ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 610/183/25
Номер провадження 22-ц/818/285/26
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2026 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участю:

секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,

представника позивачки адвоката Омельницької Т.В.,

представника відповідача Климчук Н. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та Державної казначейської служби України на рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 20 травня 2025 року в складі судді Феленка Ю.А. по справі № 610/183/25 за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про стягнення інфляційних втрат, трьох відсотків річних та відшкодування моральної шкоди, завданої несвоєчасним виконанням рішення,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Державної казначейської служби України про стягнення інфляційних втрат, трьох відсотків річних та відшкодування моральної шкоди, завданої несвоєчасним виконанням рішення.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Балаклійського районного суду Харківської області у справі № 610/3221/19 від 10 червня 2021 року, яке набрало законної сили, частково задоволено її позов до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області в особі голови комісії з припинення, Харківської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Харківській області в особі Відділу поліції № 1 Ізюмського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області про стягнення моральної шкоди, спричиненої незаконним перебуванням під слідством та судом, та стягнуто на її користь на відшкодування моральної шкоди 568 000,00 грн. На виконання вказаного судового рішення 11 листопада 2022 року видано виконавчий лист, який 05 грудня 2022 року пред`явлено до виконання.

Після неодноразових звернень до відповідача та до Міністерства фінансів України лише 28 червня 2024 року їй було перераховано вищезазначені грошові кошти. Отже, відповідач допустив прострочення виконання судового рішення з 01 травня 2023 року до 27 червня 2024 року включно, тобто на 424 календарних днів, тому має сплатити їй 34 806,13 грн інфляційних втрат та 19 771,58 грн - 3% річних від суми простроченої оплати.

До того ж, відповідач своїми діями, що полягали у несвоєчасному виконанні рішенні суду, позбавленні її права використання коштів на свій розсуд, змусив її вживати додаткових заходів для налагоджування власних життєвих справ. Вона понесла душевні страждання та має право на відшкодування моральної шкоди, розмір якої оцінює в грошовому вимірі в 42 400,00 грн (із розрахунку 100,00 грн за кожен день прострочення).

Просила стягнути з Державної казначейської служби України 34 806,13 грн інфляційних втрат, 19 771,58 грн - 3% річних від суми простроченої оплати, 42 400,00 грн моральної шкоди, а всього 96 977,71 грн у зв`язку із несвоєчасним виконанням рішення суду з 01 травня 2023 року по 27 червня 2024 року.

25 лютого 2025 року через систему "Електронний суд" представник відповідача подав відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Вказав, що безспірне списання коштів державного бюджету не було здійснено протягом 2023 року та січня - листопада 2024 року через недостатність бюджетних коштів. Перерахування коштів за виконавчим листом на користь позивачки було здійснено Казначейством в порядку черговості та в межах відкритих асигнувань після виконання виконавчих документів, що надійшли раніше. Казначейство, у передбачений законодавством України спосіб, вжило всіх можливих заходів, спрямованих на виконання виконавчого листа. Також вказав про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди, оскільки покладення такого обов`язку може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи. Позивачка обґрунтовує вимогу про відшкодування шкоди винятково оціночними судженнями та не надає доказів заподіяння їй шкоди. Вказав, що спірні правовідносини не регулюються цивільним законодавством відповідно до частини першої статті 1 ЦК України, отже застосування до них статті 625 ЦК України є неможливим. Крім того, на думку представника відповідача, посилання позивачки на частину 5 статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» також є помилковим.

03 березня 2025 року через систему "Електронний суд" представник позивачки подала відповідь на відзив, в якій підтримала доводи позовної заяви.

Рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 20 травня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 34 806,13 грн інфляційних втрат та 19 771,58 грн трьох відсотків річних, нарахованих у зв`язку з простроченням виконання рішення суду за період з 01 травня 2023 року до 27 червня 2024 року, а всього 54 577,71 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що рішенням суду від 10 червня 2021 року визнано грошові зобов`язання держави перед ОСОБА_1 та визначено їх розмір; ці зобов`язання виконані у повному обсязі лише 26 червня 2024 року, тому позивачка має право на компенсаційні виплати, передбачені ч.2 ст. 625 ЦК України. Вимоги про стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають, оскільки ОСОБА_1 не доведено наявності усіх необхідних елементів складу цивільного правопорушення для відшкодування моральної шкоди (факт наявності моральної шкоди, протиправність дій її заподіювача, обґрунтування визначення розміру моральної шкоди та причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та завданням такої шкоди позивачу). Відповідачем повною мірою було вчинено відповідні заходи, безпосередньо визначені законом, задля своєчасного виконання рішення суду, що у даному випадку свідчить про відсутність бездіяльності у його діях.

