває в зареєстрованому шлюбі з 04.04.2025, у зв`язку з чим її прізвище ОСОБА_11 змінено на ОСОБА_12 .

Зі слів позивачки ОСОБА_1 відповідач ОСОБА_3 тривалий час не бере участі у житті дитини. Відповідач з дитиною не спілкується, не зустрічається, участі в її виховання не бере, повністю ігнорує дочку, самоусунувся від виконання батьківських обов`язків.

На підтвердження цих обставин позивачем надані наступні докази: рішення суду про розірвання шлюбу сторін, свідоцтво про укладення нового шлюбу позивачкою, довідка про місце проживання позивачки та дочки.

Суду надано висновок органу опіки і піклування.

З огляду на вік дитини (три роки), суд за згодою учасників справи, визнав недоцільним заслуховувати думку малолітньої ОСОБА_5 .

Сторонами не заявлено жодних клопотань про допит свідків чи дослідження інших доказів в справі.

Позивач та відповідач під час розгляду цієї справи користуються правовою допомогою адвокатів.

Суд вирішує справу відповідно до ст. 13 ЦПК України в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи

Надаючи оцінку наданим суду доказам, суд зазначає, що вони не підтверджують факт ухилення відповідача від виховання дитини.

Відповідно до частин четвертої, п`ятої та шостої статті 19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав, а також інших спорів, що стосуються прав та інтересів дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору, складений на підставі обстеження умов проживання дитини, батьків та інших осіб, а також інших документів, що мають значення для справи. Суд має право не погодитися з таким висновком, якщо він є недостатньо обґрунтованим або суперечить інтересам дитини.

Так, даний висновок надається на підставі засідань комісії органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав, який проводить відповідну перевірку щодо підстав для надання відповідного висновку. Для підготовки цього висновку комісія спілкується з батьками, вивчає наявність підстав для позбавлення батьківських прав.

Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер, який повинен містити відомості щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування батьком (матір`ю) своїми обов`язками і були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав, що найкраще відповідатиме інтересам дітей.

Отже, при вирішені спору про позбавлення батьківських прав суд надає оцінку висновку, який повинен відповідати вимогам закону щодо його обґрунтованості та змісту. При внесенні висновку орган опіки та піклування має як найкраще врахувати інтереси дитини.

Рішенням виконавчого комітету Колодяжненської сільської ради Ковельського району Волинської області від 17 жовтня 2025 року №12/23, затверджено висновок органу опіки та піклування про доцільність батьківських прав ОСОБА_3 відносно малолітньої дитини ОСОБА_5 (далі Висновок) /арк.спр. 25/.

Висновок органу опіки обґрунтований тим, що службою проведено перевірку умов проживання, складено акт обстеження, в якому зафіксовано про належні умови проживання дитини. В ході бесіди з мамою дітей встановлено, що вона не чинить перешкод відповідачу в спілкуванні з дітьми, однак з дочкою відповідач не цікавиться, оскільки вважає, що не є біологічним її батьком. 25.

Під час розгляду справи судом встановлено, що орган опіки та піклування затвердив висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача без його безпосереднього залучення до участі при вирішенні питання про позбавлення його батьківських прав, оскільки відповідач не прибув до органу опіки. У процесі його підготовки не з`ясовано ставлення відповідача до дитини, висновок не містить переконливих даних про ухилення від виконання відповідачем батьківських обов`язків.

Крім того, у висновку містяться посилання лише на пояснення позивачки, не відображена думка відповідача, що не забезпечує повноти, всебічності та об`єктивності оцінки сімейної ситуації. Висновок не містить аналізу конкретних фактів, що підтверджують ухилення відповідача від виховання дитини, не відображає характер його стосунків із дочкою, умов проживання та участі у забезпеченні потреб дитини. Інформації про притягнення до відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків, попередження відповідача про наслідки такої поведінки.

Крім того, вказаний висновок має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду, який оцінює всі надані докази в сукупності.

За наведених обставин суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування та вважає, що він є неповним, недостатньо обґрунтованим і однобічним, оскільки ґрунтується виключно на доводах однієї сторони позивачки, без належного врахування позиції відповідача. Наданий висновок не забезпечує всебічного дослідження обставин справи, тому не може бути покладений судом в основу рішення у частині обґрунтування позбавлення батьківських прав.

