провадження № 22-ц/824/2492/2026 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Возного Миколи Вікторовича, в частині вимог ОСОБА_1 , на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 01 серпня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання недійсним свідоцтва про право власності, свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

у жовтні 2024 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , в якому просили суд визнати недійсними:

-свідоцтво про право власності ОСОБА_1 на 1/2 частку у праві спільної сумісної власності на майно набуте подружжям за час шлюбу - нежилий будинок-магазин для продажу продовольчих товарів, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , видане 19 вересня 2024 року державним нотаріусом Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори Шапченко М.І., зареєстроване в реєстрі за №2-901;

-свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 19 вересня 2024 року державним нотаріусом Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори Шапченко М.І, запис у реєстрі № 2-903, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в частині успадкування нею після смерті ОСОБА_5 1/4 частки нежилого будинку - магазину для продажу продовольчих товарів, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;

-свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 19 вересня 2024 року державним нотаріусом Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори Шапченко М.І, запис у реєстрі № 2-905, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в частині успадкування нею після смерті ОСОБА_5 1/4 частки нежилого будинку - магазину для продажу продовольчих товарів, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;

-визнати за ОСОБА_3 право власності на 40/100 частки нежилого будинку - магазину для продажу продовольчих товарів, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000;

-визнати за ОСОБА_2 право власності на 20/100 частки нежилого будинку - магазину для продажу продовольчих товарів, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000.

В обґрунтування позовних вимог вказували, що 10 лютого 1998 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було укладено Договір про сумісну діяльність, відповідно до умов якого сторони зобов`язувалися сумісно діяти для досягнення спільної господарської мети-будівництво та експлуатація торгового павільйону за адресою: мікрорайон «Осокорки Північні», перехрестя вулиць Гмирі і Григоренка. В подальшому, на підтвердження довготривалої співпраці 25 червня 2006 року сторони уклали ще один Договір про спільну діяльність з аналогічним предметом договору.

17 жовтня 2008 між ФОП ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено та нотаріально посвідчено договір про спільну діяльність. Відповідно до умов вищевказаного Договору (п.п.1.1.1.), сторони домовилися про організацію спільної діяльності щодо будівництва магазину для продажу товарів на АДРЕСА_2 . При цьому, частки сторін були розподілені наступним чином: ФОП ОСОБА_5 - 40%, ФОП ОСОБА_3 - 40%, ФОП ОСОБА_2 - 20%. Згідно з п. 8.1. Договору, майно, створене сторонами внаслідок спільної діяльності, складає їх спільну власність.

В процесі спільної діяльності сторонами Договору у 2010 році було побудовано та набуто у спільну власність «Нежитловий будинок - магазин для продажу продовольчих товарів», площею 74.8 кв.м. та набуто у спільну власність земельну ділянку площею 0,0159 га, кадастровий номер: :90:001:005, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 для експлуатації та обслуговування магазину для продажу продовольчих товарів.

На реалізацію спільної діяльності, згідно умов Договору ОСОБА_5 неодноразово брав грошові кошти у чоловіка позивача - ОСОБА_6 та безпосередньо у ОСОБА_3 . В подальшому, фінансуванням будівництва займався ОСОБА_2 .

За умовами п.6.3. та п.6.4. Договору та зі згоди інших учасників спільної діяльності, ОСОБА_5 зареєстрував на своє ім 'я право власності на вищевказаний нежитловий будинок та земельну ділянку.

У 2023 році ОСОБА_5 помер, спадщину після його смерті прийняла дружина ОСОБА_1 та дочка ОСОБА_4 , на ім`я яких були видані свідоцтва про право на спадщину за законом та дружині було видано свідоцтво про право власності на частку в праві спільної сумісної власності на спірне майно.

Водночас за нормами цивільного законодавства спірне майно належить до об`єктів права спільної власності, а відтак видані свідоцтва порушують право власності позивачів та є незаконними.

Заперечуючи проти позову у відзиві від 23 грудня 2024 року представник відповідачів - адвокат Возний М.В., просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість. Пояснив, що на початку 2002 року ОСОБА_5 звернувся до Київської міської державної адміністрації із заявою про видачу дозволу на розміщення торгівельного павільйону на розі АДРЕСА_2 . В листопаді 2002 року будівництво об`єкту було погоджено Головним управлінням містобудування та архітектури КМДА.

Рішенням Київської міської ради №59/1269 «Про надання і вилучення земельних ділянок та припинення права користування землею» від 12 лютого 2004 року затверджено проект відведення земельної ділянки суб`єкту підприємницької діяльності-фізичній особи ОСОБА_5 для будівництва, експлуатації та обслуговування магазину для продажу продовольчих товарів на перетині АДРЕСА_2 та прийнято рішення про передачу в довгострокову оренду на 10 років земельної ділянки за вищевказаною адресою.

