Слобідський районний суд міста Харкова
Провадження № 2/641/306/2026 Справа № 641/3309/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2026 року м. Харків

Слобідський районний суд міста Харкова в складі:

головуючого судді Онупко М.Ю.,

за участю секретаря Ткач О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 до Харківської міської ради, Департаменту житлово-комунального господарства Харківської міської ради, третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про визнання права користування,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою до Харківської міської ради, Департаменту житлово-комунального господарства Харківської міської ради, третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради в якому просить визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право користування АДРЕСА_1 та визнати ОСОБА_2 , в інтересах якої дії мати - ОСОБА_1 , наймачем квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач посилається на те, що вона з 29.12.2007 року перебувала з ОСОБА_3 у шлюбі. Від шлюбу в них народилась спільна дитина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після укладення шлюбу, вона та її чоловік постійно мешкали у квартирі АДРЕСА_1 , а їх донька - ОСОБА_2 мешкає у зазначеній квартирі зі свого народження.

Так ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її чоловік, та батько дитини - ОСОБА_3 , у зв`язку з чим вона з донькою прийняли спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_3 . З метою документального підтвердження прав на користування житлом та реєстрації за вказаною адресою, ОСОБА_2 , звернулась до Харківської міської ради про визнання її наймачем квартири АДРЕСА_1 після смерті батька. Проте, листом від 23.04.2025 року N?H-3-1723/0/88-25.08-31-3732/0/129-25 Департаментом житлового господарства повідомлено про зняття з розгляду її звернення, через відсутність в них реєстрації за зазначеною адресою, та роз?яснено, що сам по собі факт проживання у вказаній квартирі не є підставою для прийняття рішення щодо визнання наймачем.

Також позивач вказала, що їх з донькою реєстрація за адресою: АДРЕСА_2 мала формальний характер, та батько ОСОБА_4 зазначав, що це з метою оптимізації розходів по сплаті за комунальні послуги. Таким чином, в зазначеній квартирі вони мешкали більше 17 років, сплачували за комунальні послуги, утримували та підтримували у належному для житла стані. Спірна квартира є єдиним житлом, інша нерухомість у м. Харкові за ними не обліковується. Вони були вселені зі згоди наймача, ОСОБА_3 , та набули всі права на користування даним житловим приміщенням.

Згідно листа, КП "Харківське міське БТІ" від 11.04.2025 року, станом на 31.12.2012 року на ім?я ОСОБА_1 , ОСОБА_2 записи про право власності на житло у м. Харкові відсутні.

Відповідно до витягів з ДРРП на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, відсутні відомості щодо перебування у власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 нерухомого майна у м. Харкові. В ордері на вселення № 451 від 13.02.1980 року зазначено склад осіб, які вселились до квартири АДРЕСА_1 , а саме: ОСОБА_5 (мати, померла ІНФОРМАЦІЯ_3 ), та ОСОБА_3 (син, помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ). Просили задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою Слобідського районного суд міста Харкова від 09.05.2025 року по вищевказаній справі відкрито провадження, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження з викликом сторін.

07.10.2025 року ухвалою Слобідського районного суду міста Харкова закрито підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 до ХМР, Департаменту житлово-комунального господарства ХМР, третя особа: Департамент служб у справах дітей ХМР про визнання права користування, справу призначено до судового розгляду.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та пояснила, що з 2007 року мешкає за адресою: АДРЕСА_3 . У спірному житловому приміщенні вона мешкала разом із чоловіком, а пізніше із донькою. Так її донька - ОСОБА_2 мешкає за адресою: АДРЕСА_3 з народження. Після смерті її чоловіка - ОСОБА_3 вона прийняла спадщину, отримала допомогу у зв`язку із втратою годувальника.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_6 , позовні вимоги підтримав та, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, просив їх задовольнити.

Представник відповідача Харківської міської ради до судового засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

В наданих до суду письмових поясненнях представник відповідача Харківської міської ради - Василенко І.Ю. зазначив, відповідно до вимог ст. 34 ЖК УРСР передбачено перелік підстав для визнання громадян потребуючими поліпшення житлових умов, а ст.ст. 36, 37, ЖК УРСР закріплено порядок ведення відповідного обліку громадян, що потребують поліпшення житлових умов. Харківською міською радою не приймалось рішення щодо відмови позивачу у визнанні його наймачем квартири АДРЕСА_1 . З боку Харківської міської ради жодних порушень вимог чинного законодавства, або прав позивача або її доньки допущено не було. Позивач, подавши до суду позов, в інтересах дочки, про визнання за дочкою право користування, фактично поліпшує її житлові умови. При чому, як ОСОБА_1 , так і її дочка - ОСОБА_2 не перебувають на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов. У разі, якщо дочку позивача буде визнано наймачем квартири АДРЕСА_1 , будуть фактично значно поліпшено її житлові умови за відсутності відповідних об`єктивних умов для цього, замінивши при цьому орган місцевого самоврядування, тобто Харківську міську раду. Цим самим позивач порушує право на розпорядження міською радою спірним житлом та видачу ордера особам, які не забезпечені житлом або потребують покращення своїх житлових умов.

Також вказав, що у матеріалах справи немає документів, що позивач дійсно проводила ремонт, сплачувала свої кошти для утримання квартири у належному стані. Крім того матеріали справи не містять письмової згоди основного наймача - ОСОБА_7 щодо вселення позивача у спірне житлове приміщення.

До судового засідання представник відповідача Департаменту житлово-комунального господарства Харківської міської ради до судового засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

В судове засідання представник третьої особи Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Дослідивши матеріали справи, докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідного до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно до ордеру № 451 серія А від 13.02.1980 року виданого ОСОБА_8 , останньому надано право на зайняття 2 кімн., загальною площею 28,10 кв.м. в квартирі окремій АДРЕСА_1 . Склад сім`є зазначено: ОСОБА_7 (основний), ОСОБА_5 (дружина), ОСОБА_3 (син). Ордер видано на підставі рішення виконкому Комінтернівської районної Ради народних депутатів міста Харкова від 06.02.1980 року, № 62-1.

Відповідно до свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_1 виданого міським відділом реєстрації актів громадянського № 4 Харківського обласного управління юстиції вбачається, що ОСОБА_8 , помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Повторно виданим свідоцтвом про шлюб Серії НОМЕР_2 виданим 13.07.2023 року підтверджується, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 уклали 29.12.2007 року шлюб, який зареєстрований Комінтернівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції.

Згідно до копії паспорту громадянки України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 вбачається. що її місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 .

З свідоцтва про народження Серії НОМЕР_3 виданого 28.02.2009 року вбачається, що батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_3 та ОСОБА_10 .

Витягом з реєстру територіальної громади № 2024/009081214 від 30.07.2024 року підтверджується, що місце проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 , з 28.02.2009 року.

Відповідно до свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_4 виданого Першим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З листа Департаменту житлово-комунального господарства виконавчого комітету Харківської міської ради Н-3-1723/0/88-25.08-31 - 3732/0/129-25 вбачається, що ордер № 451 вд 13.02.1980 року на заселення квартири АДРЕСА_1 виданий на підставі рішення виконавчого комітету Комінтернівської районної ради від 06.02.1980 № 62-1 ОСОБА_8 на склад сім`ї 3 особи (він, дружина, син). Згідно з реєстром територіальної громади міста Харкова (довідка про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб) у квартирі АДРЕСА_1 зареєстрований ОСОБА_3 . ОСОБА_11 у зазначеній квартирі не зареєстрована. Сам по собі факт проживання у зазначеній квартириі не є підставою для прийняття рішення щодо визнання ОСОБА_11 наймачем. Отже, визнати ОСОБА_11 наймачем вищезазначеної житлової площі на сьогодні не має законних підстав.

Відповідно до листа комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» ХМР № 1157968 від 11.04.2025 року станом на 31.12.2012 року на ім`я ОСОБА_12 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ), ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) записи про право власності на житло у м. Харкові відсутні.

Згідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 462670605 від 03.02.2026 року вбачається, що за ОСОБА_2 зареєстроване право власності на частину земельної ділянки кадастровий номер :03:000:0646, ОСОБА_1 зареєстроване право власності на частину земельної ділянки кадастровий номер :03:000:0646, частину земельної ділянки кадастровий номер :05:000:0063, а також право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 80,8 кв.м.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України), і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Згідно з частиною першою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно зі статтею 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, установлених законом.

Відповідно до статті 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер (стаття 61 ЖК України).

За змістом статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені у частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно зі статтею 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселились до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в цьому житловому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися як члени сім`ї наймача в установленому законом порядку. Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому (див. висновок у постанові Верховного Суду від 31 серпня 2021 року у справі № 569/12946/18-ц (провадження № 61-11097св20).

Право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім`ї наймача в установленому законом порядку (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року у справі № 200/17337/17 (провадження № 61-865сво21).

Відповідно до наданої до суду копії ордера № 451 серія А від 13.02.1980 року виданого ОСОБА_8 , останньому надано право на зайняття квартири АДРЕСА_1 та зазначено склад сім`є: ОСОБА_7 (основний), ОСОБА_5 (дружина), ОСОБА_3 (син).

Тобто наймачем зазначеного житлового приміщення було визначено ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , а його дружина ОСОБА_5 та син ОСОБА_3 визначено як членів сім`ї наймача.

Відповідно до змісту позовної заяви позивачем зазначено, що вона почала проживати у спірній квартирі після реєстрації шлюбу з померлим ОСОБА_3 , тобто з 2007 року, тобто до спірної квартири за посиланням позивача вона вселилася після смерті наймача ОСОБА_13 .

Доказів про те, що позивач вселилася у спірне житло з письмової згоди наймача ОСОБА_13 , наданої ним за життя останнього, та членів його сім`ї на вселення до житлового приміщення матеріали справи не містять.

Згідно до положеньо частини першої статті 106 ЖК України повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем (див. постанови Верховного Суду від 28 червня 2022 року у справі № 754/14628/17 (провадження № 61-10210св21), від 28 серпня 2023 року у справі № 199/736/22 (провадження № 61-5671св23).

Для визнання наймачем на підставі статті 106 ЖК України іншого члена сім`ї необхідно щоб попередній член сім`ї мав правовий статус «наймача» (див. постанову Верховного Суду від 16 травня 2018 року в справі № 682/933/16-ц (провадження № 61-3248св18).

Позивачем до матеріалів справи доказів щодо визнання наймачем спірного житлового приміщення після смерті основного наймача ОСОБА_13 його сина ОСОБА_3 чи дружини ОСОБА_5 надано не було.

Тобто ОСОБА_3 , який був чоловіком ОСОБА_1 та батьком ОСОБА_2 був вселений до спірної квартири на підставі ордеру № 451 від 13.02.1980 року як член сім`ї наймача- його батька ОСОБА_13 , та за життя не набув статусу основного наймача зазначеного житлового приміщення.

Отже, до предмета доказування в даній справі входить з`ясування наявності згоди усіх членів сім`ї наймодавця на вселення позивачів до квартири.

Позивачем доказів на підтвердження дотримання встановленого порядку при їх вселенні до спірного житла та надання письмової згоди наймача та всіх членів сім`ї наймача до суду надано не було.

Окрім того, аналіз змісту статті 65 ЖК України у системному зв`язку з іншими нормами права дає підстави для висновку, що за особою не може бути визнано право користування житловим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання (право користування) в іншому житловому приміщенні.

Такий висновок викладений, зокрема, в постанові Верховного Суду від 01 вересня 2021 року в справі № 641/7103/19 (провадження № 61-6885св20), від 06 жовтня 2021 року у справі № 646/660/19 (провадження № 61-17363св20, від 18 травня 2022 року у справі № 463/2277/20-ц (провадження № 61-2027св22).

Судом встановлено, що місце проживання позивача ОСОБА_1 з 19.07.2006 року та її доньки ОСОБА_2 - зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 .

У позовній заяві позивач ОСОБА_1 посилається на те, що вона разом з чоловіком вирішили, що вона та їх донька буде зареєстрованою проживаючою за місцем проживанням матері за адресою: АДРЕСА_2 , з метою оптимізації витрат по сплаті за комунальні послуги.

За положеннями статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років та особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Отже при виборі реєстрації місця проживання спільної дитини ОСОБА_2 її батьками - ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було обрано місце проживання її матері за за адресою: АДРЕСА_2 .

Слід зазначити, що позивач ОСОБА_1 не лише зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , а й на підставі свідоцтва про право на спадщину є власником зазначеного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 80,8 кв.м.

Отже, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 із 2006 року має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , і на час смерті чоловіка зберігала право користування житловим будинком за місцем своєї реєстрації.

Таким чином, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , не надано до суду доказів щодо наявності згоди наймача спірного житлового приміщення та членів його сім`ї на вселення позивача, як члена його сім`ї, що свідчить на недоведеність вселення позивача ОСОБА_1 до спірного житлового приміщення з дотриманням встановленого законодавством порядку, а також остання має право розпорядження, користування та проживання в будинку за адресою : АДРЕСА_2 , де також зареєстрована та має право на проживання її донька - ОСОБА_2 .

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Європейський суд з прав людини вказав,що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv.UKRAINE, № 4909/04,§ 58,ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з положеннями ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 ,, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 259, 263-265 ЦПК України,

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 до Харківської міської ради, Департаменту житлово-комунального господарства Харківської міської ради, третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про визнання права користування - залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, а якщо апеляційну скаргу подано - після закінчення апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення, а у разі його ухвалення за відсутності учасників справи- в той же строк з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя М.Ю.Онупко