"06" березня 2026 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:
головуючої судді - Марфіної Н.В.,
за участі секретарів - Лазоришин А.В., Мовчан А.С.,
позивача - ОСОБА_1 ,
представника позивача - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, -
02.07.2025 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідачки про стягнення заборгованості за договором позики, в якому просить стягнути з відповідачки на свою користь заборгованість за договором позики від 13.08.2018 року у загальному розмірі 11435491тгрн. 27 коп.
Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 13.08.2018 року між позивачем, як позикодавцем, та відповідачкою, як позичальницею, був укладений договір позики, за яким позивач передав, а відповідачка отримала у власність грошові кошти в сумі 10937800,00 грн., що на момент підписання договору було еквівалентно 400000,00 доларів США. Передачу грошей було здійснено до підписання договору, про що зазначено у договорі та підтверджено підписом відповідачки на зазначеному договорі. Договір позики є реальним, дійсним та підлягає обов`язковому виконанню. Згідно умов договору, остаточний розрахунок щодо повернення суми позики мав бути здійснений відповідачкою до 01.03.2025 року. В порушення умов договору відповідачка своїх зобов`язань щодо повернення суми позики не виконала, у зв`язку із чим позивач вимушений звернутись до суду. Оскільки відповідачка порушила умови договору щодо повернення позики, з неї має бути стягнуто суму позики в сумі 10937800,00 грн. Також позивач посилаючись на положення ст. 625 ЦК України зазначає, інфляційні витрати за простроченою сумою позики склали 387114,61 грн., а три відсотки річних становлять 110576,66 грн., які також мають бути стягнені з відповідачки на користь позивача.
Ухвалою суду від 10.07.2025 року відкрите провадження у справі і призначений розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання.
Ухвалою суду від 24.07.2025 року частково задоволено заяву сторони позивача про забезпечення позову.
Ухвалою суду від 17.10.2025 року закрите підготовче провадження у справі і призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.
Я убачається з матеріалів справи, відповідачка неодноразово викликалась до суду, однак жодного разу не з`явилась, причини неявки суду не повідомила, відзиву на позовну заяву не подала.
Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
За змістом ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання ; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
В судовому засіданні позивач та його представник не заперечують проти заочного розгляду справи та ухвалення у справі заочного рішення, а тому у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд постановив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення.
В судовому засіданні позивач підтримав вимоги своєї позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити і додатково пояснив суду, що окрім спірної суми позики, він надавав і інші кошти в борг, але вони були меншими, документальних договорів позики за ними не оформлювалось та й раніше кошти позивачу повертали. Позивач пояснив, що він мав деякий спільний бізнес з чоловіком відповідачки і тому надав такі кошти останній за нотаріально посвідченим договором. Позивач зазначає, що є засновником ТОВ «Укрсплав» і в час надання позики він мав необхідну позичальнику суму коштів готівкою, оскільки це були кошти на закупівлю металобрухту. Кошти були передані в гривні і жодної копійки відповідачка не повернула. Позивач вказує, що після настання строку повернення коштів він дзвонив і їздив до позичальниці, але на зв`язок вона не виходить. Після початку повномасштабного вторгнення рф відповідачка зовсім пропала, можливо разом з чоловіком виїхали за кордон, але позивачу про це точно не відомо.
Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити та пояснив суду, що 13.08.2018 року був укладений договір позики, який був нотаріально посвідчений і відповідачці було передано в позику 10937800,00 грн. Кошти передавались у гривні. Відповідачка мала повернути позику до 01.03.2025 року, однак ні повністю, ні частково суми позики не повернула. Сторона позивача вчиняла спроби вирішити питання повернення коштів у позасудовому порядку, однак такі спроби не призвели до позитивного результату, тому позивач звернувся до суду. На думку представника позивача, положення ст. 625 ЦК України під час дії в Україні воєнного стану мають застосовуватись.
Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх взаємозв`язку і сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що 13.08.2018 року між позивачем, як позикодавцем, та відповідачкою, як позичальницею, був укладений нотаріально посвідчений договір, за яким: 1. Позичальник отримав від позикодавця, а позикодавець передав позичальнику грошові кошти в сумі 10937800,00 грн., що еквівалентно 400000,00 доларів США. передачу грошей було здійснено до підписання цього договору; 2. Сторони за цим договором домовились про те, що: договір позики є безвідсотковим; остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 01.03.2025 року.
Оригінал вказаного договору позики був оглянутий в судовому засіданні, з нього зроблено копію та вірність копії засвідчено підписом судді, а оригінал повернутий позивачу.
Судом встановлено, що на договорі позики не містить будь-яких записів, відміток тощо про повне або часткове повернення коштів за цим договором.
Відповідно до положень ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Згідно ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини.
Стаття 3 ЦК України визначає, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема: 3) свобода договору; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.
За змістом ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Статтею 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч.ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України).
Вивчивши зміст укладеного між сторонами договору та встановивши обставини справи, суд дійшов висновку, що між позивачем (як позикодавцем) та відповідачем (як позичальником) дійсно склались відносини, що випливають із договору позики, при цьому кошти позичальником не повернуті ні повністю, ні частково, адже у позичальника наявний оригінал договору позики, жодних відомостей про повернення коштів договір не містить, як відсутні і будь-які інші документи на підтвердження повного або частково повернення грошей. Твердження сторони позивача про неповернення позики відповідачем не спростовані.
Зміст укладеного між сторонами спору правочину свідчить про укладення між ними саме договору позики.
Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Отже, наявність оригіналу договору позики у позивача (кредитора) свідчить про те, що боргове зобов`язання у відповідача виникло перед позивачем та не виконане позичальником.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).
За наведених обставин суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача основної суми боргу за договором позики в сумі 10937800,00 грн.
Стосовно вимог позивача про стягнення інфляційних нарахувань та 3% річних від простроченої суми відповідно до положень ст. 625 ЦК України, суд дійшов наступного висновку.
Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Разом з цим, положеннями пункту 18 «Прикінцевих та Перехідних положень» ЦК України визначено, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Оскільки із матеріалів справи убачається, що розрахунок трьох відсотків річних та інфляційних втрат здійснений стороною позивача за період дії в Україні воєнного стану, вимоги позивача про стягнення коштів відповідно до положень ч. 2 ст. 625 ЦК України не підлягають до задоволення згідно правил, встановлених пунктом 18 «Прикінцевих та Перехідних положень» ЦК України.
Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України суд здійснює розподіл судових витрат пов`язаних зі сплатою судових зборів за подання позовної заяви до суду та заяви про забезпечення позову пропорційно до частини задоволених позовних вимог та вимог за заявою про забезпечення позову.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 280, 281, 353, 354 ЦПК України, ст.ст. 3, 6, 11, 202, 509, 526, 530, 545, 625, 627, 629, 1046, 1047, 1049, п. 18 «Прикінцевих та Перехідних положень», суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 13.08.2018 року у сумі 10937800 (десять мільйонів дев`ятсот тридцять сім тисяч вісімсот) грн. 00 коп.
В іншій частині позову - відмовити.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Повний текст рішення суду складений 06.03.2026 року.
Учасники справи:
Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );
Відповідач - ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ).
Суддя -