До початку 2008 року відбувалося оформлення необхідної документації. ФОП ОСОБА_5 самостійно здійснено всі необхідні платежі, пов`язані з компенсаціями та дозвільними документами. До кінця серпня 2008 року всі роботи були закінчені та надані документи для оформлення права власності на нежитловий будинок - магазин для продажу продовольчих товарів, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . На підставі наказу Головного управління комунальної власності міста Києва від 31 грудня 2010 року № 1172-к видано Свідоцтво про право власності. Зазначає про те, що всі дозволи, проплати та будівництво нежитлового будинку було здійснено ще до укладення Договору про спільну діяльність, а тому у ОСОБА_5 не було необхідності в організації спільної діяльності з метою будівництва магазину для продажу товарів на перетині АДРЕСА_2 . Зазначає, що ОСОБА_1 , як дружині нічого не було відомо про укладення будь-яких договорів з позивачами. ОСОБА_5 побудував спірну будівлю самостійно, а тому і зареєстрував право власності на себе.

Також відповідачі звернулися до суду з заявою про застосування строку позовної давності. Представник відповідачів зазначив, що перебіг строку позовної давності у цьому спорі необхідно обчислювати з дня реєстрації права власності спадкодавця на спірне майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що відбулося 08 лютого 2011 року. Позивачам протягом 13 років ніхто не заважав визначити частки та зареєструвати право власності на спірну нежитлову будівлю, тому позивачами пропущено строк позовної давності без поважних причин.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 01 серпня 2025 року, з урахуванням ухвали про виправлення описки віл 11 серпня 2025 року, позовні вимоги задоволено частково. Визнано недійсним свідоцтво про право власності ОСОБА_1 на 1/2 частку у праві спільної сумісної власності на майно набуте подружжям за час шлюбу - нежилий будинок-магазин для продажу продовольчих товарів, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , видане 19 вересня 2024 року державним нотаріусом Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори Шапченко М.І., зареєстроване в реєстрі за №2-901. Визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 19 вересня 2024 року державним нотаріусом Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори Шапченко М.І, запис у реєстрі №2-903, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в частині успадкування нею після смерті ОСОБА_5 1/20 частки нежилого будинку - магазину для продажу продовольчих товарів, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 19 вересня 2024 року державним нотаріусом Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори Шапченко М.І, запис у реєстрі №2-905, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в частині успадкування нею після смерті ОСОБА_5 1/20 частки нежилого будинку - магазину для продажу продовольчих товарів, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_3 право власності на 2/5 частки нежилого будинку - магазину для продажу продовольчих товарів, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/5 частки нежилого будинку - магазину для продажу продовольчих товарів, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000. В іншій частині відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 6 629,25 грн. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 6 629,25 грн.

Не погодившись із рішенням суду, адвокат Возний Микола Вікторович, діючи в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_4 08 вересня 2025 року засобами поштового зв`язку подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неправильне встановлення обставин справи, просив скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 01 серпня 2025 року та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказав, що судом першої інстанції не дано відповідної правової оцінки фактичним обставинам справи, що документи, на які посилаються позивачі в обґрунтування своїх вимог, не можна застосовувати при вирішенні питання доведеності обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, що позивачі не надали жодного документу який би підтвердив їх право отримати у власність приміщення магазину для продажу товарів на перетині АДРЕСА_2 , так як ще до початку 2008 року відбувалося оформлення необхідної документації ФОП ОСОБА_5 . Ним самостійно здійснено всі необхідні платежі, пов`язані з компенсаціями та дозвільними документами, до кінця серпня 2008 року всі роботи були закінчені та надані документи для оформлення права власності на нежитловий будинок - магазин. ОСОБА_5 побудував спірну будівлю самостійно, а тому і зареєстрував право власності на себе. За таких обставин посилання на Договір про спільну діяльність щодо будівництва магазину для продажу товарів безпідставні.

Згідно наявних у справі документів всі дозволи отримано, здійснено всі проплати та завершено будівництво нежитлового будинку ще до укладення Договору про спільну діяльність, а тому не було необхідності у організації спільної діяльності з метою будівництва магазину для продажу товарів на перетину АДРЕСА_2 .

Після смерті ОСОБА_5 відповідачами право власності набуто в порядку спадкування. А отже за наведених обставин немає правових підстав для визнання недійсними виданих відповідачам свідоцтв про право на спадщину та виданого відповідачу ОСОБА_1 свідоцтва про право власності на частку у спільному майні, а також, для визнання за позивачами права власності на спірне нежитлове приміщення.

Свідоцтво про право власності на нежилий будинок від 31 грудня 2010 року, видане Головним управлінням комунальної власності м, Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) видане на ім`я ОСОБА_5 позивачами не оспорювалося ні окремо, ні в межах розгляду цієї справи, а отже в силу презумпції правомірності правочину є правомірним, як і набуте за цим договором право власності вважається набутим правомірно. За таких обставин помилковим є висновок суду першої інстанції щодо включення до свідоцтв про право на спадщину майна, що належить позивачам ОСОБА_3 та ОСОБА_7 .

Разом з тим, розглянувши позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, виданих 19 вересня 2024 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 державним нотаріусом Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори Шапченко М.І., в пунктах 2, 3 резолютивної частини оскаржуваного рішення визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом в частині успадкування ними після смерті ОСОБА_5 1/20 частки нежилого будинку - магазину для продажу продовольчих товарів, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Однак на 1/20 частку нежилого будинку -магазину для продажу продовольчих товарів жодних свідоцтв нікому не видавалося.

Крім цього, вважає необґрунтованим висновок суду за результатами розгляду клопотання відповідачів про застосування строків позовної давності.

Також зауважив, що у справі №753/1090/25 ОСОБА_1 оскаржує Договір про спільну діяльність від 17 жовтня 2008 року як такий, що укладений без згоди іншого подружжя.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 22 вересня 2025 року відкрито апеляційне провадження апеляційною скаргою адвоката Возного Миколи Вікторовича, в частині вимог ОСОБА_1 , на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 01 серпня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання недійсним свідоцтва про право власності, свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

30 вересня 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Кривошей О.Ю. подав письмові пояснення на апеляційну скаргу, у яких заперечив проти доводів апелянтки вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 грудня 2025 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник - авдокат Возний Микола Вікторович доводи апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити.

У судовому засіданні представник позивачів - адвокат Кривошей Олександр Юрійович заперечив проти доводів апеляційної скарги з підстав, наведених у відзиві. Повідомив, що окрім спору у справі №753/1090/25 про оскарження Договору про спільну діяльність від 17 жовтня 2008 року, між сторонами існував спір у справі №753/1742/24 щодо юридичної долі земельної ділянки, яка розташована під спірним нежитловим приміщенням.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань не надходило, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши думку учасників справи, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 10 лютого 1998 року між приватним підприємцем ОСОБА_5 та ОСОБА_8 (в подальшому, Цвіцінська Л.П.) було укладено Договір про сумісну діяльність, відповідно до умов якого сторони зобов`язуються діяти для досягнення спільної господарської мети, як - то будівництво та експлуатація торгового павільйону за адресою: мікрорайон «Осокорки Північні», перехрестя вулиць Гмирі і Григоренка.

Пунктом 2.3 Договору сторони визначили, що роблять внески грошима чи іншим майном або трудовою участю в рівній мірі.

Згідно пункту 2.4 Договору майно, створене або придбане в результаті їх спільної діяльності є їх спільною власністю.

Пунктом 2.5 Договору сторони передбачили, що одна із сторін договору не вправі розпоряджатися своєю часткою у спільному майні без згоди іншої сторони договору.

25 червня 2006 року між суб`єктом підприємницької діяльності - Місюня В.Ю. та суб`єктом підприємницької діяльності - ОСОБА_3 укладено Договір про спільну діяльність, відповідно до умов якого сторони домовилися про організацію спільної діяльності в сфері підприємницької діяльності, а саме: будівництва магазину для продажу продовольчих товарів на перетині АДРЕСА_2 та продажу продовольчих товарів у вказаному магазині після завершення його будівництва та здачі в експлуатацію; для досягнення комерційних цілей щодо отримання прибутку та ведення господарських операцій.

Сторони зобов`язуються діяти спільно шляхом об`єднання майна, грошових коштів і зусиль і (або) шляхом користування в спільній продукції раніше створених Сторонами програмних засобів, баз даних і технологій, що являються інтелектуальною і майновою власністю Сторін.

Сторони погодили порядок ведення спільних справ, а саме: одна із Сторін, за взаємною згодою виконує всі необхідні юридичні дії і акти для досягнення поставленої за договором цілі, зокрема реєструє цей Договір в податковому органі, відкриває окремий поточний рахунок в банку, через який здійснює всі фінансові операції по спільній діяльності; веде окремий податковий та бухгалтерський облік спільної діяльності, представляє спільні інтереси Сторін по спільній діяльності перед третіми особами. Інша Сторона має право здійснювати контроль над діяльністю Сторони, на яку покладено певні обов`язки, у рамках цього Договору, шляхом перевірки бухгалтерських та інших документів.

Згідно умов Договору внески Сторін в межах даного договору є рівними частками (по ) та за письмовою згодою Сторін можуть бути як грошовими так і майновими.

Майно, створене або набуте Сторонами внаслідок спільної діяльності складає їх спільну власність.

17 жовтня 2008 між ФОП ОСОБА_5 (Сторона-1), ФОП ОСОБА_3 (Сторона-2) та ФОП ОСОБА_2 (Сторона-3) укладено Договір про спільну діяльність, який посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Селіверстовим В.О., зареєстровано в реєстрі за №8227.

