П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2026 року м. Київ

Справа № 757/19903/25

Провадження: № 22-ц/824/5557/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Верланова С. М., Нежури В. А.,

секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Вітинської Віри Володимирівни в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса»

на рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Литвинової І. В.,

у справі позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» про стягнення невиплачених сум при звільненні,

в с т а н о в и в:

В квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що він був звільнений на підставі пункту 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін з посади продавця-консультанта Департаменту з роздрібної торгівлі, філії 2. Вказує, що станом на день звернення до суду із позовом, у відповідача існує заборгованість по заробітній платі, яка не була виплачена. У зв`язку з чим, просив суд стягнути з відповідача суму нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з червня 2023 року по серпень 2023 року у розмірі 48 546, 15 грн, компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 65 135, 50 грн, суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 121 093,70 грн та судові витрати.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «Дієса» на користь ОСОБА_1 заборгованість по невиплаченій заробітній платі за червень, липень, серпень 2023 року у розмірі 48 546, 15 грн, компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 65 135, 50 грн.

Стягнуто з ТОВ «Дієса» в дохід держави суму судового збору у розмірі 1094, 90 грн.

Не погодившись із таким судовим рішенням в частині задоволених позовних вимог, Вітинська В. В. в інтересах ТОВ «Дієса» подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, судове рішення в оскаржуваній частині просила скасувати та ухвалити нове, яким стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі у розмірі 33 561 грн 90 коп.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд безпідставно взяв за основу розрахунок позивача, не навівши мотивів відхилення належних та допустимих доказів відповідача, а саме розрахункових листків, підписаних уповноваженою посадовою особою та засвідчених печаткою підприємства. На переконання представника відповідача, зазначені документи містять повну інформацію про нарахування, утримання та фактичний залишок заборгованості перед працівником, а тому є належними первинними бухгалтерськими документами.

Наголошує, що відповідно до поданих розрахункових листків сума боргу на момент звільнення позивача становила 33 561,90 грн, що істотно відрізняється від суми, визначеної судом. Водночас суд першої інстанції не здійснив власного розрахунку, не навів арифметичного обґрунтування визначених ним сум та не зазначив, з яких саме доказів виходив, встановлюючи розмір заборгованості.

Отже, на її думку, висновки суду в частині визначення розміру підлягаючих стягненню сум не відповідають фактичним обставинам справи та зібраним доказам, що є підставою для зміни рішення.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 15 січня 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Хархан О. В. в інтересах ОСОБА_1 вважала доводи апеляційної скарги необґрунтованими та такими, що спрямовані на уникнення повної відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника.

Представник позивача зазначила, що факт невиплати належних сум при звільненні відповідачем не заперечувався, а тому висновок суду про наявність заборгованості є законним та обґрунтованим. На її переконання, саме роботодавець як суб`єкт ведення бухгалтерського обліку зобов`язаний довести правильність проведених нарахувань та виплат, тоді як подані ним розрахункові листки не спростовують доводів позивача щодо фактичного розміру невиплачених сум.

Також зазначено, що суд першої інстанції належним чином дослідив докази у їх сукупності, встановив обсяг невикористаної відпустки та період невиплати заробітної плати, а тому дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

З огляду на викладене, представник позивача просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог частини 2 статті 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2025 року оскаржується в частині задоволених позовних вимог, а тому в іншій частині колегією суддів не переглядається.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 з 02 серпня 2019 року перебував у трудових відносинах з ТОВ «Дієса», обіймаючи посаду продавця-консультанта Департаменту з роздрібної торгівлі філії № 2 (а. с. 13 - 16).

На підставі наказу № Z00/18/08/015 від 21 серпня 2023 року ОСОБА_1 звільнено за угодою сторін відповідно до пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України (а. с. 15).

В день звільнення остаточний розрахунок із позивачем проведений не був, що також не оспорюється й відповідачем.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначав про те, що заборгованість відповідача складається із невиплаченої заробітної плати за червень, липень та серпень 2023 року у розмірі 48 546,15 грн та компенсації за 97 календарних днів невикористаної щорічної відпустки у розмірі 65 135,50 грн.

При визначенні розміру нарахованої заробітної плати позивач виходив, зокрема, із відомостей, відображених у довідках форми ОК-5 та ОК-7, що містять інформацію про суми нарахованого доходу та сплачені страхові внески.

На підтвердження своїх заперечень відповідач подав до суду розрахункові листки за березень-жовтень 2023 року, підписані уповноваженою посадовою особою бухгалтерії та засвідчені печаткою підприємства. Із зазначених документів убачається, що за позивачем обліковувалася заборгованість, яка станом на серпень 2023 року становила 33 657,49 грн та переносилася як залишок боргу на наступні місяці. Після часткових виплат у вересні-жовтні 2023 року залишок заборгованості складав 33 561,98 грн.

Отже, між сторонами виник спір щодо розміру належних до виплати сум при звільненні, зокрема, щодо обсягу невиплаченої заробітної плати та кількості невикористаних днів щорічної відпустки.

Суд першої інстанції, дослідивши подані сторонами докази, дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову та стягнув з відповідача 48 546,15 грн невиплаченої заробітної плати та 65 135,50 грн компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, відмовивши у задоволенні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Задовольняючи позов в частині стягнення невиплаченої заробітної плати та компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, суд першої інстанції виходив з того, що при звільненні позивача відповідачем не було проведено повного та своєчасного розрахунку, як того вимагають положення статей 47 та 116 Кодексу законів про працю України.

Суд дійшов висновку, що наданими позивачем доказами підтверджується наявність заборгованості по заробітній платі за червень-серпень 2023 року у розмірі 48 546,15 грн, а також право позивача на компенсацію за 97 календарних днів невикористаної щорічної відпустки у сумі 65 135,50 грн. Враховуючи встановлені обставини та відсутність доказів повного погашення зазначеної заборгованості, суд визнав вимоги у цій частині обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Проте, колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду з огляду на таке.

Так, відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі статтею 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати робітнику оформлену трудову книжку та здійснити з ним розрахунок у встановлені ст. 116 КЗпП України строки.

Згідно з положеннями статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Враховуючи наведені норми права, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач, як роботодавець, зобов`язаний був у день звільнення провести з працівником повний розрахунок та виплатити всі належні йому суми, а невиплата таких сум є підставою для їх стягнення у судовому порядку.

Разом із тим колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції щодовизначеного судомрозміру заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача, з огляду на таке.

Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).

У іншому рішенні, зокрема, у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). На важливість дотримання судами вимоги щодо мотивованості (обґрунтованості) рішень йдеться також у ряді інших рішень ЄСПЛ (наприклад, «Богатова проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України» та ін.).

Отже, як в національному законодавстві так і у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути вмотивованими, структурованими та зрозумілими для учасників справ.

Відповідно до статей 76-82, 89, 263 ЦПК України суд зобов`язаний надати оцінку всім доказам у справі, з`ясувати їх належність, допустимість, достовірність та достатність, а також вмотивувати, чому одним доказам надає перевагу над іншими, і на підставі яких саме доказів визначає встановлені ним обставини.

Однак, ухвалюючи рішення в частині стягнення 48 546,15 грн заборгованості по заробітній платі та 65 135,50 грн компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, суд першої інстанції фактично обмежився констатацією вказаних сум та загальним посиланням на норми трудового законодавства, не навівши мотивів, з яких відхилив або не врахував подані відповідачем розрахункові документи, а також не здійснивши власного арифметичного розрахунку, який би дозволяв перевірити правильність визначених ним сум.

З матеріалів справи убачається, що відповідачем в ході судового розгляду в суді першої інстанції подано відзив із долученням розрахункових листків за березень-жовтень 2023 року (а. с. 49-52), які містять деталізовані відомості про нарахування, утримання та залишок заборгованості, підписані уповноваженою посадовою особою бухгалтерії та засвідчені печаткою підприємства. Однак, у рішенні суду першої інстанції відсутні будь-які мотиви щодо прийняття або відхилення цих доказів, що не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України щодо повного та вмотивованого викладення підстав рішення.

Колегія суддів перевірила наведені у справі розрахунки позивача, зокрема, дані довідок форми ОК-5 та ОК-7, а також відомості, зазначені у розрахункових листках відповідача, і встановила, що у частині нарахованої заробітної плати ці дані узгоджуються між собою.

Так, розмір нарахованої заробітної плати за червень 2023 року становить 6 735,60 грн, за липень 2023 року 21 209,16 грн, за серпень 2023 року 20 601,39 грн, що підтверджується як бухгалтерськими документами відповідача, так і відомостями з довідок ОК-5 та ОК-7.

Водночас, колегія суддів відмічає, що із розрахункових листків за липень та серпень 2023 року убачається, що у складі загальних сум нарахувань відображено виплати за час щорічної відпустки. Зокрема, у липні 2023 року до загальної суми 21 209,16 грн включено оплату відпустки у розмірі 14 622,08 грн, а у серпні 2023 року із загальної суми 20 601,39 грн основну частину становлять виплати відпускного характеру (13 965,60 грн та пов`язані нарахування).

Отже, зазначені суми не є виключно оплатою за відпрацьований час, а включають виплати за період щорічної відпустки, що свідчить про фактичне користування позивачем правом на відпочинок із оплатою у встановленому законом порядку.

Колегія суддів беззаперечно ураховує те, що відповідно до вимог трудового законодавства накази про надання відпустки, табелі обліку робочого часу, графіки відпусток та інша кадрова документація зберігаються саме у роботодавця. Водночас із матеріалів справи вбачається, що відповідач повідомляв про втрату частини первинної документації внаслідок воєнних дій, що підтверджується, зокрема, сертифікатом Київської торгово-промислової палати про настання форс-мажорних обставин, у якому містяться відомості про знищення активів та документації підприємства (а. с. 53-59).

За таких умов об`єктивна відсутність окремих кадрових документів не може автоматично свідчити про відсутність факту надання відпустки чи невиконання роботодавцем своїх обов`язків щодо її оплати. Натомість сам факт здійснення нарахувань і виплат відпускного характеру підтверджується розрахунковими листками, які містять деталізовану структуру нарахувань, та узгоджується з даними офіційної звітності, відображеної у довідках форми ОК-5 та ОК-7.

Колегія суддів виходить з того, що наявність у бухгалтерських документах сум, прямо визначених як оплата відпустки, свідчить про фактичне користування позивачем правом на щорічну відпустку із відповідною оплатою. Отже, зазначені періоди не можуть одночасно розглядатися як такі, що підлягають компенсації як невикористані.

За таких обставин, заявлена позивачем до стягнення компенсація за 97 календарних днів невикористаної щорічної відпустки не підтверджена належними та допустимими доказами у повному обсязі, оскільки матеріали справи містять відомості про здійснення позивачу виплат відпускного характеру в оспорюваний період, що спростовує доводи про повну відсутність використаних днів відпустки.

Колегія суддів також враховує, що сам по собі розрахунок позивача, виконаний із посиланням на приписи постанови Кабінету Міністрів України № 100 та Порядок обчислення середньої заробітної плати, не є достатнім доказом правильності визначеного розміру заборгованості, якщо такий розрахунок не узгоджується з бухгалтерськими даними роботодавця та не містить переконливого пояснення наявних розбіжностей.

Що стосується заборгованості по заробітній платі, то з розрахункових листків убачається, що станом на серпень 2023 року за позивачем обліковувалася заборгованість у розмірі 33 657,49 грн, яка переносилася як залишок на наступні місяці. З урахуванням часткових виплат, здійснених у вересні-жовтні 2023 року, остаточний залишок заборгованості станом на жовтень 2023 року становив 33 561,98 грн.

Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що зазначений залишок сформований не виключно із нарахованої заробітної плати за конкретний місяць, а є сукупним показником, який включає: залишок заборгованості попередніх періодів,усі нарахування поточного місяця (оклад, оплату за фактично відпрацьований час, виплати відпускного характеру, інші нарахування), та зменшується на суму фактично здійснених виплат.

Отже, наведений у розрахункових листках борг є бухгалтерським залишком взаєморозрахунків між сторонами, а не окремо визначеною сумою невиплаченої заробітної плати за конкретний період.

За таких обставин визначена судом першої інстанції сума 48 546,15 грн як заборгованість по заробітній платі не узгоджується з наявними у справі бухгалтерськими документами та не містить належного арифметичного обґрунтування. Аналогічно, сума 65 135,50 грн компенсації за невикористані дні відпустки визначена без належної перевірки структури нарахувань та без з`ясування обсягу фактично використаної та оплаченої відпустки.

За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що встановлений у бухгалтерських документах відповідача залишок заборгованості у сумі 33 561,98 грн (з урахуванням податків та обов`язкових платежів) є підтвердженим належними доказами та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

З огляду на наведене, рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ТОВ «ДІЄСА» на користь ОСОБА_1 заборгованості по виплаті заробітної плати та компенсації за невикористаної щорічної відпустки підлягає зміні шляхом зменшення її розміру з 113 681 грн 65 коп до 33 561,98 грн(сума визначена з урахуванням податків та обов`язкових платежів).

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як убачається з матеріалів справи, позивач при зверненні до суду був звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Ціна позову становила 113 681,65 грн, у зв`язку з чим судовий збір, який підлягав би сплаті при поданні позову майнового характеру, становив 1 136,82 грн (113 681,65 грн ? 1%).

Внаслідок апеляційного перегляду справи рішення суду першої інстанції змінено, а позовні вимоги задоволено частково у сумі 33 561,98 грн, що становить 29,52 %.

Таким чином, судовий збір, який підлягає стягненню з відповідача в дохід держави пропорційно задоволеним вимогам, становить 335,62 грн (1136,82 х 29,52%).

Отже, стягнення з відповідача судового збору у розмірі 1 136,82 грн, визначене рішенням суду першої інстанції, підлягає зміні.

При поданні апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір у розмірі 1 705,23 грн (1 136,82 грн ? 150%).

Оскільки апеляційну скаргу задоволено повністю, зазначена сума підлягає компенсації відповідачу за рахунок державного бюджету в повному обсязі.

Відповідно до частини десятої статті 141 ЦПК України суд здійснює взаємозалік судових витрат, у зв`язку з чим різниця між сумою судового збору, що підлягає компенсації відповідачу (1 705,23 грн), та сумою судового збору, що підлягає стягненню з відповідача у зв`язку з частковим задоволенням позову (335,62 грн), становить 1 369,61 грн (1 705,23 грн ? 335,62 грн).

Отже, за рахунок державного бюджету України підлягає компенсації на користь ТОВ «Дієса» 1 369,61 грн.

З огляду на те, що за наслідками апеляційного перегляду справи судовий збір підлягає компенсації ТОВ «Дієса» за рахунок держави, рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2025 року в частині розподілу судових витрат не відповідає вимогам закону та підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Вітинської Віри Володимирівни в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2025 року в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» на користь ОСОБА_1 заборгованості по невиплаченій заробітній платі, включаючи компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки змінити.

У зв`язку з чим другий абзац резолютивної частини рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2025 року року викласти в такій редакції.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» (, вул. Велика Васильківська, буд. 45, м. Київ, 03150) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) заборгованість по виплаті заробітної плати та невикористаної відпустки у розмірі 33 561 (тридцять три тисячі п`ятсот шістдесят одну) 98 грн.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2025 року в частині розподілу судових витрат скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Компенсувати за рахунок держави Товариству з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» судовий збір у розмірі 1 369,61 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст рішення складено 05 березня 2026 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура