ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 355/430/24

провадження № 61-13460св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Калараша А. А. (судді-доповідача), Петрова Є. В., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 ,

відповідачі: Баришівський відділ державної виконавчої служби Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 , поданою представником ОСОБА_3 , на рішення Баришівського районного суду Київської області від 21 листопада 2024 року, ухвалене під головуванням судді Чальцевої Т. В., та постанову Київського апеляційного суду від 13 серпня 2024 року, ухвалену у складі колегії суддів Болотова Є. В., Музичко С. Г., Сушко Л. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

1. У березні 2024 року ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 , звернулася до Баришівського відділу державної виконавчої служби Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - Відділ ДВС), Акціонерного товариства «Комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») з позовом про зняття арешту з майна.

2. Позов мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 - батько ОСОБА_2 . Після його смерті відкрилася спадщина. Позивач як єдиний спадкоємець за законом звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу з заявою про прийняття спадщини. Під час підготовки документів нотаріус повідомив про наявність запису про існування обтяження у вигляді арешту нерухомого майна, накладеного на підставі постанови про арешт майна, згідно з якою арешт накладено на все нерухоме майно ОСОБА_4 . На час звернення з чим позовом виконавче провадження № НОМЕР_2, в якому був накладений зазначений арешт на нерухоме майно спадкодавця, знаходиться в стані «завершено» закрите та знищене, що позбавляє ОСОБА_2 можливості оскаржити дії державного виконавця у визначеному законом порядку. Натомість, позивач з метою захисту своїх прав як спадкоємця бажає поновити своє порушене право шляхом пред`явлення вимоги про зняття арешту.

3. У зв`язку з цим позивачі просив суд ухвалити рішення, яким зняти обтяження (арешт), вилучивши з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відомості щодо арешту, накладеного на підставі постанови Відділу ДВС від 28 квітня 2020 року, якою обтяжено нерухоме майно ОСОБА_4 .

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх ухвалення

4. Баришівський районний суд Київської області рішенням від 21 листопада 2024 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 13 серпня 2025 року, відмовив у задоволенні позову.

5. Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, керувався тим, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог, оскільки до спадкоємця перейшов обов`язок спадкодавця з погашення заборгованості за кредитним договором, строк для пред`явлення виконавчого листа до виконання був перерваний та відновиться з дня припинення або скасування воєнного стану у країні, а у реєстрі заборон відчужень об`єктів нерухомого майна відсутні відомості, які просить скасувати позивач. Суд апеляційної інстанції у постанові зазначив, що за відсутності доказів виконання заочного рішення Подільського районного суду міста Києва від 09 листопада 2015 року у справі № 758/10427/15 відсутні правові підстави для зняття арешту.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

6. 28 жовтня 2025 року представник ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , за допомогою підсистеми «Електронний суд» надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення Баришівського районного суду Київської області від 21 листопада 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 серпня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

7. Мотивує скаргу тим, що суди першої та апеляційної інстанцій порушили вимоги статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» та статті 1218 ЦК України, а правовий висновок Верховного Суду відсутній щодо застосування цієї норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Доводи інших учасників справи

8. АТ КБ «ПриватБанк» у відзиві на касаційну скаргу зазначає, що враховуючи той факт, що заборгованість за судовим рішенням непогашена, то суди правомірно відмовили у задоволенні вимоги про скасування арешту.. У зв`язку з цим просить суд відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити без змін оскаржувані судові рішення.

Провадження у суді касаційної інстанції

9. Ухвалою від 30 жовтня 2025 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження, витребував справу з суду першої інстанції.

10. Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на порушення судами першої та апеляційної інстанцій статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», а правовий висновок Верховного Суду відсутній щодо застосування цієї норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій фактичні обставини справи

11. Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є власником 1/3 частини садового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

12. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер.

13. Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, до складу якої ввійшла 1/3 частину садового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

14. Спадкоємцем за законом майнових прав померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є його син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Інтереси свого неповнолітнього сина представляє його матір - ОСОБА_5 , яка є колишньою дружиною померлого.

15. У зв`язку із смертю ОСОБА_4 та відкриттям спадщини, позивач, як спадкоємець за законом, звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ігнатова О. В. із заявою про прийняття спадщини та про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Під час підготовки матеріалів спадкової справи до видачі свідоцтва про право на спадщину, приватний нотаріус повідомив позивачу, що при здійсненні запиту та пошуку інформації, щодо зареєстрованого права власності за померлим ОСОБА_4 , в єдиному реєстрі речових прав на нерухоме майно, міститься інформація про державну реєстрацію обтяжень, стосовно особи померлого. Так зокрема, міститься запис про обтяження: реєстраційний номер обтяження 36360845, накладеного на підставі Постанови про арешт майна, серія та номер: НОМЕР_2, виданий 28 квітня 2020 року, обтяжувач: Баришівський РВ ДВС ЦМУМІЮ (м. Київ), ; Особа, майно/права якої обтяжуються: ОСОБА_4 , опис предмета обтяження: все нерухоме майно.

16. Обтяження у вигляді арешту усього нерухомого майна, яке належить померлому, створює позивачу перешкоди у здійсненні права на спадкування. 07 вересня 2016 року було відкрите виконавче провадження ВП № НОМЕР_2 на підставі виконавчого листа № 758/10427/15-ц виданого 18 січня 2016 року Подільським районним судом міста Києва; Боржник: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; Стягувач: ПАТ КБ «Приват банк», про стягнення заборгованості. Виконавче провадження в стані «завершено».

17. 11 травня 2023 року представником позивача направлено заяву-повідомлення про смерть ОСОБА_4 .

18. З метою вирішення питання зняття арешту із спадкового майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 26 грудня 2023 року представником позивача направлено адвокатський запит, щодо надання інформації чи наявна заборгованість у померлого ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) перед ПАТ КБ «Приват банк». У відповідь на адвокатський запит, Відділ ДВС повідомив про відсутність законних підстав щодо надання інформації, що містить банківську таємницю щодо спадкодавця за зверненням спадкоємців або їх уповноважених представників.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, якими керується суд при прийнятті постанови

19. Вивчивши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла такого висновку.

20. Умови і порядок виконання судових рішень, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх в добровільному порядку, на час пред`явлення виконавчого листа, виданого на примусове виконання рішення у справі № 758/10427/15, відкриття 07 вересня 2016 року виконавчого провадження № НОМЕР_2, та накладення арешту на майно боржника були врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», який втратив чинність 05 жовтня 2016 року.

21. Відповідно до частини першої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

22. Аналогічна за змістом норма закріплена у частині першій статті 48 Закону України «Про виконавче провадження», який набрав чинності з 05 жовтня 2016 року.

23. Отже, арешт є початковою стадією виконавчого провадження щодо стягнення заборгованості та звернення стягнення на майно боржника в рахунок погашення заборгованості.

24. Згідно з частиною другою статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент накладення арешту на майно боржника) арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

25. Схожі за змістом приписи містяться у статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції після 05 жовтня 2016 року.

26. Виконавче провадження як сукупність дій, спрямованих на примусове виконання рішень, передбачає застосування арешту майна боржника як засобу, що обмежує можливість відчуження майна боржником із метою його подальшої реалізації у спосіб, передбачений законом.

27. Отже, правовою метою накладення державним (приватним) виконавцем арешту на майно боржника є забезпечення реального виконання рішення, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.

28. Термін «завершення виконавчого провадження» застосовувався у нормі статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції до 05 жовтня 2016 року як узагальнююче поняття процесуальної стадії виконавчого провадження.

29. Відповідно до частини першої статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції до 05 жовтня 2016 року державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно з статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно з статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно з статтею 48 цього Закону.

30. У Законі України «Про виконавче провадження» (чинний на момент розгляду справи судами) відсутня норма, аналогічна нормі частини першої статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній до 05 жовтня 2016 року. Закон України «Про виконавче провадження» в редакції після 05 жовтня 2016 року не містить такого поняття, як «завершення виконавчого провадження», водночас окремо врегульовує виконавчі дії щодо закінчення виконавчого провадження у статті 39 та щодо повернення виконавчого документа стягувачу в статті 37.

31. Частина перша статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції до 05 жовтня 2016 року визначала, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: 1) є письмова заява стягувача; 2) у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; 3) стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, не реалізоване під час виконання рішення; 4) стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа; 5) у результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані за безпосередньої участі боржника); 6) у боржника відсутнє визначене виконавчим документом майно, яке він за виконавчим документом має передати стягувачу, або майно, на яке необхідно звернути стягнення з метою погашення заборгованості (крім коштів), а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; 7) боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи майно боржника, розшук яких здійснювався органами Національної поліції, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку; 8) коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, недостатньо для задоволення вимог стягувача-заставодержателя за виконавчим документом, на підставі якого звернуто стягнення на заставлене майно; 9) наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

32. Аналогічні підстави для повернення виконавчого документа стягувачу визначені і в подальшому в частині першій статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», який набрав чинності з 05 жовтня 2016 року.

33. Правові підстави для повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, у статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції до 05 жовтня 2016 року визначались так: виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, повертається до суду, який його видав, у разі відновлення судом строку для подання апеляційної скарги на рішення, за яким видано виконавчий документ, та прийняття апеляційної скарги до розгляду (крім виконавчих документів, що підлягають негайному виконанню) (частина перша цієї статті); виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, за яким стягувачем є держава, у випадках, передбачених частиною першою статті 47 цього Закону, повертається до органу, який пред`явив виконавчий документ до виконання (частина друга цієї статті).

34. У Законі України «Про виконавче провадження» в редакції до 05 жовтня 2016 року в редакції до 05 жовтня 2016 року на відміну від Закону України «Про виконавче провадження» в редакції після 05 жовтня 2016 року повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, не визначається як окрема підстава завершення виконавчого провадження, а є правовою підставою для закінчення виконавчого провадження (пункт 10 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції після 05 жовтня 2016 року).

35. Виконавче провадження підлягає закінченню у разі: 1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду; 2) визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання; 3) смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва; 3-1) прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; 4) скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; 5) письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі; 6) закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення; 7) визнання боржника банкрутом; 8) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом; 9) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ; 10) направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби; 11) повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону; 12) якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини; 13) непред`явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 51 цього Закону; 14) списання згідно із Законом України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» заборгованості, встановленої рішенням суду, яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа. У випадках, передбачених пунктами 1-6, 8, 9, 11-13 частини першої цієї статті, виконавчий документ надсилається до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав (частини перша та друга статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції до 05 жовтня 2016 року).

36. Підстави для закінчення виконавчого провадження на момент розгляду цієї справи у судах визначені у частині першій статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції після 05 жовтня 2016 року.

37. Отже, як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного (приватного) виконавця не проводяться (див. подібні висновки у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 27 березня 2020 року у справі № 817/928/17, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 січня 2024 року у справі № 569/6234/22).

38. Як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчого документа стягувачу є формами завершення виконавчого провадження, проте вони мають різні правові підстави та відповідно різні правові наслідки.

39. Закінчення виконавчого провадження є стадією виконавчого провадження і передбачає завершення вчинення виконавчих дій щодо примусового виконання рішення в межах відповідного виконавчого провадження. Зміст правових підстав для закінчення виконавчого провадження, визначених частиною першою статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції до 05 жовтня 2016 року (частиною першою статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції після 05 жовтня 2016 року), свідчить про об`єктивну неможливість виконати відповідне рішення у примусовому порядку. На відміну від обставин, що зумовлюють повернення виконавчого документа стягувачу, обставини, які є підставою для закінчення виконавчого провадження, не перестануть існувати в майбутньому.

40. З наведеного слідує і формування наслідків закінченого виконавчого провадження, зокрема, виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочато знову, крім випадків передбачених законом (частина перша статті 40 Закону України «Про виконавче провадження»).

41. Водночас частиною п`ятою статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції до 05 жовтня 2016 року визначено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону (аналогічна норма міститься в частині п`ятій статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції після 05 жовтня 2016 року).

42. Повернення виконавчого документа стягувачу є процесуальною дією державного (приватного) виконавця, яка вчиняється останнім у випадку, коли внаслідок існування певних обставин або дій чи бездіяльності учасників виконавчого провадження неможливо у примусовому порядку виконати відповідне рішення. Разом з цим повернення виконавчого документа стягувачу не свідчить про неможливість примусового виконання рішення взагалі, а лише про таку неможливість у певний момент. Тобто якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення виконавчого документа стягувачу, то останній може повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення.

43. Наслідки завершення виконавчого провадження визначені статтею 50 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції до 05 жовтня 2016 року

44. Відповідно до положень частин першої, другої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції до 05 жовтня 2016 року у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

45. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

46. Схожі за змістом норми містяться у частинах першій, другій статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції після 05 жовтня 2016 року.

47. Аналіз наведених норм права свідчить про те, що законодавець чітко передбачив два випадки, коли державний (приватний) виконавець зобов`язаний зняти арешт з майна боржника, та зазначити про це у відповідній постанові, а саме:

- у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій);

- у разі повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.

48. У цій справі суди встановили, що постановою від 06 вересня 2021 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 заступник начальника Відділу ДВС повернув виконавчий документ стягувачу, оскільки не виявив на рахунках боржника грошові кошти, а також нерухоме майно, за рахунок яких можна здійснити примусове виконання судового рішення. При цьому у постанові вказано, що стягувач не позбавлений можливості повторно пред`явити виконавчий документ в межах строків, встановлених законом.

49. Законодавством не передбачено обов`язку державного (приватного) виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки таке повернення не свідчить про закінчення виконавчого провадження й у такому випадку стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано, протягом встановлених законом строків.

50. Законодавець у Законі України «Про виконавче провадження» в редакції після 05 жовтня 2016 року передбачив випадки, за яких арешт з майна знімається одночасно із поверненням виконавчого документа стягувачу, а саме: стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа; стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення; запроваджено тимчасову адміністрацію банку-боржника, крім рішень немайнового характеру (частина третя статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції після 05 жовтня 2016 року).

51. Враховуючи наведене, повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для зняття арешту з майна боржника (за винятком випадків, передбачених у частині третій статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції після 05 жовтня 2016 року).

52. Такий висновок узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 14 травня 2025 року у справі № 2/1522/11652/11.

53. У цій справі суди не встановили, а заявник не довела, що суди не дослідили докази на підтвердження факту закінчення виконавчого провадження з підстав, визначених частиною першою статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», що відповідно до частини першої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, яка набрала чинності після 05 жовтня 2016 року, є підставою для зняття арешту.

54. З огляду на зазначене колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності правових підстав для зняття обмежень у вигляді накладеного державним виконавцем арешту на все нерухоме майно спадкодавця, набутого позивачем в порядку спадкування і такий висновок узгоджується з чинною правозастосовчою практикою.

55. Доводи касаційної скарги стосовно відсутності правового висновку Верховного Суду щодо застосування статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» колегія суддів відхиляє з огляду на такі міркування.

56. Відповідно до вимог статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У випадках, не передбачених частиною четвертою цього Закону, арешт може бути знятий за рішенням суду.

