КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/3346/2026
П О С Т А Н О В А

Іменем України

04 березня 2026 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва, постановлену у складі судді Галагана В.І. 25 вересня 2025 року в м. Києві про відмову у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визначення порядку користування квартирою,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, просив визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 наступним чином: виділити у користування ОСОБА_3 одну житлову кімнату пл. 25,5 кв.м., кладову пл. 2.1. кв.м., лоджію пл. 2.7 кв.м., виділити у користування ОСОБА_1 дві житлові кімнати пл. 16,8 кв.м., 19,6 кв.м. та веранду пл. 4,6 кв.м., в загальному користуванні залишити кухню пл. 14,7 кв.м., санвузол пл. 5,1 кв.м., вбиральню пл. 1,9 кв.м. та передпокій пл. 16,6 кв.м.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 25 вересня 2025 року відмовлено у відкритті провадження в справі.

Позивач ОСОБА_1 у особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просив скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 25 вересня 2025 року і направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на помилковість висновків суду першої інстанції про тотожність позовів, оскільки у справі № 755/15091/21 розглядалася позовна вимога ОСОБА_1 про виділення йому в користування однієї житлової кімнати пл. 25,5 кв.м., кладової пл. 2,1 кв.м., лоджії пл. 2,7 кв.м., а в користування ОСОБА_3 пропонувалося виділити дві житлові кімнати пл. 16,8 кв.м. та 19,6 кв.м., веранду пл. 4,6 кв.м.

Пояснював, що станом на 2001 рік ОСОБА_1 був зареєстрований та проживав у квартирі один, а тому не претендував більше ніж на одну житлову кімнату в своє користування, ініціювавши позовні вимоги про виділення в користування ОСОБА_3 двох житлових кімнат. Станом на даний час підстави і предмет позовних вимог змінилися, що суд першої інстанції залишив поза увагою, оскільки позивач зареєстрований та проживає у даній квартирі вдвох із сином, разом з ними проживає дружина позивача, мати його неповнолітнього сина. Разом із тим, відповідач ОСОБА_3 зареєстрована в квартирі одна і не проживає тривалий час. Самовільно зайняти ще одну кімнату для проживання зареєстрованого в квартирі сина ОСОБА_1 не має правових підстав, також відсутні правові підстави для перегляду рішення Дніпровського районного суду м. Києва в справі № 755/15091/21, тому позивач звернувся до суду з позовом з іншим предметом та з інших підстав.

Підкреслював, що у справі № 755/18655/25 ОСОБА_1 заявлені позовні вимоги про виділення йому в користування двох житлових кімнат та веранди, які на даний час перебувають у користуванні відповідача ОСОБА_3 , тобто позовні вимоги не є тотожними вимогам у справі № 755/15091/21.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що у вересні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, просив визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 наступним чином: виділити у користування ОСОБА_3 одну житлову кімнату пл. 25,5 кв.м., кладову пл. 2.1. кв.м., лоджію пл. 2.7 кв.м., виділити у користування ОСОБА_1 дві житлові кімнати пл. 16,8 кв.м., 19,6 кв.м. та веранду пл. 4,6 кв.м., в загальному користуванні залишити кухню пл. 14,7 кв.м., санвузол пл. 5,1 кв.м., вбиральню пл. 1,9 кв.м. та передпокій пл. 16,6 кв.м.

Позов мотивував тим, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 29 вересня 2020 року в справі № 755/70/19 визнано за ОСОБА_1 та за ОСОБА_3 за кожним право власності на частину квартири АДРЕСА_1 . Згідно з технічним паспортом, квартира є трикімнатна, загальна площа 109,6 кв.м., житлова площа 61,9 кв.м., у тому числі 1 кімната 16,8 кв м., 2 кімната 19,6 кв.м., 3 кімната 25,5 кв.м., кухня 14,7 кв.м., санвузол 5,1 кв.м., вбиральня 1,9 кв.м., передпокій 16,6 кв.м., веранда 4,6 кв.м, кладова 2,1 кв.м., лоджія 2,7 кв.м., усі три кімнаті в спірній квартирі ізольовані.

Згідно витягу з реєстру територіальної громади м. Києва, за адресою квартира АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_3 ,, ОСОБА_1 та його неповнолітній син ОСОБА_4 , 2019 року народження.

Повідомляв, що власник частини квартири ОСОБА_3 за адресою реєстрації не проживає. В квартирі постійно проживають ОСОБА_1 , його неповнолітній син ОСОБА_4 та дружина ОСОБА_5 , з якою ним зареєстровано шлюб 16 листопада 2018 року.

Зазначав, що в зв`язку з неприязними стосунками між співвласниками квартири та невідомим місцем проживання ОСОБА_3 неможливо досягти домовленості в досудовому порядку щодо порядку користування квартирою, яка перебуває в спільній частковій власності.

Вважав, що з метою дотримання прав власності та житлових прав співвласників квартири ним запропоновано визначити порядок користування квартирою з незначним відступленням від відповідності реальних часток ідеальним на користь позивача. Виділення у користуванні ОСОБА_3 однієї житлової кімнати пл. 25,5 кв.м. є меншим від ідеальної частки на 5,45 кв.м., що є незначним відступленням від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність, при цьому необхідно врахувати, що ОСОБА_3 зареєстрована в квартирі, однак не проживає в ній багато років, а ОСОБА_1 , зареєстрований і проживає з неповнолітнім сином і дружиною.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа не може бути безпідставно позбавлена права на захист свого порушеного права, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Відмовляючи у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що суд позбавлений права повторно відкривати провадження щодо вже досліджуваного судом спору з аналогічних підстав, а позивач не вправі одночасно порушити одну й ту ж справу декілька разів, оскільки розгляд і вирішення тотожних справі суперечить загальним принципам правосуддя.

Однак з висновками суду першої інстанції апеляційний суд не може погодитися, враховуючи таке.

Дійсно, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09 листопада 2021 року у справі № 755/15091/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визначення порядку користування квартирою, що є спільною сумісною власністю, позов задоволено.

Виділено ОСОБА_1 у користування одну житлову кімнату: площею 25,5 кв.м, кладову площею 2,1 кв.м. та лоджію площею 2,7 кв.м. у квартирі АДРЕСА_1 . Виділено ОСОБА_3 у користування дві житлові кімнати площею 16,8 кв.м., та 19,6 кв.м., веранду площею 4,6 кв.м. у квартирі АДРЕСА_1 . Місця загального користування:кухню - 14,7 кв.м., санвузол - 5,1 кв.м., вбиральню - 1,9 кв.м., та передпокій - 16,6 кв.м. - залишено у спільному користуванні співвласників квартири.

Звертаючись до суду з позовом у справі № 755/15091/21, ОСОБА_1 мотивував його тим, що спірна квартира АДРЕСА_1 була придбана сторонами у період зареєстрованого шлюбу, та рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 29 вересня 2020 року визнано за сторонами право власності по частині зазначеної квартири. Таким чином сторони є власниками по частини квартири кожен. Спірна квартира складається з трьох ізольованих кімнат: 16,8 кв.м., 19,6 кв.м., 25,5 кв.м., кухня 14,7 кв.м., санвузол 5,1 кв.м., вбиральня 1,9 кв.м., передпокій 16,6 кв.м., веранда 4,6 кв.м., кладова 2,1 кв.м., лоджія 2,7 кв.м. До виникнення спору між позивачем та відповідачем не було досягнуто попередньої домовленості про порядок користування належними на праві спільної часткової власності частинами квартири, у позивача та відповідача регулярно виникають сварки з приводу користування квартирою та по оплаті за житлово-комунальні послуги, що є підставою звернення позивача з даним позовом до суду.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами.

У процесуальному законодавстві закріплена конструкція позовного провадження як певна процедура розгляду і вирішення цивільних справ зі спорів про право цивільне.

Позовному провадженню притаманна позовна форма як модельна, узагальнююча конструкція процедури позовного провадження. Для неї характерні такі ознаки, як наявність матеріально-правової вимоги, яка випливає із порушеного або оспорюваного права сторони і яка підлягає в силу закону розгляду в певному порядку, встановленому законом; наявність спору про суб`єктивне право; наявність двох сторін із протилежними інтересами, які наділені законом певними правомочностями щодо захисту своїх прав, свобод чи інтересів у суді.

Цивільні процесуальні правовідносини персоніфікують учасників цивільного судочинства, визначають їхні права і обов`язки відповідно до процесуальних функцій і гарантії забезпечення справедливого судочинства.

