Справа №479/1231/24
Провадження №2/479/17/26
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

03 березня 2026 року смт.Криве Озеро

Кривоозерський районний суд Миколаївської області

в складі: головуючого судді Репушевської О.В.,

за участі: секретаря судового засідання Добровольської І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт.Криве Озеро у порядку загального позовного провадження цивільну справу №479/1231/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рохманова Оксана Володимирівна, Товариство з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Корнацьких", про визнання недійсним договору купівлі-продажу,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

представники позивача: адвокат Кравченко О.О., за ордером серія ВЕ №1128199

від 17 серпня 2024 року,

адвокат Чобану В.В., за ордером серія ВЕ №1148120

від 03 березня 2025 року,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

представник відповідача

ОСОБА_2 адвокат Рябченко К.П., за ордером серія ВЕ №1135299

від 25 жовтня 2024 року,

представник відповідача

ОСОБА_3 адвокат Іванченко О.О., за ордером серія АІ №1570559

від 25 липня 2024 року,

треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рохманова О.В., Товариство з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Корнацьких",

в с т а н о в и в :

Позивач в особі представника звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рохманова О.В., ТОВ "Агрофірма Корнацьких", про визнання недійсним договору купівлі-продажу. Свої вимоги мотивував тим, що позивач була власником земельної ділянки площею 4,9382 га, з кадастровим номером :02:000:0163, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану в межах території Багачівської сільської ради Миколаївської області (колишній Кривоозерський район). Позивач дізналась, що 30 квітня 2024 року за довіреністю ОСОБА_3 від її імені уклав договір купівлі-продажу зазначеної вище земельної ділянки з ОСОБА_2 .. Даний договір купівлі-продажу зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності 30 квітня 2024 року, номер відомостей про речове право: 54818773. Як на підставу для задоволення позовних вимог, позивач посилається на ту обставину, що продаж належної йому земельної ділянки відбувся з порушенням норм діючого законодавства, оскільки свого дозволу на продаж земельної ділянки вона не надавала, будь-яких розпоряджень на продаж землі жодній особі не давала та нікого не вповноважувала на вчинення дій даного характеру. Вважає, що представник ОСОБА_3 з власної ініціативи розширив надані йому повноваження, згідно доручення, виданого позивачем ще 10 жовтня 2003 року, не погодив таке розширення з позивачем і не отримав схвалення від останньої, що є підставою для визнання такого правочину недійсним та скасування рішення про його державну реєстрацію.

В судове засідання представник позивача не з`явився, про час та дату розгляду справи, причини неявки не повідомила.

Представник відповідача ОСОБА_2 до суду не з`явилась, надіслала заяву про розгляд справи за її відсутності, з підстав, вказаних у відзиві, просила відмовити в задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача ТОВ "Агрофірма Корнацьких" до суду не з`явився, надіслав заяву про розгляд справи за його відсутності, з підстав, вказаних у відзиві, просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд на підставі ст.13 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Судом встановлено, що відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії МК №088120, виданого 30 вересня 2023 року Кривоозерською райдержадміністрацією, ОСОБА_1 був власником земельної ділянки площею 4,96 га, кадастровий номер: :02:000:0163, розташовану в межах території Багачівської сільської ради з цільовим призначенням - ведення товарного сільськогосподарського виробництва(а.с.12).

Земельна ділянка з кадастровим номером :02:000:0163, площею 4,9382 га, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована в межах Багачівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області (колишній Кривоозерський район), на даний час, належить на праві власності ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 561, виданий 30 квітня 2024 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рохмановою О.В., що підтверджено даними Витягу з Державного реєстру речових прав, номер відомостей про речове право: 54818773(а.с.12).

Зі змісту вказаного договору купівлі-продажу вбачається, що продавцем даної земельної ділянки був позивач ОСОБА_1 від імені якої діяв ОСОБА_3 на підставі довіреності, посвідченої Цихонею В.А., приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області 10 жовтня 2003 року за реєстровим №8376, покупець ОСОБА_2 , від імені якої діє ОСОБА_4 , на підставі довіреності, посвідченої Ткаченко Н.В., приватним нотаріусом Первомайського районного нотаріального округу Миколаївської області 08 січня 2024 року, за реєстровим №6(а.с.22-42).

Представник позивача вказує, що зазначений договір купівлі-продажу є недійсним, оскільки під час його укладення Повірений не погоджував з позивачем умов продажу земельної ділянки і діяв на власний розсуд, так як у нього повноважень згідно змісту довіреності на продаж не було. Позивач надала повіреним право представляти її інтереси з питань, які стосуються її як власника земельної ділянки, на які законодавством України не встановлені будь-які обмеження. Крім того, повірений ОСОБА_3 діяв виключно у власних інтересах та вчинив правочин купівлі-продажу в своїх інтересах.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною першою статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За нормами частини третьої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Главою 17 ЦК України унормовано правовідносини представництва при здійсненні правочинів.

Згідно з частиною третьою статті 244 ЦК України довіреність є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Отже, односторонній правочин є дією однієї сторони, яка створює обов`язки лише для особи, яка видала довіреність. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє (частини перша, друга статті 238 ЦК України).

При цьому, якщо представник вчинив правочин не в інтересах довірителя, а у своїх власних, то це є підставою для визнання такого правочину недійсним. Правило, передбачене частиною третьою статті 238 ЦК України, покликане гарантувати інтереси особи, яку представляють, від можливих зловживань з боку представника.

За загальним правилом довірена особа, яка виступає від імені довірителя, зобов`язана діяти в її інтересах добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Правочин завжди має вчинятися в інтересах сторони, яку представляють. З метою забезпечення інтересів цієї особи представнику заборонено вчиняти представницький правочин у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є. При цьому, словосполучення «у своїх інтересах» необхідно розуміти таким чином, що представник не може вчиняти від імені особи, яку він представляє, правочин щодо себе особисто (тобто бути стороною цього правочину) або іншим шляхом на шкоду інтересам довірителя, у тому числі на користь інших осіб, включаючи і тих, представником яких він одночасно є.

Відповідно до доручення, зареєстрованого в реєстрі за №8376, та посвідченого приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області Цихонею В.А. 10 жовтня 2003 року ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ТОВ "Агрофірма Корнацьких", ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , представляти її інтереси в усіх установах, підприємствах та організаціях незалежно від їх форм власності та підпорядкування, галузевої належності з питань, зокрема: вчиняти всі дозволені законодавством правочинів по розпорядженню, користуванню земельною ділянкою (продавати, міняти, здавати в оренду, заставляти, вносити до статутного фонду товариств тощо), визначати у кожному випадку суттєві умови договору, подавати від її імені заяви, розписуватись за неї, отримувати гроші, майно покладеним договорам, вчиняти всі інші дії в межах та обсязі, передбачених чинним законодавством України для такого роду повноважень(а.с.38).

На виконання ухвали суду від 03 грудня 2024 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рохмановою О.В. надано матеріали нотаріальної справи щодо посвідчення договору купівлі-продажу №561 від 30 квітня 2024 року земельної ділянки з кадастровим номером: :02:000:0163, площею 4,9382 га, а також інші документи нотаріальної справи, на підставі яких відбувся перехід права власності на земельну ділянку від ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (а.с.85-209).

З вказаних матеріалів вбачається, що при укладенні спірного договору нотаріусу був наданий оригінал доручення від 10 жовтня 2003 року, виданої позивачем ОСОБА_1 .. Перед посвідченням договору встановлено особи представників, перевірено їх повноваження, перевірено належність ОСОБА_1 відчужуваної земельної ділянки, зокрема, перевірено оригінали документів на землю, інформацію про наявність відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно, встановлено відсутність обтяжень таких прав та будь-які заборон щодо майна в Державному реєстрі речових прав, установлено відсутність в державних реєстрах інформації про перебування відчужуваного за цим договором майна та/або коштів ОСОБА_1 під податковою заставою. Окрім того, у відповідних реєстрах було перевірено дійсність довіреності, на підставі якої діяв ОСОБА_3 .. ОСОБА_2 повністю виконано зобов`язання щодо оплати вартості земельної ділянки, сплачено ринкову вартість земельної ділянки. Розрахунки за Договором здійснено в безготівковому порядку відповідно до вимог закону. Право власності ОСОБА_2 на землю у встановленому порядку зареєстровано.

У випадку набуття добросовісним набувачем права власності на майно, якщо попередній власник майна вважає, що майно відчужене особою (у т.ч. представником), яка не мала на це права (повноважень), він може звернутися до суду із позовом до добросовісного набувача про витребування майна з чужого незаконного володіння (статті 330, 388 ЦК України).

Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно було відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього.

Добросовісність набуття в розумінні статті 388 ЦК України полягає в тому, що майно придбавається не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Отже, можливість витребування майна з володіння іншої особи законом поставлено у залежність, насамперед, від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є власник майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна: оплатно чи безоплатно.

Відповідно до статті 388 ЦК України, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач) не може бути витребуване у добросовісного набувача (постанова Верховного Суду від 20.03.2019 в справі №521/8368/15-ц).

Згідно частини 5 статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто набувач майна вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20листопада 2018 року у справі №907/50/16).

Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 року у справі №488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням (постанова Великої Палата Верховного Суду від 14.12.2022 у справі №461/12525/15-ц).

Слід наголосити, що пунктом 3 частини 1 статті 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що добросовісний набувач не знав та не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з його волі.

Натомість, суд вважає, що спірний Договір повністю відповідає чинному на момент його укладання законодавству, а ОСОБА_1 у свою чергу, позбавлена можливості стверджувати, що земельна ділянка вибула з її володіння поза волею. Оскільки сама ОСОБА_1 не тільки видав ОСОБА_8 . Доручення, яким передбачено повноваження повіреного вчиняти правочини щодо належного йому майна, але й всіляко сприяв укладанню цього Договору. Зокрема, ОСОБА_1 передала ОСОБА_8 необхідні для укладання Договору оригінали документів, не чинила жодних перешкод укладанню цього Договору, наприклад, шляхом надсилання листів повіреним про припинення довіреності, шляхом скасування доручення у нотаріуса тощо, що свідчить про дозвіл (згоду) ОСОБА_1 на укладання спірного Договору.

Згідно доручення ОСОБА_8 як представник ОСОБА_1 був наділений усім обсягом повноважень, необхідним для вчинення від імені нього правочинів щодо розпорядження спірною землею.

З наявних доказів у справі, судом встановлено, що видане ОСОБА_1 доручення не було скасовано позивачем, було чинним на день укладання Договору, що свідчить про згоду позивача з усіма діями, які вчиняв повірений протягом терміну дії доручення.

ОСОБА_2 було вжито усіх можливих заходів, проявлено розумну обачність для з`ясування правоздатності продавця в особі його представника на вчинення правочину із відчуження землі.

Наявні в справі докази засвідчують, що ОСОБА_2 добросовісно виконано всі умови відплатного договору купівлі-продажу земельної ділянки, сплачено визначену договором ціну, всі грошові зобов`язання виконані у повному обсязі у визначених законом формі та порядку.

Тобто, договір купівлі-продажу земельної ділянки є відплатним в розумінні ст.ст.330, 388 ЦК України. Правочин повністю відповідав намірам сторін, від імені яких діяли представники, наділені необхідними для укладення такого договору повноваженнями.

Верховний Суд послідовно висловлюється щодо неприпустимості позбавлення добросовісного набувача права власності на майно.

У постанові від 02 серпня 2023 року у справі №308/8629/19 Верховний Суд дійшов висновку, що при розгляді справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України в поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод "…суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном, як про це зазначала раніше Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 листопада 2018 року у справі №488/6211/14-ц, а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням".

Втрата добросовісним набувачем свого статусу суперечить статті 388 ЦК України та призводить до позбавлення його майна, що змушує добросовісного набувача самостійно шукати способи відшкодування своїх втрат. Це, на погляд Суду, є неприпустимим, оскільки покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар, про що йдеться, зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі №925/1351/19.

Тому виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу, в зв`язку з чим в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

У зв`язку з відмовою в задоволенні позову судові витрати по справі, відповідно до положень ст.141 КПК України, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст.12, 81, 259, 263 265, 352 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рохманова Оксана Володимирівна, Товариство з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Корнацьких", про визнання недійсним договору купівлі-продаж, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду протягом п`ятнадцять днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03 березня 2026 року.

Суддя :