справа № 758/4541/25
провадження № 22-ц/824/3363/2026
головуючий у суді І інстанції Будзан Л.Л.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

3 березня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Івкової Д.Л.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» на рішення Подільського районного суду міста Києва від 15 вересня2025 року та на додаткове рішення Подільського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2025 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» про стягнення заборгованості по заробітній платі компенсації помісячно за втрату частини доходів, інфляційних втрат та 3% річних,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ДП «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації помісячно за втрату частини доходів, інфляційних втрат та 3% річних.

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що перебуває в трудових відносинах з ДП «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця», з 01.07.2003, а з 01.07.2021 переведена на посаду провідного інженера з підготовки кадрів (наказ №206/2-к від 01.07.2021). Вказувала, що з 2022 року відповідач не у повному обсязі виплачував їй нараховану заробітну плату, тому з липня 2022 по листопад 2024 утворилася заборгованість в сумі 271400 грн 29 коп. В листопаді 2024 року відповідач частково погасив заборгованість, а саме на суму 15 000 грн, тому просить суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі в сумі 266 400 грн помісячно. Також зазначала, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Відповідно до ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Вважає, що в даному випадку стягненню на її користь підлягає компенсація втрати частини грошових доходів у розмірі 42678 грн. Крім цього, просила стягнути з відповідача на її користь в порядку вимог ст.625 ЦКУ інфляційні збитки за період з вересня 2022 по листопад 2024 року в сумі 38532 грн 05 коп., 3% річних штрафних санкцій в сумі 11 365 грн 58 коп. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України просить стягнути 27 000 грн витрат на правову допомогу.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 15 вересня2025 року позовні вимоги задоволено частково у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» про стягнення заборгованості по заробітній платі компенсації помісячно за втрату частини доходів, інфляційних втрат та 3% річних.

Стягнено з Державного підприємства «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 256 400, 29 грн, компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 42678 грн.

Стягнено з Державного підприємства «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» судовий збір у розмірі 3028 грн на користь держави.

Додатковим рішенням Подільського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2025 року задоволено частково заяву та стягнено з Державного підприємства «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 29 000 грн.

Не погоджуючись із указаними судовими рішеннями адвокат Головачева Ольга Миколаївна в інтересах Державного підприємства «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» звернулася до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що стягнення заборгованості в розмірі 256 400,29 грн, згідно оскаржуваного рішення Подільського районного суду міста Києва, значно перевищує розмір фактичної заборгованості відповідача перед ОСОБА_1 , що призведе до безпідставного стягнення коштів з державного підприємства. Різниця між фактичною заборгованістю та за рішенням суду (виконавчим документом) становить 34 957,12 грн.

Звертає увагу, що згідно розрахунку позивача загальна сума компенсації з вирахування податків і обов`язкових платежів становить 34 356,53 грн. Отже, рішення Подільського районного суду міста Києва про стягнення компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати в розмірі 42 678,92 грн не правомірне та підлягає скасуванню.

Наголошує, що ОСОБА_2 у квітні 2025 року звернулася до Подільського районного суду міста Києва з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі за період серпень 2022 року - листопад 2024 року з пропуском строку, передбаченого ч. 1 ст.233 КЗПП України.

Вказує, що позивачка обґрунтовувала позовні вимоги інформацією Довідки ДП «НДВА «Пуща- Водиця» доходу та заборгованості по заробітній платі №102 від 11.12.2024 року.

А також надала скрін переписки у месенджері з директором підприємства ОСОБА_3 у липні та вересні 2024 року щодо дня народження сина позивачки та заборгованості по заробітній платі. Згідно довідки №2645/56 від 11.10.2024 року дата народження ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Таким чином, у матеріалах справи наявні докази обізнаності позивачки про заборгованість (порушене право) станом на липень 2024, а також станом на грудень 2024 року. Крім того, позивачка додала до позовної заяви роздруківки поповнення її зарплатного рахунку. Отже, нарахування заробітної плати відбувається у безготівковій формі на спеціальний рахунок, відповідно, про наявність заборгованості за щомісячними платежами ОСОБА_1 була обізнана кожного місяця, коли такі зарахування не проводилися та формувалася заборгованість.

Також не погоджується із додатковим рішенням суду першої інстанції та вказує, що умовами Договору передбачені повноваження адвоката Судницина Ф.С. на представництво позивачки у справі. Однак, матеріали справи не містять додатків до Договору, якими б підтверджувалося погодження розміру, порядку обчислення та порядок сплати винагороди адвоката та ОСОБА_1 . Таким чином, відсутні докази, що умовами Договору N°05/03 про надання професійної правничої допомоги від 05.03.2025 року сторони погоджували розмір послуг адвоката.

Крім того вказує, що в матеріалах справи відсутні документи, створені та підписані адвокатом Судніциним Ф.С. в інтересах позивачки: позов, відповідь на відзив, заява про ухвалення додаткового рішення у справі №758/454-1/25, звернення про укладення мирової угоди до ДП «НДВА «Пуща-водиця» підписані ОСОБА_1 також позовна заява не містить інформації про адвоката Судницина Ф.С., як представника позивача.

Також вважає, що витрати в розмірі 29 000 грн не є співмірними зі складністю справи про стягнення заборгованості по виплаті заробітної сплати.

Відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надходив.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Старунь С.В. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Державне підприємство «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» в судове засідання свого представника не направило, було належним чином повідомлено про розгляд справи, що підтверджується звітом про доставку поштової кореспонденції суду.

3 березня 2026 року на адресу Київського апеляційного суду надійшло клопотання від представника Державного підприємства «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» - Головачевої О.М. про відкладення розгляду справи.

В обґрунтування клопотання вказує, що представник не має змоги прибути в судове засідання.

Розглянувши відповідне клопотання колегія апеляційного суду не вбачає підстав для відкладення розгляду справи з огляду на таке.

Так, матеріалами справи встановлено, що відповідач повідомлявся Київським апеляційним судом належним чином про призначення розгляду справи на 3 березня 2026 року, що підтверджено судовою повісткою направленою 6 лютого 2026 року та отриманою відповідачем 6 лютого 2026 року. Отже, сторона відповідача була повідомлена про дату засідання за місяць до засідання, тобто завчасно.

Доводи про відкладення розгляду справи у зв`язку із відсутністю змоги прибути в судове засідання колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки взагалі не указані обставини та докази, які свідчать про неможливість прибуття в судове засідання з урахуванням повідомлення сторони відповідача про розгляд справи за місяць до судового засідання.

Відтак, наведені причини не можуть бути визнані поважними.

Апеляційним судом також враховано, що стороною відповідача викладено свої доводи і міркування щодо оскаржуваного судового рішення у апеляційній скарзі. Ні в апеляційній скарзі, ні в клопотанні про відкладення розгляду справи не зазначено жодних нових обставин, які унеможливлюють розгляд справи за наявними матеріалами за відсутності сторони відповідача.

Крім того, відмовляючи у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи апеляційний суд виходить із тих обставин, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16.

Стороною заявника не указані причини, які унеможливлюють вирішення спору за його відсутності.

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників, що не з`явились.

У частинах першій-третій статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Як вбачається із апеляційної скарги, рішення Подільського районного суду міста Києва від 15 вересня2025 року оскаржується лише в частині задоволених позовних вимог, а саме в частині стягнення з відповідача нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 256 400, 29 грн, компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 42678 грн, а тому рішення в іншій частині, а саме в частині відмови стягнення з відповідача в порядку вимог ст.625 ЦКУ інфляційні збитки за період з вересня 2022 по листопад 2024 року в сумі 38532 грн 05 коп., 3% річних штрафних санкцій в сумі 11 365 грн 58 коп. апеляційним судом не переглядається.

З`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, що відповідно до наказу ДП Агрокомбінат «Пуща-Водиця» №675-к від 31 жовтня 2011 року ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду інспектора відділу кадрів відділення «Совки» с/г комплексу «Совки-Музичі» з 7 листопада 2011 року.

1 липня 2021 року ОСОБА_1 переведена на посаду провідного інженера з підготовки кадрів (наказ №206/2-к від 1 липня 2021 року).

Наказом ДП Агрокомбінат «Пуща-Водиця» №14-в від 7 листопада 2024 року ОСОБА_1 надано відпустку без збереження заробітної плати для догляду за дитиною, яка потребує домашнього режиму та індивідуального догляду до досягнення нею шістнадцятирічного віку з 20 листопада 2024 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Таким чином, сторони перебувають у трудових правовідносинах, що ними не заперечувалось в ході розгляду справи.

Згідно з витягу Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження, ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відомості про батька дитини внесено в порядку вимог ст.135 СК України.

Звертаючись до суду позивачка посилалась на те, що з 2022 року відповідач не у повному обсязі виплачував їй нараховану заробітну плату, тому з липня 2022 по листопад 2024 утворилася заборгованість в сумі 271 400 грн 29 коп. В листопаді 2024 року відповідач частково погасив заборгованість, а саме на суму 15 000 грн, тому просила суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі в сумі 266 400 грн помісячно.

Суд першої інстанції задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи з відповідача на користь позивача нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 256 400, 29 грн та компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 42 678 грн виходив із доведеності позовних вимог.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції.

Стаття 43 Конституції України закріплює право на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частиною першою статті 3, статтею 4 КЗпП України встановлено, що трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Частиною першою статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України "Про оплату праці", визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно з ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Нормами ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Аналогічні положення містить ч. 1 ст. 115 Кодексу законів про працю України.

Статтею 43 Конституції України визначено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Разом з тим, як правильно встановлено судом першої інстанції, відповідач не в повному обсязі виплачував позивачці нараховану їй заробітну плату, у зв`язку з чим утворилася заборгованість.

Відповідно до статті 233 Кодексу законів про працю України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Згідно з довідкою №102 від 11 грудня 2024 року, виданою ДП «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця», підприємство станом на 11 грудня 2024 року має перед позивачем заборгованість з виплати заробітної плати за період з серпня 2022 року по березень 2023 року, з березня 2024 року по липень 2024 року, та з вересня 2024 по листопад 2024 року включно у загальному розмірі 271 400 грн 29 коп.

При цьому, підприємство частково сплачувало заборгованість шляхом здійснення перерахувань позивачу: 7 березня 2025 року - 5 000 грн, як заробітна плата за серпень 2022 року; 27 грудня 2024 року - 5 000 грн, як заробітна плата за березень 2024 року; 14 лютого 2025 року - 5 000 грн, як заробітна плата за липень 2024 року, тому позивач просила стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в розмірі 266 400 грн 29 коп., тобто суму, що залишилась до виплати.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оскільки сума заборгованості становила 271 400 грн 29 коп., підприємством погашено частину заборгованості в сумі 15 000 грн, тому з ДП «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» на користь позивача підлягає стягненню нарахована, однак не виплачена заробітна плата, у розмірі 256 400 грн 29 коп. (271400,29-15 000), а тому позовні вимоги в цій частині підлягають до часткового задоволенню.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що стягнення заборгованості в розмірі 256 400,29 грн значно перевищує розмір фактичної заборгованості відповідача перед ОСОБА_1 , що призведе до безпідставного стягнення коштів з державного підприємства, оскільки, як вбачається із матеріалів справи, така сума не перевищує розмір фактичної заборгованості відповідача перед ОСОБА_1 .

Щодо стягнення компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати.

Статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» встановлено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

У ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» визначено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії або щомісячне довічне грошове утримання; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення).

Згідно із довідкою №102 від 11 грудня 2024 року, виданою ДП «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» підприємство станом на 11 грудня 2024 року має перед позивачем заборгованість з виплати заробітної плати за період з серпня 2022 року по березень 2023 року, з березня 2024 року по липень 2024 року, та з вересня 2024 по листопад 2024 року включно, і станом на день ухвалення рішення позивачу не виплачена заборгованість в сумі 256 400 грн 29 коп.

Таким чином, судом першої інстанції правильно встановлено, що позивач має право на стягнення з відповідача, як роботодавця, на свою користь, як працівника, компенсації втрати частини заробітку у зв`язку з порушенням строків її виплати.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»).

Відповідно до п. 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

Заборгованість утворилась з серпня 2022 року по березень 2023 року, з березня 2024 року по липень 2024 року, та з вересня 2024 по листопад 2024 року включно, та на теперішній час не виплачена. Позивач просить стягнути компенсацію у розмірі 42 678 грн (за 2022 рік - 19776 грн 48 коп.; за 2023 рік - 7914,77 грн; за 2024 рік 14987, 67 грн), що підтверджується розрахунком, наведеним у позовній заяві.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, відповідач у відзиві на позовну заяву жодних заперечень щодо стягнення компенсації втрати частини заробітку у зв`язку з невиплатою заробітної плати не вказав, як і не навів будь-яких спростувань розрахунку, поданому позивачем, не долучив контр розрахунку.

До апеляційної скарги також не було надано доказів у спростування такого розрахунку.

Таким чином, суд першої інстанції перевіривши розрахунок позивача, дійшов обґрунтованого висновку, що стягненню підлягає компенсація втрати частини заробітку у розмірі 42 678 грн, оскільки такий розрахунок відповідає вимогам Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою, а тому, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував обставини справи, дав об`єктивну оцінку зібраним і дослідженим доказам та обґрунтовано дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову.

Також колегією суддів не приймаються доводи апеляційної скарги відповідача щодо пропуску позивачем строків позовної давності, з огляду на наступне.

Строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється за правилами, визначеними нормами ст. 233 КЗпП України.

Частина друга статті 233 КЗпП України в редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-1Х не обмежувала строку звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

Верховна Рада України прийняла Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-1Х, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, яким до статті 233 КЗпП України внесено зміни, що фактично відновлювали дію строку позовної давності щодо звернення до суду за вирішенням трудових спорів про стягнення належної робітнику заробітної плати, що існував до 2001 року.

Згідно з частиною першою статті 233 Кодексу строк звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати обмежений трьома місяцями з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Проте, варто зауважити, що Велика Палата Конституційного Суду України 11 грудня 2025 року розглянула справу за конституційним поданням Верховного Суду про конституційність частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України та Ухвалила рішення №1-р/2025.

Дослідивши питання, порушені в конституційному поданні, Суд виснував, що оспорюваний припис Кодексу в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат є таким, що не відповідає Конституції України.

У Рішенні наголошується, що установлення тримісячного строку звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат суперечить Конституції України, оскільки призводить до фактичного звуження змісту та обсягу конституційних прав, гарантованих статтями 43 і 45 Конституції України, порушує гарантії своєчасного одержання винагороди за працю та позбавляє працівника реальної можливості ефективно реалізувати право на судовий захист, що суперечить частині першій статті 8, частині сьомій статті 43, частині першій статті 55 Конституції України.

Конституційний суд ухвалив, визнати такою, що не відповідає Конституцій України (є неконституційною), частину першу статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат.

Частина перша статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, визнана неконституційною, утрачає чинність із дня ухвалення Конституційним судом України цього Рішення. Рішення Конституційного суду України є обов`язковим, остаточним та таким, що не може бути оскаржено.

Враховуючи, що рішенням Конституційного Суду України від 11 грудня 2025 року № 1-р/2025 у справі № 1-7/2024 (337/24) визнана такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частина перша статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, яка утрачає чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тому враховуючи, що рішення Конституційного Суду України є обов`язковим, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість доводів апеляційної скарги в цій частині, оскільки звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі не обмежується будь-яким строком.

Крім того, матеріали справи не містять доказів звернення сторони відповідача з відповідною заявою до суду першої інстанції.

Вирішуючи питання обґрунтованості розміру заявлених стороною позивача витрат на професійну правничу допомогу та пропорційності їх складності правовому супроводу справи у суді першої інстанції, колегія суддів враховує таке.

Відповідно до статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України)

3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд також враховує критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовлених документів, витрачений адвокатом час, тощо, - є неспівмірним.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19).

Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) зазначила, що суд повинен оцінювати необхідність та розумність судових витрат у вигляді «гонорару успіху», саме в контексті компенсації цих витрат за рахунок іншої сторони судової справи.

Аналогічним чином тлумачить це питання і ЄСПЛ, висновки якого зокрема у рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96), свідчать, що договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом, може підтверджувати, що у клієнта дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові, якщо така угода є юридично дійсною. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними.

Тобто, зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату «гонорару успіху» не є обов`язковими для суду при вирішенні питання про розподіл судових витрат та покладення таких витрат на іншу сторону справи, оскільки в такому випадку суд застосовуючи відповідні положення процесуального законодавства, зокрема частин четвертої-п`ятої статті 137 ЦПК України, може оцінювати необхідність, розумність та інші критерії співмірності цих витрат.

Однак вищенаведене не означає, що такі зобов`язання між адвокатом та клієнтом не є обов`язковими для сторін договору про надання правової допомоги, у разі якщо такий договір є дійсним.

Велика Палата Верховного Суду також вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Як встановлено апеляційним судом та підтверджується матеріалами справи, що при зверненні до суду із позовом сторона позивача, визначила попередній розрахунок суми судових витрат, зокрема вказала, що орієнтовний розмір судових витрат на правничу допомогу адвоката складають 27 000 грн.

Отже, стороною позивача у її першій заяві по суті спору був наданий орієнтовний розрахунок витрат на правничу допомогу.

18 вересня 2025 року до Подільського районного суду міста Києва надійшла заява позивача ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Заява обґрунтована тим, що рішенням Подільського районного суду міста Києва від 15 вересня 2025 року позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «ПУЩА-ВОДИЦЯ» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації помісячно за втрату частини доходів, у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - директор Державного підприємства «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «ПУЩА-ВОДИЦЯ» Керімов Раміз Ракіфович,- задоволено частково, а тому позивач просив вирішити питання про розподіл судових витрат, а саме стягнути з відповідача на користь позивача 39 000 грн витрат на професійну правову допомогу.

24 квітня 2025 представник відповідача, у відповідності до ст. 178 ЦПК України, подала до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що заявлений позивачем до стягнення розмір витрат за надання правової допомоги є необґрунтованим, непропорційним предмету спору, є таким, що не відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру та не є співмірним зі складністю даної справи, яка, відповідно до ст. 19 ЦПК України є справою незначної складності. Позивачем не доведено, що витрати на правничу допомогу були неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Так, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, позивачем до суду було надано: договір №05/03 про надання професійної правничої (правової) допомоги від 05 березня 2025 року, детальний опис послуг наданих адвокатом Федором Суднициним від 17 вересня 2025 року, акт виконаних робіт №09/17 від 17 вересня 2025 року на суму 39 000 грн.

Таким чином, витрати сторони позивача є доведеними та обґрунтованими.

Колегія суддів не вбачає підстав для зменшення таких витрат, оскільки судом першої інстанції вже було зменшено витрати на правничу допомогу, які підлягають до стягнення з відповідача з 39 000 грн до 29 000 грн. Підстав для переоцінки цього розміру колегія апеляційного суду не вбачає.

Суд першої інстанції дослідив всі наявні у справі докази у їх сукупності та співставленні, надав їм належну оцінку, правильно визначив характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, і дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову та стягнення витрат на правничу допомогу.

Доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів та відхиляються апеляційним судом.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції та додаткове рішення суду першої інстанції відповідають обставинам справи, ухвалені з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не можуть бути скасовані з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 15 вересня2025 року та додаткове рішення Подільського районного суду міста Києвавід 02 жовтня 2025 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 12 лютого 2026 року.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба