Провадження № 2/161/593/26
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2026 року м. Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі:

головуючого судді Пахолюка А.М.

при секретарі Корнійчук А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Луцької міської громади в особі Луцької міської ради про визнання права власності за набувальною давністю,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Луцької міської громади в особі Луцької міської ради про визнання права власності за набувальною давністю.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 21.09.2019 року ОСОБА_2 уповноважила її на користування та розпорядження транспортним засобом легковим автомобілем марки Mitsubishi Colf, 1987 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 , номер шасі № НОМЕР_3 , хетчбек, колір жовтий, який належав довірителю на праві власності згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Дана довіреність посвідчена приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Кондратюк О.О. за номером №416 та видана строком на 10 років.

Вказує, що під час оформлення довіреності, вона передала ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 3000 доларів США за фактичне володіння транспортним засобом та можливістю розпоряджатися ним на власний розсуд.

Зазначає, що у 2024 році вона намагалася зареєструвати транспортний засіб на своє ім`я у регіональному сервісному центрі ГСЦ МВС у Волинській області, однак їй було відмовлено у зв`язку із смертю довірителя і як наслідок припинення дії довіреності.

Також, вказує, що спадщину після смерті ОСОБА_2 успадкувала ОСОБА_3 , однак спірний транспортний засіб до переліку спадкового майна, яке увійшло до складу спадщину не входило. Разом з тим, ОСОБА_3 померла, відтак спірне рухоме майно ніким не було успадковане.

Вважає, що добросовісно набула право власності на транспортний засіб, оскільки, з часу смерті ОСОБА_2 , а саме з ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрито та безперервно користується спірним майном.

На підставі наведеного просить суд, визнати за нею право власності на транспортний засіб марки Mitsubishi Colf, 1987 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 , номер шасі № НОМЕР_3 , який належав ОСОБА_2 , згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 , виданого Луцьким МРЕВ Волинської області 07.11.2000 року.

Від відповідача відзиву на позовну заяву не надходило.

Ухвалою суду від 16 жовтня 2025 року відкрито загальне позовне провадження у даній справі та розпочато підготовче провадження у справі.

Ухвалою суду від 10 грудня 2025 року витребувано належним чином завірені копії спадкової справи заведеної після смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Ухвалою суду від 26 січня 2026 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача до початку судового засідання подав суду заяву, в якій просив справу слухати у його відсутності, позовні вимоги просив задовольнити.

Представник відповідача також до судового засідання подав клопотання про розгляд справи без його участі. При вирішені спору покладався на розсуд суду.

Суд вважає за можливе слухати справу у відсутності учасників справи по наявним матеріалам справи.

Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Судом встановлено, що 21.09.2019 року ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_1 на користування та розпорядження транспортним засобом легковим автомобілем марки Mitsubishi Colf, 1987 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 , номер шасі № НОМЕР_3 , хетчбек, колір жовтий, який належав довірителю на праві власності згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Дана довіреність посвідчена приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Кондратюк О.О. за номером №416 та видана строком на 10 років (а.с. 8).

Із позовної заяви вбачається, що під час оформлення довіреності на вказаний транспортний засіб ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 3000 доларів США за фактичне володіння рухомим майном та можливістю ним розпоряджатися на власний розсуд.

Відповідно до висновку про вартість транспортного засобу марки Mitsubishi Colf, 1987 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 , номер шасі № НОМЕР_3 , ринкова вартість автомобіля складає 29317 грн. (а.с. 15-16)

Із копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, вбачається, що власником автомобіля марки Mitsubishi Colf, 1987 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 , номер шасі № НОМЕР_3 , хетчбек, колір жовтий, являється ОСОБА_2 (а.с. 9 зворот).

Відповідно до інформації із Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Волинській області від 15.10.2024 р згідно баз даних Єдиного державного реєстру МВС України станом на 16.10.2024 року транспортний засіб зареєстровано за ОСОБА_2 (а.с. 11-12).

Як вбачається із матеріалів спадкової справи, ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.09.2021 року, спадкоємцем, який успадкував спадкове майно після смерті спадкодавця ОСОБА_2 є ОСОБА_3 . Інших спадкоємців, які б звернулися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини немає (а.с. 35-158).

Разом з тим, як вбачається із відповіді на адвокатський запит Луцького ВДРАЦС у Луцькому районі Волинської області від 31.01.2025 року, ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 10 зворот).

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що вона добросовісно користується транспортним засобом більше п`яти років та продовжує відкрито, безперервно володіти рухомим майном, слідкує за технічним станом, здійснює його ремонт та спірний автомобіль ніхто не успадкував.

За вимогами ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Судом встановлено, що після смерті спадкоємця ОСОБА_2 ОСОБА_3 , коло спадкоємців не встановлено.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Аналогічні висновки викладено в постанові Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 28 квітня 2020року у справі №552/1354/18, постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2019 року у справі №755/16913/16-ц.

Оскільки, позивачу в справі, ОСОБА_1 було достеменно відомо хто саме був та є власником спірного майна - автомобіля марки «марки Mitsubishi Colf, 1987 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , то в даному випадку відсутні підстави для набуття права власності за набувальною давністю.

Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння нею спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 Цивільного кодексу України.

Суд не може порушуючи вимоги законодавства замінити собою органи державної влади, що уповноважені на здійснення оформлення права власності на майно та визнати на нього право власності за позивачем за відсутності між сторонами спору про право цивільне.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Позивачем у позовній заяві зазначено, що спірний автомобіль фактично був придбаний ОСОБА_1 у ОСОБА_2 в 2019 році, та з того часу позивач постійно користується вказаним автомобілем на підставі переданого їй власником техпаспорту.

Окрім того, позивач з моменту придбання автомобіля у 2019 році позивач постійно стежила за його технічним станом та проводила поточні ремонтні роботи, а також оплачувала страхові поліси.

Окремо суд зауважує, що правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється зокрема із врахуванням вимог ст.655 ЦК України та загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200(далі - Порядок № 1200) та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.

Згідно Порядку № 1200, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічного паспорта).

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що передача техпаспорту на вищевказаний транспортний засіб без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка отримала техпаспорт.

Враховуючи встановлені у справі фактичні обставини, а саме те, що позивач не є добросовісним набувачем майна, оскільки набувши право користуванням транспортним засобом на підставі довіреності, вона достеменно знала, що вказане майно належить на праві власності іншій особі ОСОБА_2 , і таке неможливо переоформити без власника або спадкоємців.

Відтак, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, позивач не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном, що унеможливлює набуття нею права власності на транспортний засіб за набувальною давністю на підставі ч. 1 ст. 344 ЦК України, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 27, 77, 81, 141, 263-265, 354 ЦПК України, на підставі ст.ст. 15, 16, 316, 328, 344, 346 Цивільного кодексу України суд, -

у х в а л и в:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до Луцької міської громади в особі Луцької міської ради про визнання права власності за набувальною давністю.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_5 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ;

Відповідач Луцька міська рада, , адреса місцезнаходження: м. Луцьк, вул. Богдана Хмельницького, 19.

Повний текст судового рішення складено 09 березня 2026 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області А.М. Пахолюк