КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/3061/2026
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2026року місто Київ

справа № 357/1765/21

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Рейнарт І.М.

за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 серпня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Ярмоли О.Я., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності та його поділ,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року позивач ОСОБА_2 звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до відповідача, в якому просила:

визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя нежитлову будівлю літ. «А-3» - магазин непродовольчих товарів, що розташований на АДРЕСА_1 ;

поділити спільне майно подружжя шляхом визнання права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 та 1/2 частину нежитлової будівлі літ. «А-3» - магазину непродовольчих товарів, що розташований на АДРЕСА_1 ;

поділити побутову техніку в натурі, визнавши право власності за ОСОБА_2 на електричну духову шафу «PYRAMIDA», мікрохвильову піч «SAMSUNG», плиту газову «ELECTROLUX», холодильник «LG», праску з парогенератором «PHILIPS».

Свої вимоги обгрунтовувала тим, що cторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 05 березня 2014 року, однак спільне проживання та ведення спільного господарства розпочалося ще з вересня 2013 року. У цей період вони мали взаємні права та обов`язки, притаманні подружжю.

Вказувала, що на прохання відповідача позивач перейшла працювати у його бізнес. Спочатку торгівля відбувалась у невеликому магазині, а потім - у реконструйованому магазині на АДРЕСА_1 , де вона була офіційно працевлаштована з 01 грудня 2017 року у ФОП ОСОБА_3 (син відповідача).

Зазначала, що 06 жовтня 2016 року сторони придбали квартиру на АДРЕСА_2 , право власності на яку було зареєстроване за ОСОБА_1 .

Вказувала, що в кінці листопада 2018 року сторони заселились до квартири. За час перебування у шлюбі також було придбано побутову техніку на суму близько 32300 грн.

24 липня 2013 року ОСОБА_1 придбав нежитлову будівлю (літера «А» на АДРЕСА_1 ,) і 09 грудня 2013 року формально передав її в користування за договором оренди своєму синові ОСОБА_3 .

Зазначала, що під час фактичного спільного проживання сторін у 2013 році було розпочато реконструкцію цієї будівлі, яка тривала до жовтня 2017 року. Роботи фінансувалися за рахунок спільного сімейного бюджету, хоча дозвільні документи оформлялися на ім`я ФОП ОСОБА_3 . Управління магазином здійснювали відповідач та позивач. Сам ОСОБА_3 участі у бізнесі практично не брав, виконуючи лише допоміжні функції (доставка в магазин товару та його вивантаження).

Посилалася на те, що за час шлюбу нежитлова будівля була реконструйована та значно збільшилась у вартості унаслідок спільних трудових та майнових затрат подружжя. Так, куплена за 161 000,00 грн. нежитлова будівля була в незадовільному стані, мала один поверх та загальну площу 105,7 кв.м, а після реконструкції в 2017 році, будівля має три поверхи та загальну площу 399,9 кв.м.

Вказувала, що за документами сума, затрачена на реконструкцію нежитлової будівлі становить 337 902,00 грн., хоча дійсна реальна сума витрат набагато більша.

Позивач зазначила, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 не здійснено відповідної реєстрації нежитлової будівлі з реальною її площею 399,9 кв.м, хоча було видано новий технічний паспорт на будівлю з новою реальною площею.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 серпня 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 2/3 частини нежитлової будівлі літера «А-3» - магазину непродовольчих товарів, що розташована по АДРЕСА_1 .

Здійснено поділ спільного майна подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а саме: квартири АДРЕСА_2 , 2/3 частини нежитлової будівлі «А-3» - магазин непродовольчих товарів, що розташована по АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на: 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 ; 1/3 частину нежитлової будівлі «А-3» - магазин непродовольчих товарів, що розташована по АДРЕСА_1 .

Залишено за ОСОБА_1 право власності на: 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 ; 2/3 частини нежитлової будівлі «А-3» - магазину непродовольчих товарів, що розташована по АДРЕСА_1 .

Поділено спільне сумісне майно подружжя (побутову техніку), визнавши за ОСОБА_2 право власності на: електричну духову шафу PYRAMIDA, мікрохвильову піч SAMSUNG, плиту газову ELECTROLUX, холодильник LG, праску з парогенератором PHILIPS.

Залишено у власності ОСОБА_1 : телевізор SAMSUNG, кондиціонер ELECTROLUX, витяжку кухонну PYRAMIDA, пральну машину LG, соковижималку PHILIPS.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по справі в сумі 15 682,42 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

В мотивування вимог апеляційної скарги посилався на те, що незрозуміло з яких розрахунків та норм права виходив суд, визначаючи спільною сумісною власністю подружжя саме 2/3 частини нежитлової будівлі «А-3» магазин непродовольчих товарів, що розташована по АДРЕСА_1 .

