Провадження№ 2/644/2686/26
УХВАЛА

про повернення помилково направленої справи для розгляду до іншого суду

за встановленою територіальною юрисдикцією

05 березня 2026 року м. Харків

Індустріальний районний суд м. Харкова у складі головуючої судді Паляничко Д.Г. одноособово, дослідивши позовну заяву Акціонерного товариства «Універсал Банк» (04080 м. Київ, вул. Оленівська, б. 23, ) до ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство «Універсал Банк» (надалі за текстом АТ «Універсал Банк»/позивач), в особі представника Мєшніка Костянтина Ігоровича, який діє на підставі довіреності № 22-ЮД1 від 08.01.2024, звернулось до Шевченківського районного суду м. Харкова з позовною заявою до ОСОБА_1 (надалі за текстом ОСОБА_1 /відповідачка), предметом якої є: стягнення з відповідачки заборгованості за договором про надання банківських послуг «Monobank» від 24.05.2021 у сумі 21 335 грн 11 коп, що утворилася станом на 21.10.2025.

Відповідно до протоколу автоматичного розподілу справ між суддями від 25.12.2025 справа № 638/26115/25 визначена на розгляд судді Полякову О.В. Шевченківського районного суду м. Харкова.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Харкова від 14.01.2026 справу передано за підсудністю до Індустріального районного суду м. Харкова. В обгрунтування якої зазначено, що відповідно до інформації отриманої судом про внутрішньо переміщену особу з Єдиної інформаційної системи соціальної сфери № 2239493 від 14.01.2026, фактична адреса проживання відповідача, ОСОБА_1 , - АДРЕСА_2 , що відноситься до територіальної юрисдикції (підсудності) Індустріального районного суду міста Харкова та є підставою для передачі справи за підсудності. Крім того, в ухвалі міститься посилання на постанову від 29.07.2019 у справі №409/2636/17 Верховного Суду, в якій зазначено, що вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, необхідно також враховувати імперативні положення спеціального Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», згідно зі статтею 5 якого довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.

Відповідно до протоколу автоматичного розподілу справ між суддями від 24.02.2026 справа № 638/26115/25 визначена на розгляд судді Паляничко Д.Г.

Дослідивши позовну заяву та додані до неї матеріали справи, суд, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі дійшов такого висновку.

Справа підлягає розгляду у місцевому загальному суді у порядку цивільного судочинства на підставі ст. 19 ЦПК (предметна юрисдикція) та ст. 23 ЦПК України (інстанційна юрисдикція).

Згідно з ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

На виконання ч. 8 ст. 187 ЦПК України, 05.03.2026 судом сформовано засобами «Електронний суд» відповідь з Єдиного державного демографічного реєстру № 2425594, згідно з якою місце проживання ОСОБА_1 у встановленому законом порядку зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 , що відноситься до територіальної юрисдикції Печенізького районного суду Харківської області.

Рішенням Вищої Ради Правосуддя № 399/0/15-23 від 20.04.2023 «Про зміну територіальної підсудності судових справ окремих судів Харківської області» відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховуючи неможливість суду здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Печенізького районного суду Харківської області з визначенням територіальної підсудності справ за Дзержинським районним судом м. Харкова.

Відповідно до Закону України від 26.02.2025 № 4273-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменувань місцевих загальних судів», назва Дзержинського районного суду міста Харкова змінена на Шевченківський районний суд міста Харкова.

Отже, позовну заяву направлено до Індустріального районного суду м. Харкова з порушенням правил підсудності, встановлених ч.1 ст. 27 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Під підсудністю у цивільному процесуальному праві розуміють інститут (тобто сукупність правових норм), який регулює віднесення справ, які підлягають розгляду судами цивільної юрисдикції, до відання конкретного суду судової системи України для розгляду по першій інстанції. Тобто, визначити підсудність цивільної справи означає встановити компетентний, належний суд у цій справі.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦПК України усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою та третьою цієї статті.

У статті 31 ЦПК України визначено, що суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Стаття 125 Конституції України встановлює, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом. Згідно зі ст. 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судоустрій будується за принципами територіальності, спеціалізації та інстанційності.

Принцип територіальності забезпечує територіальне розмежування компетенції судів загальної юрисдикції і зумовлений потребою доступності правосуддя на всій території України та реалізується зокрема через правила територіальної юрисдикції (підсудності) справ.

Правила територіальної підсудності визначають розмежування компетенції судів першої інстанції щодо розгляду справ, підвідомчих загальним судам, за територіальною ознакою. Крім того, правила територіальної підсудності дають можливість визначити конкретний місцевий суд, який повинен розглядати справу як суд першої інстанції.