Згідно пункту 1.1. Договору Сторони домовилися про організацію спільної діяльності в сфері підприємницької діяльності для досягнення наступних господарських та комерційних цілей: будівництва магазину для продажу товарів на перетину АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 ; продажу продовольчих товарів у вказаному магазині після завершення його будівництва та здачі в експлуатацію; досягнення цілей щодо отримання прибутку та ведення господарських операцій.

Відповідно до пункту 3 Договору зобов`язаннями ФОП ОСОБА_5 серед іншого є: ведення документації та здійснення всіх необхідних дій, пов`язаних з будівництвом магазину та введенням його в експлуатацію; надавати фінансові звіти про використання грошових коштів.

Відповідно до пунктів 4,5 Договору зобов`язаннями ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2 є перераховувати ФОП ОСОБА_9 грошові внески шляхом перерахування грошей на розрахунковий рахунок, або внесення готівкою (з отриманням розписки); у разі потреби здійснювати додаткові внески у спільну діяльність шляхом перерахування грошей на розрахунковий рахунок ФОП ОСОБА_5 або шляхом оплати витрат по спільні діяльності, відповідно до калькуляції робіт, наданої ФОП ОСОБА_9 .

Відповідно до пункту 6 Договору Сторони визначили, що керівництво спільною діяльністю за Договором, а також ведення спільних справ доручається ФОП ОСОБА_5 . Усі фінансові операції по спільній діяльності здійснюються через розрахунковий рахунок ФОП ОСОБА_5 .

Згідно пункту 7 Договору внесок Сторони-1 - особиста трудова участь. Частка Сторони-1 складає 40%; внесок Сторони-2 - грошові кошти, надані Стороні-1 в період дії цього Договору, а також Договору 25 червня 2006 року на цілі спільної діяльності. Частка Сторони-2 складає 40 %. Внесок Сторони-3- грошові кошти, надані Стороні-1 в період дії цього Договору на цілі спільної діяльності. Частка Сторони-3 складає 20%.

Згідно пункту 8.1. Договору, грошові й майнові внески Сторін включаючи результати інтелектуальної діяльності, а також майно, набуте Сторонами внаслідок спільної діяльності, складає їх спільну власність.

Фактичний розподіл прибутку здійснюється шляхом перерахування відповідної частки прибутку Стороні-2 та Стороні-3 і утримання відповідної частки прибутку Стороною-1 або розподілом спільної продукції порядку, визначеному Сторонами.

Згідно пункту 15.3 Договору цей правочин вчинено без витребування згоди дружини ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , оскільки на момент укладення цього договору вони не проживають однією сім`єю з жінкою та ні з ким не ведуть спільного господарства, згідно з поданою заявою, яка зберігається у справах приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Селіверстова В.О.

Свідоцтвом про право власності від 31 грудня 2010 року, виданого Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) посвідчено, що нежилий будинок - магазин для продажу продовольчих товарів, площею 74,80кв.м., який розташований в АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_5 на праві приватної власності.

Згідно Витягу про державну реєстрацію речових прав право власності на нежилий будинок - магазин для продажу продовольчих товарів, площею 74,80 кв.м., який розташований в АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_5 . 08 лютого 2011 року.

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Виконавчим комітетом Боярської міської ради Фастівського району Київської області 06 березня 2023 року.

Після його смерті із заявами про прийняття спадщини звернулись його дружина ОСОБА_1 та його донька ОСОБА_4 , які прийняли спадщину та отримали свідоцтва про право на спадщину.

Так, згідно зі свідоцтвом про право власності від 19 вересня 2024 року за реєстровим №2-901, виданого Державним нотаріусом Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори, що ОСОБА_1 є тим з подружжя, яка пережила чоловіка ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , їй належить 1/2 частка у праві спільної сумісної власності на майно набуте подружжям під час шлюбу. Спільне сумісне майно подружжя, право власності на яке посвідчується цим свідоцтвом, складається з: нежилого будинку-магазину продовольчих товарів, який розташований по АДРЕСА_1 .

19 вересня 2024 року ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину за реєстровим №2-903 після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , на 1/4 частку нежилого будинку-магазину продовольчих товарів, який розташований по АДРЕСА_1 .

19 вересня 2024 року ОСОБА_4 видано свідоцтво про право на спадщину за реєстровим № 2-905 після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , на 1/4 частку нежилого будинку-магазину продовольчих товарів, який розташований по АДРЕСА_1 .

За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 08 жовтня 2024 року нежилий будинок-магазин продовольчих товарів, який розташований по АДРЕСА_1 зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_1 1/2 та 1/4 частки, за ОСОБА_4 1/4 частки.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 (чоловік ОСОБА_3 ) повідомив, що познайомився з ОСОБА_5 в 1992 році. Свідок у той час працював столяром на Білецькому деревообробному комбінаті, а ОСОБА_5 був військовим. Через деякий час вирішили разом займатися бізнесом, але на той час грошей не було. Свідок в 1993 році отримав від заводу квартиру і вирішили продати її, а кошти внести в оформлення документів - земельної ділянки для будівництва магазину. Квартиру продали в 1996 році за 11 000 доларів США, а в 1997 році ОСОБА_5 почав займатися оформленням документів. Вони домовилися, що свідок буде давати гроші, а він - оформлювати документи. Свідок давав йому гроші, а ОСОБА_5 - розписки про їх отримання. В 1998 році вони уклали договір про спільну діяльність, в якому передбачили порядок ведення справ. Йшов час, в 2004 році їм дали земельну ділянку в оренду на 10 років, потім стало питання робити дозвільні документи під будівництво. В 2006 році вони отримали дозвіл на будівництво і в цей час гроші закінчилися, не було коштів будувати. Думали де взяти гроші і запропонували сину ОСОБА_10 , який на той час займався бізнесом. ОСОБА_10 поставив умову, якщо він фінансує, тоді вони укладають договір про спільну діяльність з визначенням часток. Нотаріус, який посвідчував договір про спільну діяльність запитав чи проживає ОСОБА_5 з дружиною, він сказав - ні, так як на той час вони не проживали разом. Потім стало питання будівництва, ОСОБА_11 закуповував матеріали, робив доставку, а свідок займався будівництвом. В кінці 2008 року залили фундамент. За ці роботи розраховувався ОСОБА_10 , а потім зводили каркас із металоконструкцій. Роботи велися в літній період коли свідок був у відпустці. Ліда готувала їжу. Після каркасу треба було робити кришу, але фірма нарахувала великі гроші і вони вирішили зробити самі. Свідок домовився зі знайомим, робили покрівлю, потім облицювали будівлю вагонкою. Розраховувався за цю роботу ОСОБА_11 , а ОСОБА_5 продовжував далі займатися дозволами - на водовідведення, каналізацію. Внутрішніми роботами займався ОСОБА_11 , встановили столярку, натяжні стелі. На сьогодні мають орендарів з 11 річним стажем. Додав, що між нами був пункт договору, що ніхто не має право змінювати договір, тільки за згодою всіх учасників. Все між ними було добре. Ніхто не думав, що ОСОБА_5 може померти. ОСОБА_1 ніколи не бачив, перший раз побачив в магазині в минулому році.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 повідомила, що з 1994 року проживала з ОСОБА_12 у цивільному шлюбі. Чоловік познайомив її з ОСОБА_5 та сказав, що вони хочуть займатися бізнесом. Коштів ні у них, ні у ОСОБА_5 не було і тоді вирішили продати квартиру чоловіка, а кошти внести для оформлення документів та будівництва. В 1996 році продали квартиру, а в 1997 році ОСОБА_5 , зареєструвався як фізична особа-підприємець. Свідок з чоловіком давали йому кошти, а він на підтвердження їх отримання надавав розписки. У 1998 році підписали з ОСОБА_5 договір про спільну діяльність. Отримання документів потребувала багато часу, йшли роки. В 2004 році отримали договір про оренду землі і почали сплачувати за землю щоквартально, чекали дозвіл на будівництво. В 2004 році отримали дозвіл на будівництво, тепер стояло питання будівництва магазину. В 2006 році уклали другий договір про спільну діяльність. В 2008 році отримали дозвіл на будівництво магазину, але гроші закінчилися. Вирішили запропонувати сину, який займався підприємницькою діяльністю. Свідок як мати його вмовила. 17 жовтня 2008 року вони утрьох підписали договір про спільну діяльність, в якому передбачили частки: 40%-40%-20%. За весь час спільної роботи видали ОСОБА_5 7 125 доларів США, у 2008 році він також взяв у свідка 1 250 грн. Частки не переоформлювали, оскільки жили між собою мирно.

Свідок ОСОБА_2 повідомив, що у батька був друг ОСОБА_5 , з яким він вирішив зайнятися бізнесом. Вони дізналися, що на Позняках є місце, але грошей не було, тоді тато продав квартиру. В 2004 уклали договір оренди землі, але документи робили дуже довго. В 2006 почали будівництво. Так як грошей не вистачало звернулися до свідка закінчити будівництво. Той погодився, але утрьох підписали договір про спільну діяльність. З 2008 року свідок займався магазином, після побудови будівлі, виконував фасадні роботи. Це тривало десь два роки. Договір цей не продовжували, тому що свідок планував реконструкцію будівлі і далі будувати магазин, але почалася війна, а в 2023 році ОСОБА_5 помер.

Дозвіл на замовлення проекту документації на розміщення павільйону зі збірно-розбірних металевих конструкцій на куті АДРЕСА_3 , Архітектурно-планувальне завдання на тимчасове розміщення торговельного павільйону було надано приватному підприємцю ОСОБА_5 в 1997 році. Договір оренди земельної ділянки між Київською міською радою та суб`єктом підприємницької діяльності - фізичною особою ОСОБА_5 , що розташована на перетині АДРЕСА_2 для будівництва, експлуатації та обслуговування магазину для продажу продовольчих товарів укладено 12 серпня 2004 року.

31 грудня 2010 року ОСОБА_5 , видане свідоцтво про право власності на нежилий будинок-магазин для продажу продовольчих товарів, що розташований в АДРЕСА_1 .

Пунктом 15.3 Договору про спільну діяльність від 17 жовтня 2008 року зазначено, цей договір вчинено без витребування згоди дружини ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , оскільки на момент укладення цього договору вони не проживають однією особою з жінкою та ні з ким не ведуть спільного господарства, згідно з поданою заявою, яка зберігається у справах приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Селіверстова В.О.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що відповідачами не надано жодних доказів про те, що майно було створене за рахунок належних подружжю коштів, тому нерухоме майно, яке будувалося на орендованій ОСОБА_5 як підприємцем земельній ділянці, з метою подальшого використання його в підприємницькій діяльності та одержання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до ст. 57 СК України, а не як об`єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст. ст. 60, 61 СК України.

Суд прийняв до уваги, що умовами укладених договорів про спільну діяльність сторонами визначено прядок ведення спільних справ, внески сторін, що становить спільне майно та порядок розподілу результатів спільної праці, зокрема, у Договорі про спільну діяльність від 17 жовтня 2008 року сторони визначили, що частка ОСОБА_9 складає 40 % Стороною відповідача ОСОБА_1 не було надано суду жодних належних, достатніх та допустимих доказів визнання укладених ОСОБА_5 договорів про сумісну (спільну) діяльність від 10 лютого 1998 року, 25 червня 2006 року, 17 жовтня 2008 року недійсними, розірваними. Крім того, правомірність означених договорів не була оспорена і під час розгляду даної справи, зокрема відповідачі із зустрічними вимогами з урахуванням їх відповідної позиції до позивачів щодо недійсності укладених раніше правочинів про спільну діяльність не зверталися, а відтак суд вважав їх правомірними та визнав такими, що підтверджують виникнення між сторонами відносин спільної діяльності, направленої на досягнення спільної мети - будівництво і експлуатацію торгового павільйону за адресою: мікрорайон «Осокорки Північні», перехрестя вулиці Бориса Гмирі і Петра Григоренка з 10 лютого 1998 року та добросовісне виконання їх сторонами до смерті ОСОБА_5 в 2021 році. На цій підставі суд визнав спірне майно об`єктом особистої приватної власності ОСОБА_5 в розмірі 40 %.

Аргументи відповідача ОСОБА_1 про те, що її покійний чоловік ОСОБА_5 самостійно займався підприємницькою діяльністю з будівництва павільйону на перетину АДРЕСА_2 , а тому у нього не було необхідності у організації спільної діяльності разом із ОСОБА_3 суд вважав безпідставними, оскільки в цьому спорі відповідачі не спростували, що спільна діяльність між сторонами розпочалася з 10 лютого 1998 року, що вбачається з Договору про сумісну діяльність від 10 лютого 1998 року, показами допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та розписками ОСОБА_5 про отримання грошових коштів на павільйон.

Обставини правового режиму майна не були враховані нотаріусом Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори Шапченко М.І. при видачі 19 вересня 2024 року ОСОБА_1 , як пережившій дружині, свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя №2-901. У зв`язку з чим суд вважав підтвердженими правові підстави для визнання недійсним свідоцтва про право власності ОСОБА_1 на 1/2 частку у праві спільної сумісної власності на майно набуте подружжям за час шлюбу - нежилий будинок-магазин для продажу продовольчих товарів, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , видане 19 вересня 2024 року державним нотаріусом Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори Шапченко М.І., зареєстроване в реєстрі за №2-901.

Разом з тим, частка ОСОБА_5 , а саме 40% у справі спільної власності на нежилий будинок-магазин для продажу продовольчих товарів підлягала спадкуванню ОСОБА_1 та ОСОБА_4 як спадкоємцями першої черги.

В результаті видачі оспорюваних свідоцтв про право на спадщину 40% (2/5 частини) спірного майна вибули із власності позивача ОСОБА_3 та 20% (1/5 частина) з власності позивача ОСОБА_2 , які набули право на це майно в силу укладеного між ними Договору про спільну діяльність, а відтак порушене право власності позивачів підлягає судовому захисту.

Включення до свідоцтв про право на спадщину майна, що належить позивачам ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та установлений цивільним законом виключно судовий порядок визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину робить неможливим отримання ними свідоцтв про право власності на частку у спільному майні, а тому єдиним можливим і ефективним способом захисту порушеного права позивачів суд вважав визнання оспорюваних свідоцтв про право на спадщину частково недійсними та визнання права власності на належну їм частку у спільному майні.

З урахуванням доведеності прав позивачів та рівності часток спадкоємців у спадщині, суд дійшов висновку, що за позивачем ОСОБА_3 слід визнати право власності на 2/5 (40%) частки, а за ОСОБА_2 - 1/5 (20%) частки нежилого будинку - магазину для продажу продовольчих товарів, а свідоцтва про право на спадщину видані відповідачкам - визнати частково недійсними.

Установивши підставність позовних вимог, суд першої інстанції вважав, що позивачами не було пропущено строк позовної давності. Посилання відповідачів на те, що позивачі мали можливість з 2011 року розподілити майно згідно встановлених часток суд не прийняв, оскільки позовна давність починає свій відлік з моменту порушення прав останніх, натомість в судовому засіданні встановлено, що відносини між учасниками були дружніми та спору про поділ часток між ними не було. Судом також установлено, що після реєстрації права власності на нежитлове приміщення за ОСОБА_5 відносини між учасниками спільної діяльності протягом більш як 10 років були добрими та не конфліктними, спору щодо спільного майна не було.

Колегія суддів, перевіривши рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої статті 626, статті 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Загальні положення про спільну діяльність викладено у статтях 1130 та 1131 ЦК України.

Відповідно до статті 1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників.

Статтею 1131 ЦК України передбачено, що договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Отже, за своєю суттю спільна діяльність є договірною формою об`єднання осіб для досягнення спільної мети.

Відповідно до частини першої статті 1133, частини першої статті 1134 ЦК України вкладом учасника вважається все те, що він вносить у спільну діяльність (спільне майно), в тому числі грошові кошти, інше майно, професійні та інші знання, навички та вміння, а також ділова репутація та ділові зв`язки. Внесене учасниками майно, яким вони володіли на праві власності, а також вироблена у результаті спільної діяльності продукція та одержані від такої діяльності плоди і доходи є спільною частковою власністю учасників, якщо інше не встановлено договором простого товариства або законом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №916/2500/15).

У Договорі про сумісну діяльність від 10 лютого 1998 року ОСОБА_5 , діючи як ПП та ОСОБА_13 зобов`язалися спільно діяти для досятненя спільної господарської мети, як то: будівництво і експлуатація торгового павільйону за адресою: мікрорайон «Осокорки Північні», перехрестя АДРЕСА_1 . (п. 1.1)

За змістом пункту 2.2 цього Договору ОСОБА_5 доручено керівництво сумісної діяльності, а також на нього покладено ведення спільних справ учасників договору.

Для досягнення мети, зазначеної у п. 1.1 Договору сторони роблять внески грошима чи іншим майном або трудовою участю в рівній мірі. Грошові та інші майнові внески сторін, а також майно, створене або придбане в результаті їх спільної діяльності, є їх спільною власністю.

Аналогічні положення щодо здійснення грошових і майнових внесків сторонами містить Договір про спільну діяльність від 25 червня 2006 року, укладений між ФОП ОСОБА_5 та ОСОБА_3 . Відповідно до умов якого сторони домовилися про організацію спільної діяльності в сфері підприємницької діяльності, а саме: будівництва магазину для продажу продовольчих товарів на перетині АДРЕСА_2 та продажу продовольчих товарів у вказаному магазині після завершення його будівництва та здачі в експлуатацію; для досягнення комерційних цілей щодо отримання прибутку та ведення господарських операцій.

Сторони зобов`язуються діяти спільно шляхом об`єднання майна, грошових коштів і зусиль і (або) шляхом користування в спільній продукції раніше створених Сторонами програмних засобів, баз даних і технологій, що являються інтелектуальною і майновою власністю Сторін.

17 жовтня 2008 між ФОП ОСОБА_5 (Сторона-1), ФОП ОСОБА_3 (Сторона-2) та ФОП ОСОБА_2 (Сторона-3) укладено Договір про спільну діяльність, який посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Селіверстовим В.О., зареєстровано в реєстрі за №8227.

Згідно пункту 1.1. Договору Сторони домовилися про організацію спільної діяльності в сфері підприємницької діяльності для досягнення наступних господарських та комерційних цілей: будівництва магазину для продажу товарів на перетину АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 ; продажу продовольчих товарів у вказаному магазині після завершення його будівництва та здачі в експлуатацію; досягнення цілей щодо отримання прибутку та ведення господарських операцій. Сторони зобов`язалися діяти спільно шляхом об`єднання майна, грошових коштів і зусиль і (або) шляхом користування в спільній продукції раніше створених Сторонами програмних засобів, баз даних і технологій, що являються інтелектуальною і майновою власністю Сторін.

Право власності на спірне нежитлове приміщення за ОСОБА_5 зареєстровано 08 лютого 2011 року на підставі свідоцтва про право власності.

Враховуючи умови договорів про спільну діяльність, завершення будівництвом магазину для продажу товарів на перетину АДРЕСА_2 після їх укладення, доводи апелянта про те, що ОСОБА_5 фактично без залучення позивачів здійснював будівництво нерухомого майна є неприйнятими.

Отримання померлим дозволів, виділення йому земельної ділянки для будівництва відбулося після укладення 10 лютого 1998 року Договору про сумісну діяльність, а їх оформлення та подальша реєстрація права власності на спірний магазин за ОСОБА_5 не свідчить про здійснення будівельних робіт виключно за його рахунок, з урахуванням того, що сторони Договорів про сумісну/ спільну діяльність від 10 лютого 1998 року, 25 червня 2006 року, 17 жовтня 2008 року, обумовили, що керівництво спільною діяльністю, а також ведення спільних справ доручено ОСОБА_5 , який є повноважним представником ОСОБА_3 та Нікітчука А.А., керує усією спільною діяльністю та виконує усі необхідні юридичні дії та акти для досягнення поставленої за договорами мети.

За таких обставин факт реєстрації за ОСОБА_5 права власності на спірну будівлю є наслідком виконання умов договорів про спільну діяльність.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду від 28 липня 2021 року в справі №759/24061/19).

Посилаючись на те, що у справі №753/1090/25 ОСОБА_1 оскаржує Договір про спільну діяльність від 17 жовтня 2008 року як такий, що укладений без згоди іншого подружжя, апелянтка не просила зупинити провадження у цій справі до вирішення справи №753/1090/25, доказів на підтвердження визнання недійсними договорів про спільну діяльність не надала.

Також колегія суддів враховує, що при відсутності окремої угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості слід враховувати, що стаття 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди).

Постановою Верховного Суду від 28 січня 2026 року у справі №753/1742/24 скасовано постанову Київського апеляційного суду від 12 березня 2025 року та залишено в силі рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 жовтня 2024 року, яким визнано недійсним свідоцтво про право власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,0159 га, кадастровий номер :90:011:0005, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , видане 31.10.2023 Державним нотаріусом Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори Шапченко М.І., запис у реєстрі за № 2-1163, на ім`я ОСОБА_1 ; визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частку земельної ділянки площею 0,0159 га, кадастровий номер :90:011:0005, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , видане 31.10.2023 Державним нотаріусом Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори Шапченко М.І., запис у реєстрі за № 2-1165, на ім`я ОСОБА_1 .. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частку земельної ділянки площею 0,0159 га, кадастровий номер :90:011:0005, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , видане 31.10.2023 Державним нотаріусом Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори Шапченко М.І., запис у реєстрі за № 2-1167, на ім`я ОСОБА_4 . Визнано за ОСОБА_3 право власності на 40/100 частин земельної ділянки площею 0,0159 га, кадастровий номер :90:011:0005, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 20/100 частин земельної ділянки площею 0,0159 га кадастровий номер :90:011:0005, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000.

Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину (частина перша статті 1296 ЦК України).

Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо (постанови Верховного Суду від 14 лютого 2023 року у справі №563/1101/1906, від 06 вересня 2023 року у справі №539/4177/19)

Зважаючи на встановлені у справі обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що спадкодавцю ОСОБА_5 належало 40% від спільної діяльності за договором від 17 жовтня 2008 року, у зв`язку з чим він фактично мав право на 40% спірної земельної ділянки, яка підлягала спадкуванню ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Отже, відповідачки успадкувавши у відповідних більших частках магазин для продажу товарів по АДРЕСА_4 в, порушили права позивачів.

Велика Палата Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі №917/1739/17 пояснила, що принцип jura novit curia зобов`язує суд самостійно перевірити доводи сторін під час розгляду справи та окреслила такі обов`язки суду: надати правову кваліфікацію відносинам сторін з огляду на факти, встановлені під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Окремо зазначено, що самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Згідно усталеної практики Верховного Суду рішення суду має остаточно вирішувати спір по суті і захищати порушене право чи інтерес. Якщо для реалізації рішення суду потрібно ще раз звертатися до іншого суду й отримувати ще одне рішення - це означає, що обраний спосіб захисту (який часто зумовлений обмеженнями, що діють у певній юрисдикції) є неефективним.

У зв`язку з викладеним колегія суддів погоджується з міркуванням місцевого суду про те, що заявлені позивачами вимоги про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих 19 вересня 2024 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 державним нотаріусом Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори Шапченко М.І. порушують права відповідачок на право спадкування належної спадкодавцю частки у спільному майні (40%), яку вони успадкували за законом після смерті ОСОБА_5 . Реалізовуючи механізм ефективного захисту прав, місцевий суд обґрунтовано позовні вимоги задовольнив частково, фактично залишивши чинними оскаржувані свідоцтва в частині.

Інші доводи апеляційної скарги також не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду, а зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та тлумаченню норм права на розсуд апелянтки.

Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення по суті позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог заявлених до ОСОБА_4 відповідно до ст. 367 ЦПК України, не переглядалося.

Керуючись ст. ст. 133, 141, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Возного Миколи Вікторовича, в частині вимог ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 01 серпня 2025 року в частині позовних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 09 березня 2026 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова