Коростенський міськрайонний суд Житомирської області
Справа № 279/7939/25
Провадження № 2/279/683/26
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2026 року м. Коростень

Коростенський міськрайонний суд Житомирської області у складі судді Івашкевич О.Г., з секретарем судового засідання Маковською Д.О., розглянувши цивільну справу № 279/7939/25 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права спільної сумісної власності подружжя, поділ майна, визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

До Коростенського міськрайонного суду Житомирської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_3 , до ОСОБА_2 про припинення права спільної сумісної власності подружжя, поділ майна, визнання права власності.

В обґрунтування позову зазначає, що 08 лютого 2014 року позивач - ОСОБА_1 уклав шлюб з відповідачем - ОСОБА_2 , який був зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Коростеню реєстраційної служби Коростенського міськрайонного управління юстиції в Житомирській області, про що складено актовий запис № 42. Від шлюбу подружжя має спільну неповнолітню дитину - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Станом на день звернення до суду з даною позовною заявою, Коростенським міськрайонним судом Житомирської області відкрито провадження у цивільній справі №279/7402/25 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 "Про розірвання шлюбу". Під час перебування у шлюбі, 03 жовтня 2022 року подружжям за сімейні кошти на підставі договору купівлі-продажу було набуто спільне нерухоме майно, а саме куплено однокімнатну квартиру загальною площею 30 м. кв. квартира АДРЕСА_1 , договір посвідчений приватним нотаріусом Коростенського району Житомирської області Зіневичем С.О., зареєстрований в реєстрі за № 878, яка оформлена на ім`я відповідача. Позивач пропонував відповідачу вирішити питання виділення ідеальної частки у власність в позасудовому порядку, однак дані пропозиції залишились поза її увагою.

Враховуючи викладене просить суд ухвалити рішення, яким припинити право спільної сумісної власності та поділити майно подружжя: виділити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та визнати за ним право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 та виділити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 . Одночасно просить суд стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати.

Ухвалою Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 25.12.2025 року відкрито провадження у цивільній справі. Справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Сторони про розгляд справи належним чином повідомлені, з правами та обов`язками ознайомленні.

Відповідач ухвалу про відкриття провадження у справі отримала 31.12.2025 року, правом подачі відзиву на позов не скористалася, будь яких заяв, клопотань, що стосуються розгляду справи до суду не подала.

Заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не надходили.

Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами справи.

Розгляд справи проведено у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у відповідності із ч. 5,8 ст. 279 ЦПК України за наявними у справі матеріалами.

Зважаючи на те, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що між сторонами виник спір з приводу поділу спільного майна подружжя, який регулюється нормами цивільного та сімейного законодавства, а саме положеннями ст.368, 372 ЦК України та ст.60, 70-71 СК України.

08 лютого 2014 року сторони зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом серії НОМЕР_1 , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Коростеню реєстраційної служби Коростенського міськрайонного управління юстиції в Житомирській області. З відкритого реєстру судових рішень встановлено, що рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області у справі № 279/7402/25 від 27.01.2026 року шлюб між подружжям розірвано.

У період шлюбу на підставі договору купівлі - продажу квартири сторонами придбано однокімнатну квартиру загальною площею 30 кв.м., житловою площею 16,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Договір купівлі - продажу квартири, посвідчений 03.10.2022 року приватним нотаріусом Коростенського районного нотаріального округу Житомирської області Зіневичем С.О., зареєстрований в реєстрі за №878, що стверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

Згідно з вказаною інформацією право власності на квартиру зареєстровано одноособово на відповідача - ОСОБА_2 .

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст. 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України).

Положеннями ч.1 ст.5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Порушений спір регулюється нормами цивільного та сімейного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення ст. 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок підтверджений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19.

Відповідно до п. 23,24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Доказів того, що квартира була придбана відповідачем за кошти, які належали їй особисто, відповідачем до суду надано не було, а тому не було спростовано факт того, що зазначене майно є спільною сумісною власністю подружжя. Також відповідачем не було надано жодних заперечень щодо вимог позивача, не надано жодних доказів, які б спростовували право спільної сумісної власності майна подружжя, набутого у шлюбі.

Оскільки спірне майно було придбане подружжям в період шлюбу, таке майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя незалежно від того, що воно було оформлене на ім`я дружини. Набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 66 СК України визначено, що подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України).

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.1,2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2ст. 364 ЦК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (ст. 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (ст. 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі.

Відтак обрання позивачем будь-якої із зазначених форм поділу майна не може вважатися обранням неефективного чи неналежного способу захисту в судовому порядку.

При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питанням доведення відповідних обставин, спростування чи не спростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна (див. пункт 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц).

У цій справі встановлено, що квартира АДРЕСА_1 є однокімнатною, розташована на п`ятому поверсі п`ятиповерхового будинку. Квартиру придбано під час шлюбу, отже реєстрація прав на неї лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності її до спільної сумісної власності подружжя. Факт набуття спірної квартири в період перебування сторін у шлюбі є беззаперечним, а презумпцію спільності права власності подружжя на це майно відповідач не спростував.

Разом з тим, суд зауважує, що квартиру (тим більше однокімнатну) з технічної точки зору поділити неможливо, як і неможливо виділити сторонам в натурі належну їм частку, оскільки кожна з таких часток повинна мати відокремлений вхід, незалежні комунікації. Для поділу чи виділу сторонам в натурі часток квартири необхідний висновок експерта про наявність такої технічної можливості. За відсутності висновку експерта спірна квартира є неподільною річчю.

Відповідно до п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК ( 2947-14 ) щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК ( 435-15 ), за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Тобто, за загальним правилом неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Водночас, як уже зазначалося, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

В матеріалах справи відсутні відомості щодо згоди будь-якої із сторін на отримання грошової чи іншої матеріальної компенсації своєї частки, як і відсутні докази внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Такі докази, у передбачений процесуальним законом спосіб, на час розгляду справи до суду не надані.

Без волевиявлення жодної зі сторін на припинення права спільної власності на майно та отримання грошової компенсації суд не вправі самостійно ініціювати та вирішувати це питання.

Враховуючи викладене, оскільки спірне майно є неподільною річчю, вимога про припинення права спільної сумісної власності з виплатою грошової компенсації позивачем пред`явлена не була, згода на отримання грошової компенсації в порядку поділу спільного майна подружжя не заявлена, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про поділ та/або виділ сторонам в натурі часток квартири задоволенню не підлягають.

Щодо заявленої вимоги про визнання права власності на частку, суд зазначає, що така вимога, по суті, спрямована на трансформування спільної сумісної власності у спільну часткову власність.

З огляду на положення ст.16 ЦК України та обставин цієї цивільної справи, такий спосіб є належним та ефективним.

Оскільки право власності на спірне майно зареєстровано за відповідачем, то задоволення такої вимоги позову сприятиме дотриманню принципу правової визначеності, як у питанні встановлення власників майна, так і в питанні визначення їх часток.

Враховуючи те, що реальний поділ спільного майна є неможливим, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, залишивши майно у спільній частковій власності визнаючи ідеальні частки для кожного із сторін.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені ним судові витрати, а саме судового збору у розмірі 1000 грн.

Керуючись ст. 4, 12, 19, 141, 247, 258, 259, 265, 268, 273, 279, 354, 355 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 107).

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 107).

Припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 107).

У решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати в розмірі 1000 (одна тисяча) гривень зі сплати судового збору.

Рішення суду може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його винесення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони та учасники:

Позивач: ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_3 .

Суддя: Оксана ІВАШКЕВИЧ