Вказував, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на яке позивачка посилається в своєму позові, як на право власності на нежитлове приміщення, в розділі актуальна інформація про об`єкт нерухомого майна зазначений об`єкт нерухомого майна нежитлова будівля загальною площею 105,7 кв.м.

Зазначав, що будь-яких даних про те, що за відповідачем чи позивачем зареєстроване право власності на нежитлову будівлю літера «A-З» магазину непродовольчих товарів по АДРЕСА_1 , загальною площею 399,9 кв.м, тобто після проведення реконструкції, позивач не надала.

Посилався на те, що реєстрація права власності на нежитлову будівлю не проводилась, а відтак майно, на яке не зареєстроване право власності, не підлягає поділу.

Вказував, що дане нежитлове приміщення було придбано до шлюбу з позивачем та майже відразу після купівлі, ще до одруження сторін, було передано в оренду ОСОБА_3 , що підтверджується наявними в матеріалах справи договорами оренди та довіреністю доданою до даної апеляційної скарги. Після передачі нежитлового приміщення в оренду відповідач та позивач не мали до нього жодного трудового чи грошового відношення.

Зазначав, що висновки суду, що позивач здійснювала управління магазином не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки позивачка була лише продавцем з 01 грудня 2017 року і виконувала свої функціональні обов`язки продавця та здійснювала записи в книгу обліку доходів, про що надала докази, а саме копію своєї трудової книжки. До 2017 року жодного трудового відношення до нежитлового приміщення не мала взагалі.

Постановою Київського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 серпня 2024 року в частині визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 2/3 частини нежитлової будівлі літера «А-3» - магазину непродовольчих товарів, що розташована по АДРЕСА_1 та його поділу скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

В іншій частині рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 серпня 2024 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 17 вересня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року в частині позову щодо нежитлової будівлі літери А-3 на АДРЕСА_1 скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

11 лютого 2026 року від представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 надійшли додаткові пояснення у справі, в яких останній вказував на те, що матеріалами справи підтверджується, що реконструкція спірної будівлі була проведена орендарем відповідно до вимог законодавства, є такою, що введена в експлуатацію та не є самочинним будівництвом.

Судове засідання проводилося у режимі відеоконференції.

Відповідач у судовому засіданні апеляційного суду підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник позивача у судовому засіданні апеляційного суду проти апеляційної скарги заперечував.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з постанови Верховного Суду від 17 вересня 2025 року постанову Київського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року в частині позову щодо нежитлової будівлі літери А-3 на АДРЕСА_1 скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

А відтак, апеляційний суд переглядає рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 серпня 2024 року у даній справі лише в частині позовних вимог ОСОБА_2 щодо нежитлової будівлі літери А-3 на АДРЕСА_1 .

Згідно з ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, 05 березня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб.

24 липня 2013 року між ОСОБА_6 (продавець) і ОСОБА_1 (покупець) укладено договір купівлі-продажу нежитлової будівлі літера «А», загальною площею 105,7 кв.м, на АДРЕСА_1 .

Згідно з пунктом 3 вказаного договору продаж зазначеної нежитлової будівлі вчиняється за 161000 грн.

У пункті 7 договору зазначено, що покупець ОСОБА_1 на момент укладення договору в зареєстрованому шлюбі та фактичних шлюбних відносинах не перебуває, гроші є його особистою власністю.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що за ОСОБА_1 24 липня 2013 року було зареєстровано право власності на нежитлову будівлю літера «А», розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 105,7 кв.м.

09 грудня 2013 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3 укладено договір оренди нежитлового приміщення №1, згідно з умовами якого передано ФОП ОСОБА_3 в строкове платне користування приміщення на АДРЕСА_1 , загальною площею 105,6 кв.м з метою його використання під магазин з продажу непромислових товарів.

У п.4.2 вказаного договору було погоджено, що орендодавець дає згоду на проведення реконструкції, ремонту приміщення орендарем за його кошти в рахунок оплати за оренду.

13 вересня 2016 року між ОСОБА_1 і ФОП ОСОБА_3 укладено договір №1 оренди частини нежитлового приміщення, термін оренди розпочинається з дати підписання договору і триває до 31 грудня 2018 року.

Пунктом 4.1 договору №1 сторони визначили, що розмір орендної плати за весь об`єкт комерційної нерухомості визначається вартістю проведених орендарем ремонтних робіт та реконструкції, які зараховуються в рахунок оплати за оренду (зарахування зустрічних однорідних вимог/взаємозалік) об`єкта, що орендується.

Між ОСОБА_1 і ФОП ОСОБА_3 укладено договір № 2 оренди частини нежитлового приміщення від 02 січня 2019 року, зі строком дії до 31 грудня 2019 року, договір №3 оренди частини нежитлового приміщення від 03 січня 2020 року, зі строком дії до 31 грудня 2023 року та відповідні акти приймання-передачі нежитлового приміщення.

У пункті 4.1 вказаних договорів містяться аналогічні умови щодо оплати орендної плати вартістю проведених орендарем ремонтних робіт та реконструкції, які зараховуються в рахунок оплати за оренду (зарахування зустрічних однорідних вимог/взаємозалік) об`єкта, що орендується.

З декларації про готовність до експлуатації об`єкта, що за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів з незначними наслідками, зареєстрованої відділом ДАБК БМР 05 жовтня 2017 року №КС76 встановлено, що 19 серпня 2017 року розпочалась реконструкція нежитлової будівлі під магазин з продажу промислових товарів на АДРЕСА_1 , замовником вказано ФОП ОСОБА_3 . Загальна площа об`єкта становить 399,9 кв.м, складається з підвалу, двох поверхів і мансардного поверху, площа торговельного залу 79,6 кв.м.

В суді першої інстанції стороною позивача булозаявленоклопотання про призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи та оціночно-будівельної експертизи для визначення реальної вартості нежитлової будівлі після проведення реконструкції та до її проведення, а також для встановлення переліку та вартості будівельних матеріалів, обладнання, виробів та конструктивних елементів, використаних в процесі реконструкції, та вартості фактично виконаних робіт.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 червня 2021 року призначено у справі судову будівельно-технічну експертизу та оціночно-будівельну експертизу, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту експертиз, попереджено експертів про кримінальну відповідальність за ст.ст.384, 385 КК України.

Відповідно до висновку за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи та оціночно-будівельної експертизи від 08 квітня 2024 року №26199/21-42, складеного експертом Київського науково-дослідного інституту експертиз:

ринкова вартість нежитлової будівлі літера «А-3» - магазину непродовольчих товарів на АДРЕСА_1 , загальною площею 399,9 кв.м, з урахуванням проведеної реконструкції станом на дату оцінки 30 квітня 2021 року (без урахування ПДВ) становила - 7 681 831,00 грн;

ринкова вартість нежитлової будівлі загальною площею 105,7 кв.м у стані, що існував до проведення реконструкції, станом на дату оцінки 30 квітня 2021 року без урахування ПДВ становила - 376 737,00 грн.

Експерт не надав відповіді на інші питання, визначені в ухвалі суду , а саме: Який перелік та вартість будівельних матеріалів, обладнання, виробів та конструктивних елементів, використаних в процесі реконструкції нежитлової будівлі за період з березня 2014 року до квітня 2021 року? Яка вартість фактично виконаних робіт з реконструкції нежитлової будівлі за період з березня 2014 року до квітня 2021 року?), у зв`язку з ненаданням доступу до об`єкта дослідження і витребуваних експертом матеріалів.

З копії трудової книжки ОСОБА_2 вбачається, що остання перебувала у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_3 з грудня 2017 року.

Допитана в судовому засіданні суду першої інстанції як свідок ОСОБА_7 пояснила, що у 2017 році її прийняли на роботу, відповідач ОСОБА_1 організовував всю роботу, здійснював доставку товару, видавав працівникам заробітну плату. ОСОБА_8 доставляв у магазин товар. Свідок разом з ОСОБА_2 були продавцями, але за відсутності ОСОБА_1 його дружина відповідала за всю діяльність магазину. До 2017 року позивач не постійно працювала в магазині.

Допитана в судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_10 пояснила, що знала попередню сім`ю відповідача, а потім ОСОБА_1 познайомив свідка з ОСОБА_2 . З 2013 року сторони почали проживати разом, а в березні 2014 року зареєстрували шлюб. ОСОБА_1 займався кованими елементами, організував бізнес, винаймав приміщення у чоловіка свідка. Позивач брала активну участь у бізнесі, допомагала, вони разом будували новий магазин. ОСОБА_1 керував бізнесом, а його син допомагав, їздив за кордон, привозив товар. Відповідач бажав розширити свій бізнес, придбав приміщення і почав разом з дружиною його покращувати, разом вкладали кошти.

Допитаний в судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_12 пояснив, що він знайомий з відповідачем близько 25 років. В листопаді 2016 року свідок позичив відповідачу кошти на придбання квартири, про що було відомо ОСОБА_2 . Свідку невідомо щодо походження коштів для придбання та будівництва нежитлового приміщення, відповідач з сином займалися бізнесом. Фінансовими операціями займався син відповідача. Син ОСОБА_8 говорив свідку, що батько уповноважив його на ремонт магазину.

Допитаний в судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_14 пояснив, що був присутнім при придбанні у 2009 році ОСОБА_1 приміщення за 20 000 доларів США. Свідок допомагав з будівництвом. Свідок і відповідач один одному позичали кошти, розписок не брали. Позивач неодноразово розпоряджалась коштами з каси магазину за вказівкою відповідача. Приблизно з березня 2014 року сторони проживали разом. Позивач пішла працювати до чоловіка у магазин, бо для сім`ї це було вигідно.

Вирішуючи спір в частині позовних вимог щодо поділу нежитлової будівлі «А-3» - магазину непродовольчих товарів, що розташований по АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що нежитлова будівля була реконструйована (добудовано 2 поверхи) та покращена у період перебування сторін у шлюбі внаслідок спільних зусиль, з метою покращення і розширення спільної діяльності в інтересах сім`ї, а тому 2/3 частини цього приміщення є спільним сумісним майном подружжя, яке підлягає поділу.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, статтею 60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі №339/116/16-ц (провадження №61-15462св18).

Відповідно до частини першої статті 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

За обставинами цієї справи, відповідач до укладення шлюбу з позивачем придбав спірне нежитлове приміщення, яке було реконструйоване в період перебування сторін у шлюбі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20) зроблено висновки, що за змістом статті 62 СК України втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя у разі наявності у сукупності двох факторів: істотність збільшення вартості майна; таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

Як трудові затрати потрібно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.

Істотність має визначальне значення, оскільки потрібно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденції загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта і ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат другого з подружжя.

Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної власності, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

За загальною практикою, мають враховувати капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

Згідно з висновком експерта ринкова вартість спірної нежитлової будівлі у стані, що існував до проведення реконструкції становила - 376 737,00 грн. (площа 105,6 кв.м), ринкова вартість будівлі з урахуванням проведеної реконструкції - 7 681 831,00 грн. (площа 399,9 кв.м).

Згідно технічної документації, зокрема у зведеному акті, міститься відмітка від 07 грудня 2015 року про те, що здійснена реконструкція нежитлової будівлі, внаслідок чого була змінена загальна площа із 105,70 кв.м на 399,9 кв.м, а також міститься поповерховий план, з якого вбачається, що нежитлове приміщення складається з трьох поверхів та має підвал.

Колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що вартість і площа спірного нежитлового приміщення у порівнянні на час його придбання ОСОБА_1 істотно збільшилась за рахунок добудови, внаслідок проведеної реконструкції.

За результатами проведеної експертизи істотність збільшення вартості така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу після реконструкції та добудови.

З матеріалів справи встановлено, що протягом усього часу перебування сторін у шлюбі спірне майно перебувало в оренді у ФОП ОСОБА_3 , який за умовами договору оренди мав право на проведення реконструкції та ремонту будівлі в рахунок оплати оренди.

Заперечуючи будь-яке відношення ОСОБА_2 до набуття нежитлового приміщення та її участі у реконструкції, відповідач вказував, що реконструкцію нежитлового приміщення здійснював його син - орендар ФОП ОСОБА_3 , за власний кошт та за кредитні кошти.

Як вбачається з матеріалів справи замовником будівництва за адресою: АДРЕСА_1 виступав саме ФОП ОСОБА_3 та фактично проведенням добудови (реконструкцією) вказаної будівлі займався ФОП ОСОБА_3 , що підтверджується декларацією про готовність до експлуатації об`єкта, що за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів з незначними наслідками, зареєстрованої відділом ДАБК БМР 05 жовтня 2017 року № НОМЕР_1 .

У вказаній декларації зазначено, що кошторисна вартість будівництва за затвердженою проектною документацією становить 337902 грн.

З постанови Київського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2016 року у справі №810/2948/16 вбачається, що саме на ФОП ОСОБА_3 були складені приписи за порушення законодавства у сфері містобудівної діяльності за адресою: АДРЕСА_1 , які останній оскаржував у даній справі.

Положеннями статті 58 СК України визначено, що якщо річ, що належить одному з подружжя, плодоносить, дає приплід або дохід (дивіденди), він є власником цих плодів, приплоду або доходу (дивідендів).

Враховуючи, що нежитлове приміщення в первісному стані належало відповідачу ОСОБА_1 , то дохід - орендна плата за договором оренди нежитлового приміщення на АДРЕСА_1 є також особистою власністю відповідача ОСОБА_1 за приписами ст.58 СК України. Відтак, і будівельні роботи та матеріали, які були використані під час реконструкції та, відповідно, і наслідки такої реконструкції (збільшення площі нежитлового приміщення) проведеної за кошти орендної плати є особистою приватною власністю відповідача ОСОБА_1 .

Реконструкція спірного приміщення проводилась під час перебування сторін у шлюбі, проте позивачем не надано доказів на підтвердження того, які роботи, матеріали для збільшення спірного майна придбавалися за рахунок орендної плати, а які за рахунок спільних коштів подружжя ОСОБА_4 чи за її особисті кошти.

Направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції в частині позову щодо нежитлової будівлі літери А-3 на АДРЕСА_1 , Верховний Суд у постанові від 17 вересня 2025 року у даній справі вказав на те, що переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд не з`ясував всіх істотних обставин справи, зокрема не встановив, чи здійснена реконструкція спірного об`єкта відповідно до вимог законодавства і об`єкт введено в експлуатацію, та чи не є така реконструкція самочинним будівництвом.

Відповідно до положень ч.1 ст.417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Таким чином, суд апеляційної інстанції на виконання вказівок Верховного Суду, з'ясовував у сторін питання чи здійснена реконструкція спірного об`єкта відповідно до вимог законодавства і об`єкт введено в експлуатацію, та чи не є така реконструкція самочинним будівництвом.

У судовому засіданні апеляційного суду відповідач пояснив, що реконструкція нежитлової будівлі проводилася його сином ФОП ОСОБА_3 , який є орендарем цього приміщення. До другого поверху будівлі було добудовано сходи, але документи на реєстрацію нежитлової будівлі у збільшеному розмірі подано не було.

Представник позивача у судовому засіданні апеляційного суду пояснив, що реконструкція спірної будівлі була проведена орендарем відповідно до вимог законодавства, будівля є такою, що введена в експлуатацію та не є самочинним будівництвом.

На питання суду представник позивача зазначив, що дійсно державну реєстрацію спірної нежитлової будівлі у збільшеному розмірі не проведено.

Відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію.

Вказаний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі №511/2303/19.

Верховний Суд також вказав на те, що аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього Кодексу, частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових правна нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації, а державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку. Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.

Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі №6-159цс15, постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі №200/22329/14-ц, в ухвалі від 04 березня 2020 року у справі №307/3957/14-ц.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі №338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року в справі №905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року в справі №569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року в справі №916/3156/17 (пункт 72), від 16 червня 2020 року в справі №145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 13 жовтня 2020 року в справі №369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц (пункт 58), від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19 (пункт 42), від 15 червня 2021 року у справі №922/2416/17 (пункт 9.1), від 31 серпня 2021 року у справі №903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі №766/20797/18 (пункт 19), від 14 грудня 2021 року у справі №643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі №904/1448/20 (пункт 5.31), від 22 лютого 2022 року у справі №761/36873/18 (пункт 9.21).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі №523/14489/15-ц дійшла висновку про те, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша, друга статті 77 ЦПК України).

Колегією суддів встановлено, що нежитлова будівля, яку відповідач придбав до укладення шлюбу з позивачем, у період перебування сторін у шлюбі була реконструйована, унаслідок чого значно збільшилась її площа і вартість, однак на даний час вказана будівля у збільшеному розмірі не зареєстрована.

Таким чином, позивач, за умови доведеності які роботи, матеріали для збільшення спірного майна проводилися/придбавалися за рахунок орендної плати, а які за рахунок спільних коштів подружжя ОСОБА_4 чи її особисті кошти, мала б право на визнання за нею права на будівельні матеріали і конструктивні елементи нежитлової будівлі відповідно до її частки у спільному майні подружжя - нежитловій будівлі літера «А-3» - магазину непродовольчих товарів, що розташована по АДРЕСА_1 .

Будь-яких доказів на підтвердження тих обставин, що у реконструкцію (ремонтно-будівельні роботи та матеріали) спірного майна були використані спільні кошти сторін або особистікошти ОСОБА_2 понад тих, які використані як орендна плата чи власна трудова діяльністьпозивача, надано не було.

На вищезазначене суд першої інстанції уваги не звернув, а відтак рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 серпня 2024 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 нежитлової будівлі літера «А-3» - магазину непродовольчих товарів, що розташована по АДРЕСА_1 та його поділу підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 серпня 2024 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 нежитлової будівлі літера «А-3» - магазину непродовольчих товарів, що розташована по АДРЕСА_1 та його поділу - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 04 березня 2026 року.

Головуючий:

Судді: