Справа № 462/4182/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 березня 2026 року м. Львів

Залізничний районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Мруць І.С.

за участю секретаря судового засідання Булавки Х.Н.,

справа №462/4182/25

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа Залізничний відділ ДРАЦС у м.Львові,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у судовому засіданні в залі суду в м.Львові справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Залізничний відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м.Львові про визнання батьківства,

за участю представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 ,

встановив:

представник позивачки звернулася до суду із позовом, у якому просила, із врахуванням усунутих недоліків, визнати ОСОБА_2 батьком дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зобов`язати Залізничний відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м.Львові внести зміни до книги реєстрації народжень; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 в розмірі частки з усіх видів заробітку (доходу) але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з дня подання позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття; стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання у розмірі частки зі всіх доходів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дати подання позову до досягнення ОСОБА_4 трьох років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обґрунтування позову покликається на те, що позивачка познайомилась із відповідачем близько двох років тому. Оскільки ОСОБА_2 на той час був мобілізований, то їхні стосунки були на відстані, із поїздками один до одного. Після того, як позивачка завагітніла, відповідач підтримував її, однак не приїжджав та не відвідував, посилаючись на службу безпосередньо в зоні бойових дій, а також перебування на лікуваннях. Після народження доньки, відповідач повідомив, що зробить усе можливе, щоб приїхати та подати заяву (як батько) для виготовлення свідоцтва про народження на їх спільну доньку. Проте ці поїздки постійно переносились через різні підстави, які зазначав відповідач, тому позивачка самостійно звернулася до органів РАЦС за видачею свідоцтва про народження дитини. Відповідно по батькові дитину було записано ОСОБА_5 . На даний час донька проживає із позивачкою та знаходиться на її матеріальному утриманні, відповідач є працездатною особою, проходить службу, є матеріально забезпеченим та має можливість надавати допомогу, однак таку не надає. Просить позов задоволити.

Ухвалою від 22.07.2025 року позовну заяву залишено без руху, та в подальшому недоліки усунено.

Ухвалою судді Залізничного районного суду від 25.07.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання.

15.09.2025 року відповідач надіслав до суду заяву про визнання позову, у якій зазначив, що з вимогами, викладеними у позовній заяві погоджується повністю, просить визнати батьківство за ним ОСОБА_2 над ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та призначити аліменти на утримання неповнолітньої до досягнення повнолітття. Судове засідання просив проводити без його участі.

Ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 29.09.2025 року у справі призначено судово-генетичну експертизу, на вирішення експерта поставлено питання: чи є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , біологічним батьком малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

19.12.2025 року матеріали справи повернуті до суду із повідомленням про неможливість проведення експертизи у зв`язку із неявкою ОСОБА_2 до Львівського НДЕКЦ МВС 11.12.2025 року у визначений експертом час, що унеможливило відібрання зразків букального епітелію для проведення молекулярно-генетичної експертизи.

Ухвалою суду від 29.01.2026 року підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду.

В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала. Пояснила, що після того як вона завагітніла, відповідач обіцяв їй приїхати, однак до народження дитини не приїхав, тому вона зареєструвала дитину сама. Також вона дізналася, що відповідач одружений, та має дитину від попереднього шлюбу. Зараз доньці позивачки 11 місяців. Відповідач востаннє бачив дитину на свято Миколая, ІНФОРМАЦІЯ_4 . Він є військовослужбовцем, на даний час перебуває в Стрию. Про необхідність прибуття до експерта відповідач знав, однак у день експертизи повідомив, що він не приїде, тому що його не відпустять.

Позивачка також зазначила, що просила відповідача звернутися до органів РАЦС для внесення змін до відомостей про народження дитини в позасудовому порядку, він обіцяв зробити це та не пішов.

В позивачки є також старша донька, якій 17 років, та батьки, які були свідками їх відносин із відповідачем.

Представник позивачки у судовому засіданні позов підтримала, покликаючись на мотиви такого, який просить задовольнити. Зазначила, що фактично позивачка та відповідач вели спільне господарство, оскільки ОСОБА_1 неодноразово перераховувала кошти на різні потреби ОСОБА_2 і навпаки. Додатково пояснила, що конфлікти у відповідача з позивачкою виникли через позовну вимогу про стягнення аліментів на утримання позивачки, як матері дитини до трьох років, які він не погоджувався платити.

Просить врахувати, що відповідач ухилився від проходження експертизи, а відтак суд може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена. Вважає недоцільним допит свідків, оскільки, на її думку, у справі достатньо доказів для ухвалення рішення.

Відповідач ОСОБА_2 та представник третьої особи Залізничного відділу ДРАЦС у м.Львові до суду не з`явилися, були належно повідомленими про час та місце розгляду справи, відтак суд вважав за можливе розглядати справу у відсутності цих осіб.

Заслухавши пояснення позивачки та її представника, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 1 - 4 ст. 12 ЦПК України).

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зі змісту ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність достатності.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено наступне.

Згідно копії свідоцтва про народження ОСОБА_4 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 та у свідоцтві про народження серія НОМЕР_1 , виданому 24.04.2025 року її батьками зазначено ОСОБА_6 та ОСОБА_1 (а.с.10).

Відповідно до Витягу №4 від 24.04.2025 року реєстрацію актового запису про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , здійснено із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч.1 ст135 Сімейного кодексу України (а.с.11).

Згідно копії свідоцтва про народження ОСОБА_1 є також матір`ю ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.16).

На підтвердження доводів свого позову позивачка долучила до заяви копії скріншотів листування, копії виписок з рахунків, копії своїх письмових пояснень та пояснень ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (а.с.17-104).

Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (стаття 7 Конвенції про права дитини).

Згідно з ч. 2 ст. 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.

Походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану (ч. 1 ст. 126 СК).

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 3 ст. 128 СК України, за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до ст.135 СК України, при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Відповідно до пункту 4 Постанови Пленуму ВСУ №3 від 15 травня 2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", справи про визнання батьківства суд розглядає у позовному провадженні. Спір про походження дитини від осіб, які не перебувають у шлюбі між собою і не подали в державні органи реєстрації актів цивільного стану (далі - органи РАЦС) спільної заяви про реєстрацію їх як батьків, суд може вирішувати за заявою про визнання батьківства, поданою: одним із батьків; особою котра вважає себе батьком; опікуном (піклувальником) дитини; іншою особою, на утриманні якої вона перебуває; самою дитиною, яка досягла повноліття.

Рішення щодо визнання батьківства має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено). Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ст. 212 ЦПК, згідно з якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.

Отже, сімейне законодавство України не визначає будь-яких особливостей щодо предмета доказування у даній категорії справ. Доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, а також інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі ст.129 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи.

Верховний Суд роз`яснив, що для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства (постанова Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №591/6441/14-ц).

Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття. Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір`ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї.

Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги.

Підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи.

Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (Калачова проти Російської Федерації N 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року).

У справі, що розглядається, судом було призначено судову генетичну експертизу, однак справу повернуто суду із відміткою про неможливість виконання експертного дослідження у зв`язку із неявкою відповідача.

У разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні (ст.109 ЦПК України).

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими, електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Докази повинні були належним, допустимими, достовірними і достатніми.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ст.12 ЦПК України).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених чинним цивільно процесуальним законом (ст.81 ЦПК України).

Обов`язок з доказування потрібно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним ніж протилежний.

У справі, що розглядається судом позивачка не довела тих обставин, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, та відповідно до статей 12, 13 ЦПК України, не підтвердила зазначені нею обставини відповідними доказами, не просила про допит свідків, не надала інших належних доказів на підтвердження родинного зв`язку ОСОБА_2 із дитиною ОСОБА_4 .

Сам факт наявності переписки між сторонами та здійснення грошових переказів між ними, за умови неподання інших доказів на підтвердження факту батьківства, та відсутності висновку судової експертизи, не може бути підставою для задоволення позовних вимог в цій частині.

Суд також не вправі, в такому випадку, покласти таке в основу свого рішення лише визнання позову відповідачкою, не дослідивши при цьому інших доказів на підтвердження обставин, на які вона посилається.

За таких обставин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в цій частині у зв`язку із недоведеністю.

За ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Оскільки позовні вимоги про стягнення аліментів є похідними від вимоги про встановлення батьківства, то в цій частині позову також слід відмовити.

Судовий збір слід залишити за позивачем.

Керуючись ст. 10-13, 81, 141, 258-259 ЦПК України, ст. 170 СК України, суд

ухвалив:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Залізничний відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м.Львові про визнання батьківства відмовити.

Сплачений судовий збір - залишити за позивачкою ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів учасниками справи до Львівського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 );

відповідач ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 );

третя особа Залізничний відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м.Львові (місце знаходження місто Львів, вулиця Новий Світ, будинок №22, ).

Повний текст судового рішення складено 09 березня 2026 року.

Суддя: /підпис/ І.С. Мруць