При розгляді цієї справи судом не встановлено те, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що він навмисно, систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами.

У справі відсутні докази застосування до відповідача заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування щодо наслідки невиконання батьківських обов`язків, тощо.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч 1. ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Метою судового доказування є всебічне, повне, об`єктивне з`ясування всіх обставин, що мають істотне значення для правильного розгляду і вирішення справи. Обов`язок забезпечити в ході провадження повноту доказового матеріалу, що дозволяє встановити істину у справі в цивільному процесі, покладений на сторони, інших юридично заінтересованих у вирішенні справи осіб та суд.

У зазначеній нормі закріплюється головний елемент змагального початку цивільного процесу: кожній заінтересованій особі слід довести факти, які обґрунтовують її юридичну позицію.

Обов`язки сторін з доказування розподіляються таким чином: позивач повинен доказати факти, що свідчать про існування правовідносин, з приводу яких виник спір, і про порушення відповідачем прав і законних інтересів позивача; відповідач же повинен доказати ті факти, на які він посилається, обґрунтовуючи свої заперечення проти позову.

У справі не надано безперечних доказів, які свідчать про те, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Як повідомила позивачка в позовній заяві відповідач не цікавиться життям дочки оскільки сумнівався у своєму батьківстві дитини, в судовому засіданні позивач повідомила, що відповідач знає про те, що не є біологічним батьком дитини.

Матеріали справи не містять даних про те, що позивач зверталась до суду із позовом про стягнення аліментів на утримання дитини.

Представник відповідача подав заяву, в якій просить задовольнити позовні вимоги. Проте, особисто відповідачем така заява не подана.

Заяву представника відповідача про визнання позову суд не приймає з підстав, передбачених ч.4 ст.206 ЦПК України, оскільки вважає, що визнання відповідачем позову в цьому випадку порушує права та інтереси дитини.

Суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши водночас обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову.

Заява представника відповідача, в якій він визнає позов про позбавлення його батьківських прав, не може слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини.

Відтак, суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову, оскільки у цій категорії справ визнання позову суперечить закону, а саме ч.3 ст.155СК України, та порушує інтереси дитини.

Вирішуючи даний спір, суд враховує вимоги ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набула чинності для України 27.09.1991, де зокрема зазначено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Обставини, на які посилається позивач, щодо невиконання відповідачем обов`язків із забезпечення, виховання дитини та спілкування з нею, не підтверджені належними і допустимими доказами. Надані позивачем докази у переважній більшості ґрунтуються виключно на її власних поясненнях, що викликає сумнів у їх об`єктивності.

Наданий органом опіки та піклування висновок є неповним, суперечливим та недостатньо обґрунтованим, із яким суд не погоджується, оскільки він не відображає реальних обставин щодо поведінки батька та не враховує принцип найкращих інтересів дитини.

Суд також враховує, що з огляду на обставини, вказані позивачем, за умови їх доведеності, сторони не позбавлені можливості ставити питання про оспорювання/визнання батьківства.

За таких обставин під час розгляду справи не встановлено підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.

Обставин, на які позивачка посилалась і обґрунтовувала позов, не встановлено.

Виходячи з того, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яке тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька, так і для дитини, і лише при наявності вини в діях батьків суд, враховуючи встановлені обставини справи, вважає, що у задоволенні позову про позбавлення відповідача батьківських прав необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 164, 165, 155, 166, 180-182, 184 СК України, ст.ст. 12, 13, 89, 141, 263, 264, 265, 268, 273, 280, 282, 289, 354 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Колодяженської сільської ради Ковельського району Волинської області про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Представник позивача: Скрипчук Ольга Петрівна, адреса здійснення адвокатської діяльності : АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Третя особа на стороні позивача: орган опіки і піклування Колодяжненської сільської ради, адреса місця знаходження: вул. Лесі Українки, 20, с.Колодяжне Ковельського району, Волинська область, код в .

Відповідач: ОСОБА_3 , адреса проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Представник відповідача: Ковальчук Вадим Петрович, адреса здійснення адвокатської діяльності : вул. Садова, 13, м. Сарни, Рівненська область, РНОКПП НОМЕР_4 .

Повне рішення складене 05.03.2026 року.

Суддя О. Й. Хаврона