Кожен місцевий суд має свою територіальну юрисдикцію (підсудність), тобто поширює свою компетенцію на правовідносини, що виникли чи існують на певній території. Це є важливою гарантією для вирішення судових спорів у розумні строки в умовах ускладнення правових відносин і збільшення правових конфліктів.

Територіальна підсудність - це підсудність цивільної справи загальному суду в залежності від території, на яку поширюється юрисдикція даного суду. За її допомогою вирішується питання, яким з однорідних судів підсудна для розгляду відповідна справа.

Критеріями даного виду підсудності зокрема виступають: зареєстроване місце проживання відповідача, місце заподіяння шкоди, місце знаходження спірного майна, місце розгляду первісного позову тощо.

Встановлення правил підсудності має важливе значення для правильного функціонування судової системи, а також для виконання судами покладених на них завдань і визначення суду, компетентного здійснювати провадження щодо конкретної справи. Підсудність є ефективним засобом, який сприяє тому, щоб конкретна справа розглядалася і вирішувалася законним, компетентним, незалежним і неупередженим судом до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

За допомогою правил про підсудність забезпечується також рівність всіх громадян перед законом і судом. Будучи одним з проявів цієї конституційної засади, чітко встановлена законом підсудність набуває ознак суб`єктивного права людини на законного суддю, тобто права будь-якої людини знати наперед, який саме суд і в якому складі відповідно до закону правомочний здійснювати стосовно нього судове провадження, якщо така необхідність виникне.

За загальним правилом територіальної підсудності суд є наближеним до зареєстрованого місця знаходження відповідача. Реєстрація (декларування) місця проживання/перебування у встановленому порядку має значення для реалізації окремих прав особи, зокрема, під час вибору суду, якому підсудна справа.

Положення ст. 27 та 28 ЦПК України імперативно встановлюють, що визначення територіальної юрисдикції (підсудності) здійснюється з урахуванням зареєстрованого місця проживання або перебування фізичної особи - сторони у справі, якщо інше не передбачено законом.

Зазначені вимоги процесуального закону унеможливлюють зловживання процесуальними правами при визначенні підсудності.

Дотримуючись ч. 4 ст. 263 ЦПК України, суд бере до уваги правові висновки сформовані у постанові Верховного Суду від 20.10.2020 по справі № 263/14171/19 (провадження № 61-21991св19) та у постанові Верховного Суду від 01.05.2024 у справі № 297/2195/22, в яких суди дійшли висновку, що тлумачення ст. 27, 28 ЦПК України свідчить про те, що підсудність за вибором позивача (альтернативна підсудність) - це такий вид підсудності, за умовами якої позивачеві надається право за своїм вибором пред`явити позов в один з декількох визначених у законі судів. Разом із тим, правила альтернативної підсудності не позбавляють позивача права звернутися із позовом за правилами загальної підсудності (ст. 27 ЦПК України), оскільки позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої ст. 30 цього Кодексу (ч. 16 ст. 28 ЦПК України). Право вибору між судами, яким згідно з правилом загальної підсудності і правилом альтернативної підсудності підсудна справа, належить виключно позивачеві. Окрім цього, судом зазначено про можливості звернення позивача з позовом за своїм місцем проживання, як внутрішньо-переміщеної особи, та підтверджено, що довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання такої особи та надає їй процесуальне право звертатися до суду за своїм місцем проживання на який територіально поширюється підсудність за місцем свого проживання, яке зазначено у довідці про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, тобто за правилами альтернативної підсудності відповідно до положень ст. 28 ЦПК України (постанова Верховного Суду від 02.09.2019 № 753/20939/17).

З висновку Верховного Суду 14.08.2024 у справі № 607/5535/22 вбачається, що особи, які залишили або покинули своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації та стали на облік як внутрішньо переміщені особи можуть звертатися з позовами до судів за місцем фактичного проживання/перебування. Таким чином, якщо особа-переселенець зареєструвалася на новому місці як ВПО (внутрішньо переміщена особа), то маючи відповідну довідку про взяття на облік, переселенець може звертатись з позовом до суду у місці свого тимчасового перебування.

З урахуванням викладено вище, суд дійшов висновку та бере до уваги, що місце взяття на облік внутрішньо переміщеної особи надає право саме позивачу звернутися до суду за місцем свого перебування, за правилами альтернативної підсудності, визначеної ст. 28 ЦПК України, а не звертатись позивачу за місцем фактичного проживання відповідача як ВПО, при цьому, коли останній має зареєстроване місце реєстрації в установленому законом порядку, що відповідає вимогам ст. 27 ЦПК України, та установлює підсудність справи за позовом до фізичної особи за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Окрім цього, суд бере до уваги правовий висновок сформований у постанові Верховного Суду від 29.07.2019 по справі № 409/2636/17, на який міститься посилання в ухвалі Шевченківського районного суду м. Харкова від 14.01.2026, зокрема, що відкриваючи провадження у справі, необхідно враховувати імперативні положення спеціального Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», згідно зі ст. 5 якого, довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 (надалі за текстом Закон № 1706-VII), внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Судом установлено, що відповідно до відповіді з Єдиної інформаційної системи соціальної сфери № 2426789 від 06.03.2026, фактичне місце проживання ОСОБА_1 як внутрішньо переміщеної особи зазначено за адресою: АДРЕСА_2 .