На вказане судове рішення через систему «Електронний суд» 06 червня 2025 року представник ОСОБА_1 адвокат Омельницька Т.В. та 16 червня 2025 року Державна казначейська служба України до суду апеляційної інстанції подали апеляційні скарги.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просила рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про відшкодування (стягнення) моральної шкоди в сумі 42 400,00 грн - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову повністю, в іншій частині судове рішення залишити без змін. Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що вона постійно, починаючи із 01 травня 2023 року та аж до моменту отримання відшкодування за судовим рішенням, зверталася до відповідача та просила дотримуватись вимог чинного законодавства, забезпечити виконання судового рішення у відповідності до вимог ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», посилалась на скрутний майновий стан, втрату майна через військову агресію, очікування відновлення свого порушеного права тощо. Відповідач усупереч визначеному чинним законодавством терміну виконання рішення суду його не виконав, чим фактично позбавив її права використовувати кошти на свій розсуд, змусив вживати додаткових заходів для налагоджування власних життєвих справ. Вона була змушена протягом тривалого періоду доводити необхідність виконання судового рішення, витрачаючи додатковий час та ресурси, в той час як відповідач мав нічим не обмежену можливість поновити її порушене право, чим зменшити рівень завданих їй моральних страждань, але цим правом не скористався. Забезпечення адекватного та достатнього відшкодування за невиконання або несвоєчасне виконання рішень національних судів є прямим обов`язковим держави. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальністю, презюмується.

Державна казначейська служба України в апеляційній скарзі просила рішення суду скасувати в частині стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 34 806,13 грн інфляційних втрат та 19 771,58 грн трьох відсотків річних та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, в іншій частині рішення суду залишити без змін. Апеляційна скарга мотивована тим, що перерахування коштів за виконавчим листом на користь позивачки здійснено Казначейством в порядку черговості та в межах відкритих асигнувань після виконання виконавчих документів, що надійшли раніше, а саме кошти у сумі 568 000,00 грн у справі № 610/3221/19 перераховані позивачці згідно з платiжною інструкцією вiд 27 червня 2024 року № 1407841. Вказало, що спірні правовідносини не регулюються цивільним законодавством відповідно до частини першої статті 1 ЦК України, отже застосування до них будь-яких положень ЦК України є неможливим. Крім того ані Порядок № 845, ані Бюджетний кодекс України, ані будь-який інший акт законодавства, застосовний до випадків виконання відповідної категорії рішень, не встановлюють для Казначейства строку для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно із судовими рішеннями про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Отже, відсутні підстави вважати, що Казначейство або Держава могли допустили прострочення виконання судового рішення про відшкодування шкоди на користь позивачки. Законодавцем не передбачено асигнувань для виплати інфляційних втрат та трьох відсотків річних після виконання рішення суду про відшкодування шкоди Державою.

18 липня 2025 року через систему «Електронний суд» від представника ОСОБА_1 адвоката Омельницької Т.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу Казначейства, в якому вона просила відмовити у її задоволенні, залишити рішення в оскаржуваній відповідачем частині без змін. Відзив мотивовано тим, що спір, який виник між сторонами, стосується виконання відповідачем від імені Держави ухваленого на користь позивачки судового рішення у цивільній справі, тобто захисту її цивільних прав. Хоча в Законі України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» відсутнє пряме посилання на Державу Україна, яка як боржник за судовим рішенням має дотримуватись його вимог, між тим це не виключає її обов`язку дотримуватись наведеного в ч.6 ст. 4 цього закону граничного строку виконання, а у разі його порушення, нести цивільну відповідальність. Норма ст. 625 ЦК України не містить виключення для держави як боржника. Зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Отже, інфляційні втрати як складова частина грошового зобов`язання слідують юридичній долі самого зобов`язання, а тому їх відшкодування має здійснюватися за тією ж самою бюджетною програмою. Цивільне зобов`язання не може ставитись в залежність від наявності чи відсутності коштів у боржника та/або його можливості чи бажання виконати свій цивільний обов`язок.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Омельницьку Т.В., яка підтримала апеляційну скаргу позивачки, проти скарги відповідача заперечувала, представника відповідача Державної казначейської служби України Климчук Н.І., яка підтримала скаргу відповідача, проти скарги позивача заперечувала, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_1 та ДКСУ задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 10 червня 2021 року, яке залишено без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 05 жовтня 2022 року та постановою Верховного Суду від 07 лютого 2023 року, позовні вимоги ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області в особі голови комісії з припинення, Харківської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Харківській області в особі відділу поліції № 1 Ізюмського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним перебуванням під слідством та судом, задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 504 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними притягненням до кримінальної відповідальності, пред`явленням обвинувачення, визнанням підозрюваним та обвинуваченим, застосуванням запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд та покладанням пов`язаних з ним обмежень свободи, вільного пересування, обрання місця проживання, тобто перебуванням під слідством, 14 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконних затримання і тримання під вартою, та 50 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення арешту на майно, тобто позбавлення можливості вільно користуватися та розпоряджатися майном, а всього 568 000,00 грн (а.с. 15-33 том 1).

Рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 10 червня 2021 року набрало законної сили 05 жовтня 2022 року.

На виконання зазначеного судового рішення Балаклійським районним судом Харківської області 14 листопада 2022 року видано виконавчий лист (а.с. 35 том 1).

05 грудня 2022 року відповідно до п. 35, 36 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року за №845 ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Державної казначейської служби у Харківській області із заявою про виконання судового рішення (а.с. 34 том 1).

27 лютого 2023 року ОСОБА_1 звернулась до Державної казначейської служби України та Головного управління Державної казначейської служби у Харківській області із заявою про надання інформації щодо стану виконання судового рішення (а.с. 56 том 1).

З листа від 02 березня 2023 року за № 04-22/1057 Головного управління Державної казначейської служби у Харківській області вбачається, що позивачку повідомлено про направлення її заяви разом із виконавчим листом та іншими документами до Державної казначейської служби Україні для виконання (а.с. 58 том 1).

Листом Державної казначейської служби України від 03 березня 2023 року № 5-11-11/3833 позивачку повідомлено про те, що з 30 січня 2023 року у Казначействі за бюджетною програмою 3504030 "Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадової і службових осіб" обліковується виконавчий лист Балаклійського районного суду Харківської області по справі № 610/3221/19 про відшкодування шкоди в розмірі 568 000,00 грн. На сьогодні у Казначействі за бюджетною програмою обліковується невиконаних виконавчих документів на суму понад 231,3 млн. грн, які надійшли та зареєстровані раніше виконавчого листа Балаклійського районного суду Харківської області по справі № 610/3221/19. Питання щодо перерахування коштів за виконавчим листом по справі №610/3221/19 розглянеться Казначейством в порядку черговості та в межах відкритих асигнувань після виконання виконавчих документів, що надійшли раніше (а.с. 57 том 1).

У подальшому у період з 01 травня 2023 року до 26 квітня 2024 року позивачка неодноразово зверталася до відповідача із заявами про надання інформації щодо стану виконання рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 10 червня 2021 року у цивільній справі № 610/3221/19, а також просила виплатити інфляційні втрати та 3% річних, та отримувала аналогічні за змістом відповіді щодо проведення виплат у порядку черговості (а.с. 37-56 том 1).

Крім того, 07 червня 2023 року ОСОБА_1 зверталась до Міністерства фінансів України із заявою про виконання судового рішення (а.с. 51 том 1), на яку отримала відповідь від 15 червня 2023 року про те, що судове рішення може бути виконане Державною казначейською службою України в порядку черговості та у разі наявності в державному бюджеті коштів на вказані цілі (а.с. 50 том 1).

28 червня 2024 року на рахунок ОСОБА_1 НОМЕР_1 було зараховано грошові кошти у сумі 568 000,00 грн на виконання виконавчого листа, виданого Балаклійським районним судом Харківської області від 11 листопада 2022 року у справі № 610/3221/19, що підтверджується квитанцією АТ «Ощадбанк» (а.с. 14 том 1).

З наданих відповідачем листів на адресу Міністерства фінансів України убачається, що ДКСУ вживалися заходи щодо своєчасного виконання рішень судів, у т.ч. і за позовом ОСОБА_1 (а.с. 95-102 том 1).

У свою чергу Міністерство фінансів України надавало відповіді ДКСУ щодо відсутності можливості збільшити фінансування за відповідною бюджетною програмою (а.с. 103-110 том 1).

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (частина друга статті 509 ЦК України).

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, але також завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі й інші юридичні факти (частина друга статті 11 ЦК України).

Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між суб`єктом, який таку шкоду завдав, і потерпілим. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

Грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати (див. постанови Великої палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18)).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18) зробила висновок, за яким положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

Судове рішення про стягнення коштів є рішенням про примусове виконання обов`язку в натурі, тобто підтверджує грошове зобов`язання, зокрема те, що виникло у боржника у зв`язку із завданням ним шкоди потерпілому (кредитору) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21).

Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (тут і далі, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження» (далі - рішення суду) та особливості їх виконання.

Відповідно до частини четвертої статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

Частиною першою статті 5 указаного Закону встановлено, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяцівне перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України діє у незміненій редакції з часу набрання чинності цим Кодексом - 01 січня 2004 року. Так само незмінним залишається припис частини першої статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», який не встановлює інший, ніж у частині другій статті 625 ЦК України, розмір процентів.

Велика Палата Верховного Суду вже зауважувала, що стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Тому приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (зокрема деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір, делікт тощо). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачають договір або спеціальний закон, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (див.: постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18, пункти 17, 18, 26, 28), від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18, пункти 21, 22, 25, 42, 45), від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18)).

У постанові від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21 (провадження № 14-91цс22) Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи питання, чи застосовуються положення частини другої статті 625 ЦК України до правовідносин, які виникають внаслідок несвоєчасного виконання підтвердженого рішенням суду грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди, зробила такі висновки:

91. У разі порушення державою-боржником строку виконання судового рішення про стягнення на користь стягувача-кредитора коштів із Державного бюджету України (прострочення виконання підтвердженого судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди) стаття 625 ЦК України та частина перша статті 5 Закону № 4901-VI встановлюють ефективний компенсаторний механізм захисту від такого порушення, дозволяючи кредитору стягнути з держави 3 % річних від вчасно несплаченої за чинним рішенням суду суми й інфляційні втрати за період прострочення виконання цього рішення.

92. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України). Ні Закон № 266/94-ВР, ні Закон № 4901-VI не обмежують дію статті 625 ЦК України на правовідносини щодо прострочення виконання державою-боржником її грошового зобов`язання, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у грошовому еквіваленті судовим рішенням, зокрема не обмежують можливість стягнення інфляційних втрат, які є об`єктивним явищем і не залежать від волі кредитора чи боржника. Крім того, у статті 625 ЦК України немає застережень про те, що її приписи застосовні лише до тих відносин, які не врегульовані іншими нормативно-правовими актами.

93. У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (частина перша статті 5 Закону № 4901-VI). Отже, цей припис не встановлює інший, ніж у частині другій статті 625 ЦК України, розмір процентів річних за прострочення держави-боржника.

94. Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей (частина четверта статті 3 Закону № 4901-VI).

З огляду на цей припис прострочення держави-боржника настає за сукупності таких юридичних фактів: (1) стягувач подав до органу ДКС України виконавчий документ про стягнення з держави коштів; (2) держава за цим виконавчим документом не перерахувала кошти протягом трьох місяців з дня його надходження до органу ДКС України. Тому припис частини другої статті 625 ЦК України щодо юридичних наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання боржником (зокрема державою) поширюється на випадки порушення підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа і включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення.

Інший підхід до визначення моменту початку прострочення держави у спірних правовідносинах (наприклад, ототожнення такого моменту з датою вчинення делікту чи датою набрання законної сили судовим рішенням про стягнення з держави відшкодування) може зумовлювати недобросовісну поведінку стягувача (див.: пункт 99 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2023 року у справі № 420/2411/19 (провадження № 11-422апп21)).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що положення частини другої статті 625 ЦК України застосовуються до спірних правовідносин. Позивачка має право на стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних за невиконання державою грошового зобов`язання, визначеного у рішенні суду.

Тому доводи апеляційної скарги ДКСУ щодо відсутності правових підстав для застосування до цих правовідносин вищезазначених положень цивільного законодавства відхиляються апеляційним судом.

Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду у постановах від 17 січня 2024 року у справі № 757/26216/22-ц, від 16 квітня 2025 року у справі №607/9021/22.

При визначенні початку періоду прострочення державою виконання рішення суду про стягнення коштів із Державного бюджету України суд керувався правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21 (провадження № 14-91цс22), та дійшов висновку, що три проценти річних та інфляційні втрати за прострочення виконання рішення суду слід стягувати не з дати пред`явлення до виконання рішення суду, а з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа (частина четверта статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень») і включно до дня ухвалення судом рішення у цій справі.

Суд першої інстанції правильно встановив, що виконавчий лист у справі № 610/3221/19 прийнято до виконання ГУ ДКС України у Харківській області 30 січня 2023 року, отже, тримісячний строк для виконання рішення суду у справі № 610/3221/19 сплинув 30 квітня 2023 року. Тому днем початку прострочення держави-боржника та нарахування 3 % річних й індексу інфляції за частиною другою статті 625 ЦК України є 01 травня 2023 року, а днем завершення 27 червня 2024 року (переддень повного виконання рішення суд). У цьому періоді було 424 календарних дня прострочення.

На підставі викладеного, перевіривши розрахунок позивачки за вказаний період, суд дійшов законного та обґрунтованого висновку про стягнення з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 інфляційних втрат у сумі 34 806,13 грн та 3% річних у розмірі 19 771,58 грн. Вказані розрахунки відповідачем не спростовано.

Таким чином, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, суд дійшов обґрунтованого висновку, що внаслідок неналежного виконання державою рішення суду про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду, позивачка має право на стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, правильно застосував до спірних правовідносин положення частини другої статті 625 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги ДКСУ про неможливість нарахування та стягнення індексу інфляції та трьох процентів річних у правовідносинах, урегульованих спеціальним законодавством, є необґрунтованими, з огляду на таке.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18, пункт 31,45) відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15 (про те, що правовідносини стосовно виконання судових рішень урегульовані Законом України «Про виконавче провадження» і до них не можна застосовувати приписи про цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України)), а також від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15 (про те, що стаття 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 цього Кодексу не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України за наявності деліктних, а не зобов`язальних правовідносин), та вказала, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення; приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (пункт 45 постанови).

Отже, у разі неналежного виконання (прострочення) державою підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням її грошового зобов`язання перед кредитором до правовідносин щодо прострочення виконання грошового зобов`язання слід застосовувати приписи частини другої статті 625 ЦК України.

Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» не обмежує поширення дії статті 625 ЦК України на правовідносини щодо прострочення виконання боржником (зокрема, державою) його грошового зобов`язання, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у грошовому еквіваленті судовим рішенням, зокрема не обмежує можливість стягнення інфляційних втрат, які є об`єктивним явищем і не залежать від волі кредитора чи боржника. Крім того, у статті 625 ЦК України немає застережень про те, що її приписи застосовуються лише до тих відносин, які не врегульовані іншими нормативно-правовими актами (див. постанови Великої Палати Верховного Суду: від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21 (провадження № 14-91цс22, пункт 92), від 09 листопада 2023 року у справі № 420/2411/19 (провадження № 11-422апп21, пункт 86)).

Вказане спростовує відповідні доводи апеляційної скарги.

Доводи скарги ДКСУ про те, що вона не є боржником, який прострочив виконання грошового зобов`язання, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України). З огляду на цей припис шкоду, завдану органом державної влади чи його посадовими і службовими особами, відшкодовує саме держава.

За змістом частини другої статті 2 ЦК України одним із учасників цивільних відносин є держава Україна. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України).

Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).

За змістом статті 173 ЦК України, яка має назву «Представники держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад», у випадках і в порядку, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, від імені держави за спеціальними дорученнями можуть виступати органи державної влади.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками та набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка самої держави у конкретних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у тих відносинах, у які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу (див. постанови від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (пункти 6.21, 6.22), від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18 (пункти 4.19, 4.20), від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 26), від 15 січня 2020 року у справі № 698/119/18 (пункт 21), від 18 березня 2020 року у справі № 553/2759/18 (пункт 35),від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (пункт 8.5), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 80), від 15 лютого 2022 року у справі № 910/6175/19 (пункт 7.45), від 20 липня 2022 року у справі № 910/5201/19 (пункт 75), від 5 жовтня 2022 року у справах № 923/199/21 (підпункт 8.16) і № 922/1830/19 (підпункт 7.1), від 14 грудня 2022 року у справі № 2-3887/2009 (пункт 55), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 34), від 21 червня 2023 року у справі № 905/1907/21 (пункт 8.5), від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц (пункт 37)).

Відтак, неправильним є розмежовувати відповідальність держави як боржника у деліктних правовідносинах щодо відшкодування завданої нею шкоди у розмірі, підтвердженому в рішенні суду, та відповідальність органу державної влади, який це рішення виконує.

Органи державної влади, зокрема Казначейство, є частиною апарату держави, виконують виключно її завдання та функції, представляють державу у правовідносинах, для участі в яких наділені відповідними повноваженнями та належними державі матеріальними засобами, зокрема і коштами.

Інакше кажучи, у спірних правовідносинах органи держави є представниками її інтересів як боржника за судовим рішенням про відшкодування завданої нею ж шкоди, а не суб`єктами владних повноважень, які здійснюють щодо позивача публічно-владні управлінські функції (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц (пункт 39). Специфіка відносин із виконання таких судових рішень полягає у тому, що держава діє одночасно і як боржник, і як суб`єкт, який уповноважив на виконання відповідного рішення щодо себе певний орган влади, що діє від імені держави-боржника.

Обставина відсутності у відповідача бюджетних коштів також не є підставою для відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 та не звільняє ДКСУ від обов`язку сплати 3% річних та інфляційних втрат.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди, судова колегія зазначає наступне.

Згідно із статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої - п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання та приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження з нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен установити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, установити причинно-наслідковий зв`язок і визначити сумірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (постанова Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі № 464/3789/17).

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання з компенсації моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із цих складових є підставою для відмови у задоволенні позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що: необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №750/1591/18-ц (провадження № 14-261цс19) вказано, що згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується.

Розглянувши дану цивільну справу та оцінивши наявні по справі докази, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_1 не доведено умови та підстави покладення цивільної відповідальності, а саме протиправність дій відповідача та причинний зв`язок між цими діями та спричиненою шкодою, тому підстав для стягнення моральної шкоди немає.

При розгляді саме цієї справи не встановлено факту надмірно тривалого невиконаня відповідачем рішення суду у справі № 610/3221/19, а тому заявлені позивачкою вимоги щодо відшкодування моральної шкоди є необґрунтованими.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 686/7986/21, провадження № 61-16948св21.

Судова колегія звертає увагу, що застосування у цих правовідносинах положень ст. 625 ЦК України за своєю суттю є відшкодуванням позивачці шкоди, спричиненої несвоєчасним виконанням рішення суду. Отже, підстав для стягнення моральної шкоди не вбачається.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційних скарг без задоволення, а судового рішення без змін.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 08 липня 2025 року відстрочено Державній казначейській службі України сплату судового збору за подачу апеляційної скарги на рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 20 травня 2025 року у розмірі 1816,80 грн до ухвалення судового рішення у справі. Оскільки апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишено без задоволення, вказаний судовий збір підлягає стягненню з неї в дохід держави.

ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору, тому в частині її апеляційної скарги судовий збір відноситься за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 20 травня 2025 року залишити без змін.

Стягнути з Державної казначейської служби України (м. Київ, вул. Бастіонна, буд. 6, ) на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1816 (одна тисяча вісімсот шістнадцять) грн 80 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 09 березня 2026 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук