Справа № 594/281/26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2026 року

Борщівський районний суд Тернопільської області

у складі: головуючого Зушман Г.І.

з участю секретаря Шимків Н.І.

розглянувши заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа Борщівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Чортківському районі Тернопільської області Івано-Франківського міжрегіонального Управління Міністерства юстиції України, про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України, суд

ВСТАНОВИВ:

Заявник ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ковальчук І.М., звернувся із заявою до Борщівського районного суду Тернопільської області про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, а саме просить встановити факт смерті ОСОБА_2 , громадянки України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с.Середній, Горностаївського району, Херсонської області, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в місті Скадовськ Херсонської області. В обґрунтування заяви посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його мати ОСОБА_3 у місті Скадовськ Херсонської області. Відповідно до Наказу Міністерства розвитку громад та територій України від 28 лютого № 376 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» територія є окупованою. Факт смерті підтверджує довідка про смерть, свідоцтво про смерть та медичне свідоцтво про смерть, видані окупаційним режимом.

В судове засідання заявник та його представник не з`явилися. Від представника заявника надійшла заява, в якій заявлені вимоги підтримує та просить їх задовольнити, а також слухати справу за її відсутності та відсутності заявника.

Належно повідомлений представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився.

Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив такі факти.

Відповідно до статей 315, 317 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Особливості провадження у справах про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України визначені статтею 317 ЦПК України.

Заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхнім представником до суду за межами такої території.

Заявник ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець с.Балабіно Запорізького району Запорізької області, є сином ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 від 23.10.1979, батьками якого зазначені ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , була громадянкою України, народилася у с.Средній Горностаївського району Херсонської області, що підтверджується копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 .

Судом встановлено, що 25 лютого 2026 року незаконно створеним «Скадовським районним відділом ЗАГС Управління ЗАГС Херсонської області» видано свідоцтво про смерть сері НОМЕР_3 не встановленого взірця, де зазначено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка с.Средній Горностаївського району Херсонської області, померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце смерті: м. Скадовськ, Скадовський район, Херсонська область.

Факт смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в м. Скадовськ Скадовського району Херсонської області, який мав місце ІНФОРМАЦІЯ_2 , підтверджується також лікарським свідоцтвом про смерть, виданим 24 лютого 2026 року Скадовською центральною районною лікарнею, а також виданою 25 лютого 2026 року незаконно створеним «Скадовським районним відділом ЗАГС Управління ЗАГС Херсонської області» довідкою про смерть №С-00472.

Відповідно до розділу ІІ Переліку тимчасово окупованих територій на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11.03.2025 за №380/43786, м. Скадовськ, Скадовський район, Херсонська область, належить до тимчасово окупованих територій російською федерацією з 24.02.2022.

Враховуючи викладене, до даних правовідносин підлягають застосуванню положення ст. 317 ЦПК України та Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».

Згідно п.п. 1, 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану.

Тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території (ст. 1 ч. 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»).

Відповідно до вимог ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Питання про окуповані території у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані як «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання спричиняє серйозні порушення або обмеження прав громадян.

Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

У практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розвинений принцип узгодженості спірного питання, зокрема, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики.

При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] є далеким від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до вказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, у тому числі й цим. Вирішити інакше, означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за змістом цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд може застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, у контексті як мінімум «реєстрація народжень, смертей і шлюбів», виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами, як встановлення можливих фактів, оскільки встановлення цих фактів має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадянина України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року у справі № 235/2357/17, від 07 вересня 2022 року у справі № 759/5313/21, від 29 березня 2023 року у справі № 753/8033/22.

Визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті, зокрема щодо смерті людини, з метою захисту прав громадян України ніяким чином не легітимізує таку владу. Розгляд державними органами таких документів не означає автоматичного визнання окупаційної влади. Проте держава має вживати заходів щодо ефективного захисту прав громадян на своїй території, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої держави.

Відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Пунктом 1 глави 5 розділу III Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України 18.10.2000 року № 52/5 встановлено, що підставами для проведення державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 1 Об/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024; б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-l/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024; в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; г) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації смерті є рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час.

Згідно п. 13, 18 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», а саме: суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання.

Відповідно до статті 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана батьками або одним з них, їхніми представниками, членами сім`ї, опікуном, піклувальником, особою, яка утримує та виховує дитину або іншими законними представниками дитини до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника.

Отже, суд дійшов висновку, що надані заявником докази є належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі фактичні дані, які логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують факт смерті матері заявника на тимчасово окупованій території.

Будь-які докази, які свідчать про протилежне, у суду відсутні. Іншого способу захистити свої права заявник не має.

Задоволення заяви має для заявника юридичне значення, оскільки необхідне для отримання відповідного документу - свідоцтва про смерть, згідно чинного законодавства України. Враховуючи те, що для проведення державної реєстрації смерті на території України є об`єктивні перешкоди, з метою захисту прав і свобод громадянина України, суд вважає, що заявлені вимоги слід задовольнити, встановивши факт смерті ОСОБА_2 , громадянки України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с.Середній, Горностаївського району, Херсонської області, в місті Скадовськ Скадовського району Херсонської області, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до правил статті 317, пункту 8 частини першої статті 430 ЦПК України, рішення суду про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території необхідно допустити до негайного виконання.

На підставі наведеного та керуючись статтями 4, 76, 89, 259, 263, 265, 293, 294, 315-317, 319, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України задовольнити.

Встановити факт смерті ОСОБА_2 , громадянки України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с.Середній, Горностаївського району, Херсонської області, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 на тимчасово окупованій території України в місті Скадовськ Скадовського району Херсонської області.

Рішення підлягає негайному виконанню. Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Копію рішення невідкладно надіслати до Борщівського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Чортківському районі Тернопільської області Івано-Франківського міжрегіонального Управління Міністерства юстиції України для державної реєстрації смерті ОСОБА_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційну скаргу на рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Реквізити сторін:

Заявник: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання внутрішньо переміщеної особи: АДРЕСА_1 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Заінтересована особа: Борщівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Чортківському районі Тернопільської області Івано-Франківського міжрегіонального Управління Міністерства юстиції України, місце розташування: м.Борщів, вул.Грушевського,2, Чортківського району Тернопільської області, .

Повне рішення складено 05 березня 2026 року.

Головуючий: Г.І.Зушман