Отже, провадження цивільного процесу - це специфічна модель розгляду цивільної справи, що відбиває предметну характеристику цивільного судочинства з точки зору матеріально-правової природи справ, що розглядаються, специфіку доказування фактів як юридико-фактологічної основи справи та результатів розгляду справи, які відбиваються у процесуальних актах - певного роду документах.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18) зазначено, що «позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) вказано, що «предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу».

Матеріально-правова вимога позивача повинна спиратися на підставу позову. Підставою позову визнаються обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Цими обставинами можуть бути лише юридичні факти, тобто такі факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки: виникнення, зміну чи припинення правовідносин (постанова Верховного суду від 06 липня 2022 року у справі № 932/15395/19-ц, провадження № 61-20127св21).

Разом із тим, суд першої інстанції безпідставно усунувся від перевірки відповідності критеріїв тотожності позовів та не надав належної оцінки доводам ОСОБА_1 в даному позові, що позивач зареєстрований та проживає у даній квартирі вдвох із сином, разом з ними проживає дружина позивача, мати його неповнолітнього сина, в той час як відповідач ОСОБА_3 зареєстрована в квартирі одна і не проживає тривалий час, а також залишив поза увагою зміст його позовних вимог.

Відмовляючи у відкритті провадження в справі, суд першої інстанції не звернув уваги, що ОСОБА_1 , звертаючись до суду із вказаним позовом, змінив не лише підстави, а й предмет позову, тобто позовні вимоги у справі № 755/15091/21 та у справі, яка переглядається, не є тотожними.

Судом першої інстанції не надано належної оцінки тому, що в якості підстави у позові в справі № 755/15091/21 зазначались обставини, що мали місце в 2021 році, а обставини цієї виникли в 2025 році, та не враховано, що між сторонами склалися триваючі правовідносини, пов`язані з користуванням спірною квартирою, а отже відсутні підстави для відмови у відкритті провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 184 ЦПК України.

Звернувшись до суду з позовом у справі, що переглядається, позивач навів хоча близькі за змістом, проте відмінні фактичні підстави позову, які не є тотожними тим, що наведені у справі №755/15091/21, а отже, відсутня повна тотожність позовів у цих справах, крім того, предмети позовів ОСОБА_1 у даних справах є різними, оскільки позивач просив виділити йому та відповідачу в користування різні (нетотожні) житлові приміщення, ніж у 2021 році.

Тобто зазначені позови як за їх підставою, так і за предметом не можна безумовно вважати тотожними.

Таким чином, постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження, суд першої інстанції безпідставно усунувся від повної та всебічної перевірки, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) позивач просив про захист свого права при зверненні до суду в 2021 році, та які вимоги при цьому зазначив у позові, а отже, не провів належного порівняльного аналізу обох позовів, та дійшов безпідставного висновку про те, що у провадженні суду є спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих же підстав.

Апеляційний суд враховує та погоджується зі слушними аргументами апеляційної скарги щодо відмінності позовів, згідно яких станом на 2001 рік ОСОБА_1 був зареєстрований та проживав у квартирі один, а тому не претендував більше ніж на одну житлову кімнату в своє користування, ініціювавши позовні вимоги про виділення в користування ОСОБА_3 двох житлових кімнат; на даний час підстави позову змінилися, оскільки позивач зареєстрований та проживає у даній квартирі вдвох із сином, разом з ними проживає дружина позивача, мати його неповнолітнього сина, в той час як відповідач ОСОБА_3 зареєстрована в квартирі одна і не проживає тривалий час; у справі № 755/18655/25 ОСОБА_1 заявлені позовні вимоги про виділення йому в користування двох житлових кімнат та веранди, які на даний час перебувають у користуванні відповідача ОСОБА_3 , тобто позовні вимоги не є тотожними вимогам у справі № 755/15091/21.

Враховуючи наведене, висновки суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі, яка переглядається, з підстав, передбачених пунктом 2 частини першої статті 185 ЦПК України, є передчасними та помилковими.

Разом із тим, суду належить надати оцінку обґрунтованості позову про визначення порядку користування майном, з урахуванням ухваленого рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 листопада 2021 року, під час ухвалення рішення по суті справи.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України, оскільки ухвала, що перешкоджає подальшому провадженню, постановлена за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи та із порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 25 вересня 2025 року про відмову у відкритті провадження скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 05 березня 2026 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.