57. Згідно з вимогами статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

58. Верховний Суд у постанові від 18 травня 2022 року у справі № 642/4263/21 виклав правовий висновок про те, що з позовом про зняття арешту з майна має право звернутися особа, яка не є стороною виконавчого провадження, однак вважає, що її право власності на майно порушене накладеним арештом, натомість сторона, яка є стороною виконавчого провадження, має право поновити порушене накладенням арешту право шляхом оскарження дій державного виконавця у визначеному законом порядку.

59. Аналіз положень Закону України «Про виконавче провадження» та зазначеного правового висновку дає підстави для висновку, що поновлення порушеного права власника майна, який не є стороною виконавчого провадження, шляхом подання позову про зняття арешту відбувається за умови підтвердження належними та достатніми доказами визначених Законом України «Про виконавче провадження» обставин, за яких у державного або приватного виконавців були законні підстави для припинення накладеного ним же арешту на майно.

60. З врахуванням того, що суди визнали безпідставними мотиви позову, а заявник не довів, що суди не дослідили наявні у справі докази на підтвердження підстав, за яких державний виконавець був уповноважений припинити накладений ним же арешт на нерухоме майно боржника, то дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, а підстава касаційного оскарження щодо відсутності правового висновку Верховного Суду щодо застосування статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» та статті 1218 ЦК України такого висновку не спростовує, оскільки зводиться до суб`єктивного тлумачення норми закону, відмінної від чинної правозастосовчої практики.

61. Доводи заявника зводяться до того, що на підставі статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» звернення іншого власника майна, яким ОСОБА_2 став внаслідок переходу до нього прав та обов`язків спадкодавця відповідно до вимог статті 1218 ЦК України, з позовом про зняття арешту з цього майна є безумовною підставою для задоволення судом такої вимоги, колегія суддів відхиляє з огляду на те, що застосування положень статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» відбувається у поєднанні з положеннями цього Закону, які визначають підстави для припинення арешту майна накладеного державним (приватним) виконавцем.

62. Колегія суддів надає оцінку також доводам заявника стосовно неврахування судами першої та апеляційної інстанцій положень статті 1281 ЦК України, відповідно до частин другої та четвертої якої кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги; кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги, та керується такими міркуваннями.

63. На переконання заявника кредитор відповідно до частини четвертої статті 1281 ЦК України не пред`явив вимог до спадкоємців боржника у шестимісячний строк з моменту отримання свідоцтва про право на спадщину, а отже втратив право вимоги щодо стягнення заборгованості, що відповідно вказує на те, що відпала підстава для подальшого існування оспорюваного арешту.

64. Відповідно до вимог частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

65. У цій справі суди розглядали вимоги про зняття арешту з майна на предмет доведеності наявності підстав, визначених Законом України «Про виконавче провадження» для припинення арешту майна, водночас вимога про визнання відсутнім права вимоги у стягувача позивачем не заявлялася та судом не розглядалася, в зв`язку з чим колегія суддів акцентує увагу на відсутності підстав у судів першої та апеляційної інстанцій щодо вирішення питання про наявність чи відсутність права вимоги кредитора до боржника під час розгляду справи у межах позовних вимог про зняття арешту з майна.

66. Інші доводи касаційної скарги не стосуються підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України стосовно відсутності правового висновку Верховного Суду про застосування статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» та статті 1218 ЦК України у подібних правовідносинах, яка стала підставою для відкриття касаційного провадження у справі, та зводяться до незгоди заявника з застосуванням судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, в зв`язку з чим колегія суддів не надає їм оцінку, оскільки неуповноважена відповідно до вимог статті 400 ЦПК України виходити за межі доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

67. З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

68. Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

69. З огляду на вказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновки судів першої та апеляційної інстанцій не спростували.

Щодо судових витрат

70. Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

71. Оскільки Верховний Суд за результатами касаційного перегляду залишив оскаржуване судове рішення без змін, то розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,.

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Баришівського районного суду Київської області від 21 листопада 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. А. Калараш

Є. В. Петров

В. В. Пророк