Справа № 456/1801/25
Провадження № 2/456/103/2026
РІШЕННЯ

Іменем України

09 березня 2026 року місто Стрий

Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Писарева О.Ю.,

при секретарі Стасів О.Я.,

за участі:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в м.Стрий цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення,

ВСТАНОВИВ :

Стислий виклад позиції позивача.

Представник позивача ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в якому просить усунути перешкоди ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у користуванні земельною ділянкою площею 0,0227 га, кадастровий номер :06:036:0015, цільове призначення для комерційних цілей (обслуговування нежитлової будівлі) та нежитловою будівлею з житловими приміщеннями за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 511,8 кв.м., житловою 68,2 кв.м., шляхом його вселення до житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , та зобов`язати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не чинити перешкоди у користуванні майном та передати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ключі від вказаного житла; стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , судові витрати по справі.

В обґрунтування позову зазначає, що з 2003 року позивач ОСОБА_5 та відповідачка ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу в сторін народилося двоє дітей: син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та донька ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 21.09.2024 шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 було розірвано. Дане рішення набрало законної сили 21.10.2024. За час перебування у шлюбі сторони за спільні кошти на підставі договору купівлі-продажу серія та номер 2537 від 30.09.2014, посвідченого приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Чернилевською М.М., набули у власність земельну ділянку площею 0,0227 га, кадастровий номер :06:036:0015, цільове призначення - для комерційних цілей (обслуговування нежитлової будівлі), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на зазначену земельну ділянку було зареєстроване за відповідачкою. На вищевказаній земельній ділянці сторони спільними зусиллями та за спільні кошти побудували нежитлову будівлю з житловими приміщеннями. Будівля складається зі складів та хостелу. Загальна площа будівлі 511,8 кв.м., житлова - 68,2 кв.м. Право власності на вищевказану будівлю було зареєстроване за відповідачкою ОСОБА_3 . Таким чином, будівля та земельна ділянка є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя. Позивач проживав у АДРЕСА_1 , що є спільною сумісною власністю подружжя, однак 04.03.2025 ОСОБА_1 був направлений на стаціонарне лікування у відокремлений підрозділ Лікарня інтенсивного лікування КНП «ТМО «СМОЛ»», де пробув до 11.03.2025. Після цього, ОСОБА_1 повернувся додому, однак відповідачка зібрала речі останнього та змінила замок, чим унеможливила користування житлом позивачу. Позивач неодноразово намагався потрапити до житла, однак відповідачка чинить перешкоди останньому. Предметом спору є усунення перешкод у користуванні майном, а саме: житловими приміщеннями за адресою: АДРЕСА_1 , що належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , де проживають його батьки, хоча фактично проживав в АДРЕСА_1 , поки відповідачка не почала чинити йому перешкоди у користуванні житлом. У разі, якщо спірне майно учасниками справи набуто в період перебування в шлюбі, той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні. Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Зважаючи на те, що нежитлова будівля з житловими приміщеннями та земельна ділянка площею 0,0227 га, кадастровий номер :06:036:0015, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , є об`єктами спільної сумісної власності подружжя, оскільки набуті сторонами в період шлюбу, їх частки у власності є рівними, відповідно позивач вправі володіти, користуватися та розпоряджатися майном, що належить йому на праві спільної сумісної власності. Оформлення майна на відповідачку не позбавило позивача права власності на об`єкти житлової та не житлової нерухомості і земельну ділянку. Факт реєстрації позивача за адресою: АДРЕСА_2 , не свідчить про втрату останнього права власності на майно, оскільки не є підставою для припинення права власності, визначеною статтею 346 ЦК України, а згідно із частиною шостою статті 29 ЦК України фізична особа може мати кілька місць проживання. Вищевказана правова позиція відображена у постанові Верховного Суду від 16.09.2024 у справі № 296/1594/23.

11.06.2025 до суду надійшла відповідь на відзив від представника позивача, яка обґрунтована тим, що розгляд справи про усунення користування житлом не залежить від розгляду справи про поділ майна подружжя, у разі подання усіх необхідних доказів у справі. Приписами статті 60 Сімейного кодексу України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За час перебування у шлюбі сторони за спільні кошти на підставі договору купівлі-продажу набули у власність земельну ділянку площею 0,0227 га, кадастровий номер :06:036:0015, цільове призначення для комерційних цілей (обслуговування нежитлової будівлі), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . На вищевказаній земельній ділянці сторони спільними зусиллями та за спільні кошти побудували нежитлову будівлю з житловими приміщеннями. У разі якщо спірне майно учасниками справи набуто в період перебування в шлюбі, той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні. Дочка сторін ОСОБА_7 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , на даний час проживає з батьком в АДРЕСА_2 , оскільки відповідачка вигнала ОСОБА_1 з дочкою з фактичного місця проживання. Відповідно ОСОБА_1 був змушений вирішувати питання щодо проживання доньки в іншому житлі. Переїзд позивача до батьківського дому був вимушеним кроком через протиправну поведінку відповідачки. ОСОБА_7 , навчається в Стрийській гімназії №7 м. Стрий. У навчальний період дитина змушена добиратися з с. Вівня в м. Стрий на навчання, а це віддаленість більше 5 км, що створює додаткові незручності. ОСОБА_3 неодноразово зверталась до Стрийського РУП ГУ НП у Львівській області щодо протиправної поведінки ОСОБА_1 , однак, жодних рішень, які прийняті за наслідками таких звернень до матеріалів справи не долучено, оскільки такі звернення є безпідставними та надуманими, а в діях ОСОБА_1 відсутній склад правопорушення. Відповідачка ОСОБА_3 систематично провокує конфлікти та після цього викликає поліцію. Крім цього, на підтвердження протиправної поведінки ОСОБА_1 відповідачка долучила до матеріалів справи терміновий заборонний припис стосовно кривдника серії АА №339261 та терміновий заборонний припис стосовно кривдника серія АА № 448251, однак з таких не вбачається повторності, систематичності вчинення домашнього насильства з боку ОСОБА_1 відносно ОСОБА_3 . В провадженні Стрийського міськрайонного суду Львівської області перебувала справа №456/5259/24 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, однак згідно з постановою від 25.11.2024 провадження у справі закрито у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення. Окрім цього, рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області у справі 456/5992/24 від 26.12.2024 відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_3 , заінтересована особа ОСОБА_1 , про видачу обмежувального припису. Дане рішення було оскаржене в апеляційному порядку відповідачкою та відповідно до постанови Львівського апеляційного суду від 01.05.2025 залишено без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Так, апеляційний суд дійшов висновку про те, надані на обґрунтування заявлених вимог докази не вказують безумовно на вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства відносно ОСОБА_3 , не визначають ризиків продовження чи повторного вчинення домашнього насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а свідчать лише про наявність тривалого конфлікту між сторонами. ОСОБА_3 та ОСОБА_1 проживали за однією адресою: АДРЕСА_1 , навіть після розірвання шлюбу, до 12 березня 2025 року, однак у різних приміщеннях, площа спірної будівлі дозволяє проживати у цій будівлі окремо один від одного, оскільки житлові приміщення мають окремі входи та необхідні комунікації, а тому проживання в одній будівлі не буде втручанням в особисте життя та побут один одного.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, надали пояснення, аналогічні наведеним в позовній заяві. Додатково пояснили, що за адресою в АДРЕСА_1 позивач проживав 4 роки до 04.03.2025, коли дружина змінила замки. Ремонтні роботи в с. Вівня позивач здійснював за рахунок коштів матері. Умови, в яких на даний час проживає позивач є задовільними, однак бажає вселитись у спірне приміщення, оскільки донька, яка проживає разом із ним, навчається в м. Стрий. В судових дебатах представником позивача зроблено заяву про подання протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду доказів понесених судових витрат.

Позиція відповідача.

06.06.2025 до суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача, в якому вона просить суд відмовити повністю у задоволенні позову про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення. В обґрунтування відзиву зазначає, що Позивач стверджує, що спільно з ОСОБА_3 володіє нежитловою будівлею з житловими приміщеннями за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 511,8 кв.м., житловою 68,2 кв.м. обґрунтовуючи тим, що це майно зареєстровано за Відповідачкою у період перебування сторін у шлюбі. 20 лютого 2025 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовною заявою про поділ майна подружжя, у якій в частині поділу майна, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 просить: 1. В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на частину нежитлової будівлі з житловими приміщеннями за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 511,8 кв.м., житловою 68,2 кв.м. 2. В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на частину земельної ділянки площею 0,0227 га, кадастровий номер :06:036:015, з цільовим призначенням для комерційних цілей (обслуговування нежитлової будівлі), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 не погоджується із запропонованим поділом майна подружжя, вважає його не обґрунтованим та таким, що порушить її законні права та інтереси, оскільки вказане майно набуто за її особисті грошові кошти та є її особистою приватною власністю. 13.09.2014 року ОСОБА_3 згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки купила, а Стрийська міська рада продала земельну ділянку площею 0,0227 га, кадастровий номер :06:036:015, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , вартість якої складала 51 862,00 грн. Кошти на купівлю вказаної ділянки ОСОБА_3 набула внаслідок відчуження власної частки у квартирі АДРЕСА_3 вартістю 148 518 грн. на підставі укладення договору купівлі-продажу квартири від 30.12.2013 року. Інша частина коштів отримана від продажу вказаної квартири також була вкладена у будівництво нежитлового приміщення, що знаходиться на вказаній земельній ділянці. Будівництво нежитлового приміщення тривало довго, а тому усі кошти отримані від продажу особистого майна відповідачка вкладала у будівництво майна на цій земельній ділянці. А саме, 02.08.2018 року, ОСОБА_3 набуто в особисту приватну власність грошові кошти у розмірі 31 333,33 грн., внаслідок відчуження власної 1/3 частини земельної ділянки :04:018:0141, яка розташована у АДРЕСА_4 , шляхом укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки. 02.08.2018 року, ОСОБА_3 набуто в особисту приватну власність грошові кошти у розмірі 103 916, 67 грн., внаслідок відчуження власної 1/3 частки будинку, що розташований на земельній ділянці за кадастровим номером :04:018:0141, за адресою АДРЕСА_4 , шляхом укладення договору купівлі-продажу будинку. 14.05.2021 року ОСОБА_3 набуто в особисту приватну власність грошові кошти у розмірі 1 105 200,00 грн., внаслідок відчуження квартири АДРЕСА_5 . Згідно курсу НБУ станом на 14.05.2021 року ця сума складала близько 40 000 доларів США. 11.01.2024 року ОСОБА_3 отримано моральну компенсацію від держави Україна за рішенням Європейського суду з прав людини у розмірі 257 092,25 грн. Заява №3977/19 від 28.12.2018 року. Згідно курсу НБУ станом на 11.01.2024 року ця сума складала близько 6730 доларів США. У квітні 2024 року нежитлове приміщення з житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 511,8 кв.м., житловою 68,2 кв.м., що знаходиться на земельній ділянці площею 0,0227 га, кадастровий номер :06:036:015, введено в експлуатацію. У позовній заяві Відповідач стверджує, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм житлом. Володіє чи не володіє ОСОБА_1 частиною у вказаному житлі буде вирішено судом у порядку поділу майна подружжя. Станом на розгляд справи в суді ОСОБА_1 не є власником нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 , а тому позбавлений можливості вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження житлом за вказаною адресою. Позивач зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , неодноразово повідомляв суд, службу у справах дітей про це місце проживання, облаштував дитині окрему кімнату для проживання в цьому житлі. Тобто, ОСОБА_1 не позбавлений житла, забезпечений належними умовами для проживання та всім необхідним. Між Позивачем та Відповідачкою наявні конфлікти. Позивач постійно вчиняє домашнє насильство, як в фізичній формі та і в психологічній. Так, у липні 2024 року до Позивача було застосовано тимчасові заборонні приписи стосовно кривдника - ОСОБА_1 про обмеження у спілкуванні з ОСОБА_3 . Заява ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису перебуває у судових органах. ОСОБА_1 при кожній зустрічі з ОСОБА_3 принижує її, ображає, обзиває, висловлює ненормативну лексику тощо. Через постійні конфлікти проживання сторін в одному приміщенні не можливе. З моменту припинення спільного проживання (з червня 2024 року) і по теперішній час, Позивач здійснює щодо неї: - психологічний тиск (ображає в присутності дітей, принижує словесно, погрожує, висловлюється в її адресу нецензурною лайкою, залякує фізичною розправою), що викликає у Відповідачки побоювання за власну безпеку, спричиняє емоційну невпевненість, щодо нездатності себе захистити та завдає шкоди її психологічному здоров`ю, в результаті чого вона вимушена звертатись до психолога. У справі №456/4270/24 ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Крім цього, 19.07.2024 року та 21.09.2024 року до ОСОБА_1 застосовано термінові заборонні приписи. Заборона поширювалась в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою протягом певного періоду часу. У відповідь на адвокатський запит від 13 квітня 2025 року Стрийське районне управління поліції ГУ НП у Львівській області повідомило про 9 викликів поліції, зокрема тих що постійно стосуються вчинення домашнього насильства ОСОБА_1 . Позивач перебуваючи у приміщенні за адресою АДРЕСА_1 вчиняє бійки, розправи, зловживає спиртними напоями тощо. Проживання сторін за однією адресою не можливе, після розірвання шлюбу спроби співіснувати супроводжувались постійними конфліктами, домашніми скандалами, викликами поліції. Вважає, що в контексті цієї справи суд повинен оцінити ризик вчинення домашнього насильства у майбутньому, якщо сторони залишаться проживати під одним дахом.

16.06.2025 до суду надійшло заперечення на відповідь на відзив від відповідачки, в яких зазначає, що у разі визнання спірного об`єкта особистою приватною власністю ОСОБА_3 це майно є її особистим, та вона як є єдиний власник майна розпоряджається цим майном з врахуванням власних інтересів, а вселення колишнього чоловіка - кривдника порушуватиме її право на приватну власність та буде серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла. Відповідачка надала належні, достовірні, достатні та допустимі докази того, що спірний об`єкт є її особистим приватним майном. Позивачем не заперечуються додані докази ані у справі про поділ спільного майна подружжя, ані у справі про усунення перешкод у користуванні майном шляхом вселення. Враховуючи те, що слухання справи про поділ спільного майна подружжя та визнання особистої приватної власності на майно перебуває в суді, вважає, що слухання справи про усунення перешкод у користування житлом має бути зупинено до остаточного вирішення питання про те, чи є спірний об`єкт спільним майном подружжя чи особистим приватним майном ОСОБА_3 . На момент подання позову до суду ОСОБА_7 проживала з матір`ю. Відносини з донькою були хорошими. Проживала дочка за адресою: АДРЕСА_1 до поки батькові це стало невигідно та він змусив її створювати конфлікти з матір`ю. Згодом ОСОБА_10 повідомила матір, що бажає в подальшому проживати з батьком. Щодо майна, в якому проживає позивач з донькою, за адресою АДРЕСА_2 . Власником вказаного майна є матір ОСОБА_1 , яка постійно проживає за межами території України. Після укладення шлюбу позивач повідомив відповідачці про те, що саме він є власником цього майна. Тому, у 2004 році подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розпочали будівництво на цій території та збудували спершу великий гараж, утеплили будинок, а у 2006-2007 рр. збудували приміщення бані (лазні). Тільки через деякий час, ОСОБА_3 дізналась, що власником будинку та земельної ділянки за цією адресою є мама позивача - ОСОБА_11 . Виправдовуючись, ОСОБА_1 повідомив, що мама залишила йому заповіт. Таким чином, колишнє подружжя вкладало спільні кошти у будівництво за адресою АДРЕСА_2 . ОСОБА_1 протягом усього подружнього життя витрачав спільні кошти подружжя на утримання цього майна у селі Вівня, займався фарбуванням паркану, здійснював насаджання та за сімейні кошти купив трактор своєму брату. Щодо домашнього насильства, то виклики поліції зі сторони ОСОБА_3 здійснюються саме тоді коли існує реальний ризик її життю та здоров`ю. В момент коли ОСОБА_3 викликає поліцію ОСОБА_1 починає контролювати свої дії. Працівниками поліції двічі було винесено стосовно кривдника ОСОБА_1 термінові заборонні приписи та було притягнуто до адміністративної відповідальності, як мінімум це і вказує на систематичність та протиправність дій зі сторони позивача. Через ці конфлікті ситуації ОСОБА_3 відвідує психолога, який стверджує, що на момент звернення у клієнтки виявляються ознаки психоемоційної дестабілізації, що можуть бути наслідком тривалого психологічного тиску з боку колишнього партнера та емоційно-травматичної взаємодії з дитиною. Конфліктна ситуація та судові спори спровокували погіршення стану здоров`я ОСОБА_3 . ОСОБА_3 самостійно несе витрати з утримання майна, води та світла. Жодних витрат на утримання майна ОСОБА_1 не дає, хоча постійно наголошує, що він володіє часткою в майні.

Відповідачка в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила, пояснила, що з червня 2024 року не ведуть спільного господарства з позивачем. Вважає, що позивач не є власником спірного майна, оскільки таке набуте за її грошові кошти. Позивач проживав за відповідною адресою до 01.03.2025, оскільки він забрав ключі від кімнати, то змінила замки. Здійснювала заміну замків, коли позивач вже місяць був відсутній.

В судовому засіданні представник відповідача надав пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву та запереченні на відповідь на відзив.

Заяви та клопотання учасників справи.

01.07.2025 представником позивача подано клопотання про долучення доказів.

21.07.2025 до суду надійшло клопотання представника відповідача про зупинення провадження по справі.

24.07.2025 до суду від представника позивача надійшло заперечення щодо клопотання про зупинення провадження у справі.

13.08.2025 представником позивача подано клопотання про долучення доказів.

01.09.2025 судом отримано заяву представника відповідача про виклик свідків.

05.09.2025 представником відповідача подано клопотання про долучення доказів.

08.09.2025 представником позивача подано клопотання про долучення доказів.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 21.05.2025 відкрито провадження у даній справі.

Ухвалою суду від 15.08.2025 в задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Чохрій В.С. про зупинення провадження в цивільній справі №456/1801/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення відмовлено.

Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 08.09.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав.

Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 04 жовтня 2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 20.09.2024 року у справі №456/3504/24 шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , розірвано /а.с. 16/.

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 16.07.2024 вбачається, що право власності на нежитлову будівлю з житловими приміщеннями, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 511,8 кв.м, житлова площа, 68,2 кв.м., зареєстроване за ОСОБА_3 , право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :06:036:0015, площею 0,0227 га також зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 2537, виданий 30.09.2014 /а.с. 17/.

З копії договору купівлі-продажу квартири від 30.12.2013 р., укладеного між ОСОБА_3 від свого імені і від імені ОСОБА_12 (продавці) та ОСОБА_13 (покупець) вбачається, що продавці передали належну їм квартиру АДРЕСА_3 , у власність покупцеві за 297036,00 грн. Таким чином, ОСОБА_3 за вказаним договором набула 148 518 грн /а.с. 34/.

З копії договору купівлі-продажу житлового будинку від 02.08.2018 р., укладеного між ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_3 (продавці) та ОСОБА_16 (покупець) вбачається, що продавці продали по 1/3 частці покупцю житловий будинок, що знаходиться у АДРЕСА_4 за 311 750,00 грн. Таким чином, ОСОБА_3 за вказаним договором набула грошові кошти у розмірі 103 916, 67 грн /а.с. 36-37/.

З копії договору купівлі-продажу земельної ділянки від 02.08.2018 р., укладеного між ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_3 (продавці) та ОСОБА_16 (покупець) вбачається, що продавці продали по 1/3 частці покупцю земельну ділянку кадастровий номер :04:018:0141, яка розташована у АДРЕСА_4 , за 94000,00 грн. Таким чином, ОСОБА_3 за вказаним договором набула грошові кошти у розмірі 31 333,33 грн.

З копії договору купівлі-продажу квартири від 14.05.2021 року, укладеного між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_17 , ОСОБА_18 (покупці), вбачається, що продавець продала належну їй квартиру АДРЕСА_5 за 1 105 200,00 грн /а.с. 38-39/.

З виписки по надходженням коштів на карту/рахунок ОСОБА_3 , копії рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2023 та переліку заяв вбачається, що 11.01.2024 ОСОБА_3 отримала моральну компенсацію від держави Україна за рішенням Європейського суду з прав людини у розмірі 257 092,25 грн. (заява №3977/19 від 28.12.2018 року) /а.с. 40-46/.

З копії ухвали Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 10.04.2025 року по справі №456/1037/25 вбачається, що на розгляді суду перебуває справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя /а.с. 47/.

З копії листа Стрийського РУП від 16.04.2025 № вбачається, що з червня 2024 року по квітень 2025 року ОСОБА_3 зверталася з телефонними повідомленнями на лінію 102 з приводу можливих неправомірних, на її думку, дій (вчинення домашнього насильства) гр. ОСОБА_1 08.07.2024, 15.07.2024, 04.03.2025, 18.07.2024, 19.07.2024, 27.12.2024, 15.07.2024, 10.07.2024, 19.07.2024, 29.03.2024, за всіма зверненнями прийнято рішення про списання даних матеріалів /а.с. 48-49/.

19.07.2024 року та 21.09.2024 року до ОСОБА_1 застосовано термінові заборонні приписи /а.с. 50-51/.

З копії постанови Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 29.08.2024 (справа № 456/4270/24) вбачається, що ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 170 грн /а.с. 52-53/.

З копії листа Стрийського РУП від 21.11.2024 №93753-2024 вбачається, що з червня по жовтень 2024 року ОСОБА_1 звертався з письмовою заявою та телефонним повідомленням на лінію 102 з приводу неправомірних, на його думку, дій ОСОБА_3 03.07.2024 та 22.09.2024, прийнято рішення про списання даних матеріалів /а.с. 121/.

З копії листа Стрийського РУП від 31.07.2025 № вбачається, що в період часу з жовтня 2024 року по 01 липня 2025 року ОСОБА_1 . 9 разів звертався до Стрийського РУП з письмовими заявами та телефонними повідомленнями щодо протиправної поведінки ОСОБА_3 /а.с. 122/.

З копії постанови Верховного Суду від 15.01.2026 року по справі №456/5992/24 вбачається, що касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Чохрій Вікторії Степанівни, залишено без задоволення, рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 26 грудня 2024 року, яким у задоволенні заяви ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_1 відмовлено, та постанову Львівського апеляційного суду від 01 травня 2025 року залишено без змін. У вказаній постанові Верховний Суд зазначив, що судами під час розгляду справи було враховано, що щодо ОСОБА_1 наявна постанова про притягнення його до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 173-2 КУпАП (справа № 456/4270/24), а також постанова про закриття провадження у справі про притягнення його до адміністративної відповідальності за частиною другою статті 173-2 КУпАП (справа № 456/5259/24). При цьому, проаналізувавши термінові заборонні приписи, копії яких наявні у матеріалах справи, районний суд установив, що терміновий заборонний припис серії АА № 339261 не містить дати його складення, найменування уповноваженого підрозділу поліції, прізвища, імені та по батькові працівника, який його виніс, прізвища, імені та по батькові особи, яка вчинила домашнє насильство, її характеризуючих даних, а також заходів термінового заборонного припису стосовно кривдника тощо, а відтак дійшов висновку, що такий документ не може бути належним, достатнім і допустимим доказом на підтвердження протиправної поведінки ОСОБА_1 щодо заявниці. Щодо термінового заборонного припису серії АА № 448251 суд зауважив, що зі змісту останнього не вбачається повторності та систематичності вчинення домашнього насильства з боку ОСОБА_1 щодо ОСОБА_3 , а тому відсутні документально підтверджені правові підстави для його видачі працівниками поліції. Враховуючи вищенаведене, а також інші докази, надані заявницею на підтвердження наявності підстав для видачі обмежувального припису щодо кривдника у їх сукупності, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що вони безумовно не підтверджують вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства щодо ОСОБА_3 , не визначають ризиків продовження чи повторного вчинення домашнього насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створити небезпеку для цієї особи, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а свідчать лише про відверто ворожі стосунки між сторонами, які супроводжуються сварками та взаємними образливими висловлюваннями, що не може вважатися домашнім насильством.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_19 , повідомила, що здійснювала психологічну підтримку ОСОБА_3 , яка перебувала в тривалому психоемоційному напруженні після конфлікту з чоловіком. ОСОБА_3 звернулась за психологічною допомогою в липні 2024 року. Вважає, що спільне проживання сторін є шкідливим для психоемоційного стану ОСОБА_3 .

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_6 , який є сином сторін, повідомив, що неодноразово бачив сварки між батьками, як батько принижував матір, налаштовував доньку проти матері, погрожував їй, також бачив як батько кинув горщик із землею в його матір. Вказав, що його батько має де жити в с. Вівня в будинку матері позивача. Після переїзду батька із приміщення за адресою АДРЕСА_1 , мати свідка перестала приймати ліки, стала спокійнішою. Також повідомив, що з червня 2021 року почали проживати за адресою АДРЕСА_1 , до якого часу йому не відомо, оскільки свідок там не проживав, чому батько переїхав йому не відомо. Фактів приниження, погроз, провокації конфліктів з боку матері не бачив.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_20 , який є батьком відповідачки, повідомив, що часто приїжджав за адресою проживання сторін в АДРЕСА_1 у зв`язку із конфліктами між ними, ОСОБА_3 боїться ОСОБА_1 , він кидав в неї вазон, ламав замки.

Норми права, які застосував суд, мотиви їх застосування та мотивована оцінка доказів, наданих сторонами.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За правилами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 321 ЦК України установлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Наведеною нормою матеріального права визначено право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового чи цивільного законодавства.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20).

Судом встановлено, що за час перебування сторін у шлюбі ними придбано земельну ділянку площею 0,0227 га, кадастровий номер :06:036:0015, цільове призначення - для комерційних цілей (обслуговування нежитлової будівлі), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на зазначену земельну ділянку було зареєстроване за відповідачкою. На вищевказаній земельній побудовано нежитлову будівлю з житловими приміщеннями, загальною площею будівлі 511,8 кв.м, житловою - 68,2 кв.м. Право власності на вищевказану будівлю було зареєстроване за відповідачкою ОСОБА_3 .

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18).

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За змістом статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Таким чином, для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав: позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди, та має бути факт того, що внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном.

Судом встановлено, що, що під час перебування в шлюбі сторонами придбано земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , на якій в період шлюбу побудовано нежитлову будівлю з житловими приміщеннями, право власності на які зареєстроване за відповідачкою ОСОБА_3 .

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Вказана презумпція у межах цієї справи відповідачем не спростована.

Так, з доводів відповідачки та відповідних копій договорів вбачається, що такою на підставі договорів купівлі-продажу відчужено її майно, яке, згідно положень ст. 57 СК України, є її особистою приватною власністю та отримано відшкодування завданої їй, моральної шкоди, внаслідок чого набуто грошові кошти в сумі 148 518 грн, 103 916, 67 грн, 31 333,33 грн, 1 105 200,00 грн та 257 092,25 грн.

Однак надані відповідачем докази в межах цієї справи не спростовують презумпцію того, що спірне майно набуте за час шлюбу та є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Так, матеріали справи не містять доказів того, що набуті відповідачкою грошові кошти були використані саме на придбання земельної ділянки кадастровий номер :06:036:0015 та будівництво нежитлової будівлі з житловими приміщеннями, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набутого за час шлюбу, а власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Під час судового розгляду справи встановлено, що позивач не проживає у спірній нежитловій будівлі з житловими приміщеннями, йому чиняться перешкоди відповідачкою у користуванні нею через їх неприязні відносини. Факт зміни замків і відсутності у позивача ключів від кімнати, в якій проживав позивач відповідачка не спростувала. Сам факт подання позову у цій справі свідчить про відсутність між сторонами домовленості щодо проживання позивача у спірному приміщенні та наявність перешкод у користуванні майном.

Заперечення співвласника щодо задоволення позову про усунення перешкод у користуванні майном або заперечення щодо вселення співвласника та відсутність можливості у власника самостійно без звернення до співвласників реалізувати свої права (відсутність ключів від будинку тощо) за відсутності вільного доступу до належного йому майна є підставою вважати, що інший співвласник чинить перешкоди у користуванні належною позивачу власністю.

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 20листопада 2023 року у справі № 397/355/22, провадження № 61-12938св23.

Таким чином, судом встановлено, що спірна нежитлова будівля з житловими приміщеннями належить сторонам у справі на праві спільної сумісної власності, так як набута за час шлюбу, однак відповідачка чинить позивачу перешкоди у користуванні цим майном, що порушує його право на житло, тому обраний ним спосіб судового захисту в частині вселення до житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , та зобов`язання відповідачки не чинити перешкоди у користуванні майном та передати позивачу ключі від житла не суперечить законодавству і може бути застосований судом.

Наявність у позивача іншого житла і та обставина, що його місце проживання не зареєстровано у спірному приміщенні, не мають правового значення для вирішення цього спору, оскільки на зміст права власності (володіння, користування та розпорядження своїм майном) не впливає місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2023року у справі № 334/7307/20, провадження № 61-18421св21.

Щодо аргументів відповідачки про наявність ризику вчинення домашнього насильства у майбутньому, якщо сторони залишаться проживати під одним дахом слід зазначити, що Верховний Суд у постанові від 15.01.2026 року по справі №456/5992/24 за заявою ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_1 , зазначив, що суди попередніх інстанцій, надавши належну оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності в розумінні Закону № 2229-VIII, а також оцінивши можливі ризики застосування психологічного чи фізичного насильства щодо заявниці у майбутньому, встановили, що ці докази підтверджують виключно наявність конфлікту між учасниками справи впродовж липня 2024 року та не свідчать про загрозу продовження аналогічних подій, а відтак дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви про видачу обмежувального припису.

За приписами ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Більше того, як вбачається із матеріалів справи, житлові приміщення за адресою: АДРЕСА_1 мають окремі входи та необхідні комунікації, а тому проживання в одній будівлі не буде втручанням в особисте життя та побут один одного.

Судові витрати.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов судом задоволено повністю, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 1211,20 грн.

Керуючись ст.ст.12, 81, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення задовольнити.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні земельною ділянкою площею 0,0227 га, кадастровий номер :06:036:0015, цільове призначення для комерційних цілей (обслуговування нежитлової будівлі) та нежитловою будівлею з житловими приміщеннями за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 511,8 кв.м, житловою 68,2 кв.м, шляхом його вселення до житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

Зобов`язати ОСОБА_3 не чинити перешкоди у користуванні майном та передати ОСОБА_1 ключі від вказаного житла.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження,якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_6 ;

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_7 .

Повний текст судового рішення виготовлено 09 березня 2026 року.

Головуючий суддя О.Ю. Писарев