Заразом, суд звертає увагу, що фактична адреса проживання ОСОБА_1 як внутрішньо переміщеної особи неодноразово змінювалася, що свідчить про мінливість характеру місця проживання визначеного довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, демонструє відсутність сталої поведінки відповідачки щодо обраного нею місця фактичного проживання та не гарантує її переїзду як ВПО на інше місце фактичного проживання у будь-який час, що призведе до порушення її права на забезпечення участі у відправленні правосуддя, визначеного у постанові Верховного Суду від 29.07.2019 по справі № 409/2636/17, та неналежного виконання судом положень визначених ч. 6 ст. 128 ЦПК України та п. 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України, зокрема: фізичним особам судова повістка надсилається за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи, за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

З урахуванням викладеного, суд звертає увагу, що норми ЦПК України відсилають саме до зареєстрованого місця проживання особи, про що прямо зазначено у ст. 27, 28 ЦПК України, а при взятті на облік внутрішньо переміщених осіб реєстрація місця проживання не відбувається, тож довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи визначає лише фактичне адресу проживання особи, що не відповідає положенням чинного ЦПК України щодо визначення територіальної підсудності розгляду справ.

Суд бере до уваги, що за інформацією з відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру № 2425594 від 05.03.2026, місце проживання ОСОБА_1 у встановленому законом порядку зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 .

Суд зауважує, що з метою забезпечення доступу до правосуддя, дотримання процесуальних строків та забезпечення оперативного розгляду справ Вища рада правосуддя прийняла рішення № 399/0/15-23 від 20.04.2023 «Про зміну територіальної підсудності судових справ окремих судів Харківської області» відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», зокрема змінено територіальну підсудність судових справ Печенізького районного суду Харківської області.

Оскільки норми ЦПК України містять вичерпний перелік справ, які підсудні тому чи іншому суду на підставі територіальної юрисдикції (підсудності), а вказана вище адреса зареєстрованого місця проживання відповідачки відноситься до адміністративно-територіального устрою, на який розповсюджується територіальна юрисдикція (підсудність) Шевченківського районного суду м. Харкова, суд дійшов висновку, що справа № 638/26115/25 помилково направлена для розгляду до Індустріального районного суду м. Харкова, а тому підлягає поверненню до Шевченківського районного суду м. Харкова для подальшого розгляду за правилами загальної підсудності за зареєстрованим у встановленому порядку місцем проживання відповідача, відповідно до положень ч. 1 ст. 27 ЦПК України.

Відповідно до ч. 9 ст. 187 ЦПК України якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України, суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 31 ЦПК України передання справи за підсудністю здійснюється на підставі ухвали суду не пізніше п`яти днів після закінчення строку на її оскарження, а в разі подання скарги - не пізніше п`яти днів після залишення її без задоволення.

Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Виходячи із загальних засад здійснення судочинства, визначених положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків (…) має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі «Занд проти Австрії» від 12.10.1978 вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру суддів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, який не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Беручи до уваги вказані обставини, Індустріальний районний суд м. Харкова не може розглядати вказану справу, яка не віднесена до його підсудності в силу вимог ст. 27, 28 ЦПК України, тобто не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні ч. 1 ст. 6 Конвенції.

Суд передає справу на розгляд іншому суду, в тому числі, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду (п.1 ч.1 ст.31 ЦПК України).

Спори між судами про підсудність не допускаються. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому ст. 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана (ст. 32 ЦПК України).

Отже, керуючись ст. 2, 27, 28, 31, 32, 128, 187, 258, 260, 261 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Матеріали цивільної справи за позовом Акціонерного товариства «Універсал Банк» (04080 м. Київ, вул. Оленівська, б. 23, ) до ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ), про стягнення заборгованості повернути за територіальною юрисдикцією на розгляд Шевченківському районному суду м. Харкова (підсудністю) як помилково направлену.

Передача справи на розгляд іншого суду за встановленою ЦПК України підсудністю з підстави, передбаченої п. 1 ч.1 ст. 31 ЦПК України, здійснюється на підставі ухвали суду не пізніше п`яти днів після закінчення строку на її оскарження, а в разі подання скарги не пізніше п`яти днів після залишення її без задоволення.

Ця ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки: http://og.hr.court.gov.ua /sud2029/.

Суддя Д.Г. Паляничко