П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2026 року м. Київ

Справа №362/5566/24

Апеляційне провадження №22-ц/824/1892/2026

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Желепи О.В., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Липченко О.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області, ухваленого під головуванням судді Марчука О.Л. 01 липня 2025 року в м. Васильків, дата складення повного тексту рішення не зазначена, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И В

У серпні 2024 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом.

В обґрунтування вимог якого зазначала, що рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 грудня 2013 року з відповідача на її користь стягнуто борг в сумі 2797550 грн. Суму боргу було визначено в еквіваленті 350000 доларів США та відповідач не виконав рішення суду і не повернув суму боргу, а тому позивач просила стягнути з останнього суму яка дорівнює різниці між сумою боргу станом на 05 серпня 2024 року в розмірі 14428750 грн (350000 доларів США х 41,2250 грн) та вже стягнутою за рішенням суду сумою боргу в розмірі 2797550 грн і дорівнює 11631200 грн.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 01 липня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення боргу - відмовлено.

Скасовано застосовані ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 грудня 2024 року заходи забезпечення позову, у вигляді накладення арешту на належні ОСОБА_3 : житловий будинок АДРЕСА_1 ; земельну ділянку площею 0,25 гектара, кадастровий номер :01:014:0008; земельну ділянку площею 0,168 гектара, кадастровий номер: :01:014:0015.

Рішення суду мотивовано тим, що рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 грудня 2013 року не містить жодних фактичних обставин встановлених судом. У вказаному рішенні суд лише навів норми процесуального закону яким суд керувався приймаючи заяву відповідача про визнання позову. Однак, за висновками Верховного Суду, суди не мають права покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи.

У зв`язку із цим, суд не погодився із викладеними за змістом позову доводами позивача про те, що вказаним рішенням встановлено безумовний борг відповідача в розмірі еквівалентному 350000 доларів США. Суд вказав, що навіть відповідач під час розгляду справи в судовому засіданні на запитання головуючого не зміг надати чітку і зрозумілу відповідь про те, в якій валюті: гривнях чи доларах США він зобов`язаний повернути позику.

Зважаючи на те, що у суду відсутні належні і допустимі відомості про суму і валюту позики та валюту і суму повернення позики, суд об`єктивно позбавлений можливості встановити правові підстави нарахування позивачкою заборгованості виходячи із суми боргу в розмірі 350000 доларів США.

Крім того, суд звернув увагу на те, що рішенням від 09 грудня 2013 року Васильківський міськрайонний суд Київської області здійснив стягнення в гривнях, а тому прийшов до переконливого і беззаперечного висновку про те, що сторони не визначали грошовий еквівалент в іноземній валюті, оскільки у вказаному рішенні суд не вказав про сплату боргу в гривнях у розмірі визначеному за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, а прямо та імперативно стягнув борг в гривнях.

У зв`язку із відмовою в задоволенні позову, за нормою п.8 ч. першої ст. 264 ЦПК України, суд вважав, що відпали підстави для подальшого забезпечення даного позову, а тому скасував заходи забезпечення позову.

Не погодився із зазначеним судовим рішенням відповідач, ним подано апеляційну скаргу, в якій він повністю визнає грошовий борг у справі №362/5566/25, і у справі №362/5706/13-ц, оскільки він існує, і не погашений , і має бути стягнути з відповідача із урахуванням приписів щодо застосування грошового еквіваленту в іноземній валюті у 350000 доларів США.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі шляхом стягнення з відповідача на користь ОСОБА_2 грошових коштів в розмірі 11631200,00 грн, як стягнення боргу в гривнях, що еквівалентно 350000 дол. США за офіційним курсом НБУ, встановленого на 05.08.2024 для дол. США у розмірі 1 дол. США = 41,2250 грн.

В порядку ст. ст. 76,92 ЦПК України допитати відповідача ОСОБА_1 , як свідка про обставини, пов`язані із отриманням ним позики в сумі, що еквівалентна 350000 дол. США.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Крижов С.В. визнає вимоги апеляційної скарги. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в розмірі 11631200 грн, як стягнення боргу в гривнях, що еквівалентно 350000 доларів США за офіційним курсом НБУ, встановленого на дату подачі позову.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 та представник позивача - адвокат Крижов С.М. підтримали апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просили про її задоволення.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася , про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила, тому її неявка, згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з такого.

09 грудня 2013 року Рішенням Васильківський міськрайонний суду Київської області за результатами розгляду справи № 362/5706/13-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення боргу про стягнення боргу ухвалив рішення про задоволення позову.

В описовій частині рішення вказано на те, що у вересні 2013 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу.

В обґрунтування позову ОСОБА_2 посилається на те, що 2 жовтня 2007 року вона уклала з ОСОБА_1 договір про надання безпроцентної позики у розмірі 1767500 грн, що за курсом НБУ на час його укладення становило 350000 доларів США. На підтвердження укладення договору ОСОБА_1 4 квітня 2013 року складено розписку в якій він зобов`язався повернути суму до 6 липня 2013 року боргу за цим договором позики в розмірі 2797550 грн., що за курсом НБУ на час її складення становить 350000 доларів США.

Оскільки в установлений договором строк ОСОБА_1 позичені кошти не повернув, ОСОБА_2 просить суд стягнути з відповідача на її користь 2 797 550 грн. боргу за договором позики.

В мотивувальній частині рішення судом наведені положення процесуального закону та вказано: «Оскільки визнання відповідачем позову має безумовний характер, не суперечить вимогам закону, а також не порушує права інших осіб, суд прийшов до висновку про задоволення позову».

В резолютивній частині рішення вказано про задоволення ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення боргу про стягнення боргу.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2797550 грн боргу за договором позики та 3441 грн судового збору, а всього 2800991 (два мільйони вісімсот тисяч дев`ятсот дев`яносто одну) гривню (а.с.13-14).

За даними Єдиного державного реєстру судових рішень, вказане рішення суду в апеляційному та касаційному порядку не переглядалось, відповідно набрало законної сили.

21 листопада 2024 року ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» подана заява про визнання позову, в якій він вказує, що сума стягнута за рішенням у справі № 362/5706/13-ц, де основна сума боргу становить 350000 доларів США в сумі 2797550 грн досі не є сплаченою відповідачем позивачеві. Вимоги у справі № 362/5566/24 є похідними від вимог у справі № 362/5706/13-ц. відтак у відповідача немає підстав не визнавати проіндексовану на індекс інфляції суму основного боргу. посилаючись на положення ст. 206 ЦПК України відповідач ОСОБА_1 визнає позов повністю і просить ухвалити відповідне судове рішення, яким задовольнити позову повному обсязі (а.с.32-34).

Згідно з протоколом судового засідання від 01 липня 2025 року відповідач ОСОБА_1 також заявив про визнання позову (а.с.105-106).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

В порядку визначеному ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Положеннями ст. 533 ЦК України визначено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

В силу ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

В порядку визначеному ч.ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключено ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Верховний Суд у постанові від 03 листопада 2021 року у справі № 266/6007/20 роз`яснив, що преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Верховний Суд у постанові від 09 жовтня 2024 року у справі № 619/2355/23 погодився з висновками судів попередніх інстанцій, які відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення курсової різниці за неповернення боргу за договором позики, керувались тим, що у позивачки, яка при зверненні до суду у 2021 році із позовом про стягнення заборгованості за договором позики сама визначила заборгованість у національній валюті, і погодилась із судовим рішенням від 30 серпня 2021 року в справі № 619/1572/21, яким таку заборгованість стягнуто із боржника і яке набрало законної сили, відсутні підстави для стягнення курсової різниці.

Верховний Суд у цій справі вказав на те, що коливання курсу валют, що призвело до курсової різниці, не можна розцінювати як неправомірні дії боржника, що призвели до позбавлення кредитора можливості отримати прибуток.

Таких висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 травня 2018 року в справі № 750/8676/15-ц, на яку суди попередніх інстанцій підставно послались у оскаржуваних судових рішеннях. Схожих висновків дійшов також Верховний Суд у постановах від 20 травня 2020 року в справі № 758/583/15-ц, від 09 грудня 2020 року в справі № 127/27222/16-ц.

Коливання курсу валют, яке призвело до курсової різниці у розмірі заборгованості, не можна розцінювати як підставу для визначення заборгованості іншого розміру кредиторських вимог, ніж було визначено у рішення суду.

Схожого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 серпня 2023 року в справі № 910/23952/15.

У постанові від 30 квітня 2025 року у справі № 296/7805/21 Верховний Суд вказав на те, що подання нових вимог про стягнення курсової різниці після ухвалення остаточних судових рішень у справах про стягнення боргу фактично є спробою змінити раніше ухвалені судові рішення, якими вже остаточно вирішено спір між сторонами. Однак, позивач не має права змінювати попередні рішення суду шляхом збільшення розміру стягнутої заборгованості у зв`язку зі зміною валютного курсу. Задоволення таких вимог суперечило б принципу юридичної визначеності, що є одним з основоположних принципів правової системи, та призвело б до перегляду остаточних судових рішень без належних правових підстав.

З наведених обставин справи вбачається, що сторони у справі посилаються на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 грудня 2013 року у справі № 362/5706/13-ц, як на таке, що має преюдиційне значення щодо обставин виникнення у них правовідносин з позики та наявності у відповідача перед позивачем боргового зобов`язання у розмірі 350000 (триста п`ятдесят тисяч) доларів США.

Слід погодитись з висновком суду першої інстанції про те, що рішенням у справі № 362/5706/13-ц фактично не були встановлені обставини укладення між сторонами договору позики у формі розписки відповідача від 04 квітня 2013 року, його умов, лише констатований факт визнання позовних вимог відповідачем, у зв`язку з чим з нього стягнута заявлена позивачем сума.

Проте апеляційний суд не може погодись з висновками суду першої інстанції щодо надання оцінки рішенню Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 грудня 2013 року у справі № 362/5706/13-ц, оскільки оцінка законності і обґрунтованості рішення суду належить до компетенції судів апеляційної та касаційної інстанцій в порядку передбаченому процесуальним законом, а рішення суду яке набрало законної сили не може ставитись під сумнів, з огляду на принцип юридичної (правової) визначеності, який, серед іншого, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів («Brumarescu проти Румунії», № 28342/95, п. 61, ECHR 1999-VII). А тому в цій частині апеляційний суд вважає за доцільне змінити рішення суду першої інстанції, виклавши його в редакції цієї постанови.

У позовній заяві позивач вказує, а відповідач в доводах апеляційної скарги визнає, обставини укладення договору позики у формі розписки від 04 квітня 2013 року, за змістом якої відповідач отримав від позивача в позику грошові кошти в сумі 2797550 гривень зі строком повернення до 06 липня 2013 року, що за курсом НБУ на час складання розписки становить 350000 доларів США.

Станом на час розгляду справи судом першої інстанції, в матеріалах справи відсутня розписка відповідача від 04 квітня 2013 року або її копія завірена належним чином.

При зверненні з апеляційною скаргою відповідачем вказано на обставини знищення матеріалів справи № 362/5706/13-ц, в яких знаходився оригінал розписки. На підтвердження цих обставин надана довідка Васильківського міськрайонного суду Київської області від 07 липня 2025 року, згідно з якою матеріали цивільної справи № 362/5706/13-ц знищені у зв`язку із закінченням строків зберігання, в архіві суду знаходиться лише оригінал рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 грудня 2013 року. Разом з цим відповідачем надана копія розписки від 04 квітня 2013 року, засвідчена ним із зазначення про відповідність оригіналу.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Верховний Суд сформулював усталений правовий висновок про те, що єдиний винятковий випадок, коли можливе прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від нього, тягар доведення яких покладений на учасника справи (постанови Верховного Суду від 26 лютого 2019 року у справі № 913/632/17, від 06 лютого 2019 року у справі № 916/3130/17, від 19 жовтня 2021 року у справі № 903/533/21, від 10 квітня 2024 року у справі № 638/6852/18).

Ні стороною позивача в суді першої інстанції, ні стороною відповідача при зверненні з апеляційною скаргою, не було заявлено про причини неподання такого доказу як розписка від 04 квітня 2013 року в суді першої інстанції.

Враховуючи відсутність поважних і виняткових обставин, якими зумовлено неподання сторонами цих доказів до суду першої інстанції, нові докази, додані до апеляційної скарги, не можуть бути враховані колегією суддів під час апеляційного перегляду справи.

Як вже вказано вище, рішенням у справі № 362/5706/13-ц фактично не були встановлені обставини укладення між сторонами договору позики, зокрема, у формі розписки відповідача від 04 квітня 2013 року, його умови та зобов`язання сторін, лише констатований факт визнання позовних вимог відповідачем, у зв`язку з чим з нього стягнута заявлена позивачем сума

А тому з урахуванням відсутності встановлених обставин укладення договору позики та його умов у рішенні суду у справі № 362/5706/13-ц та відсутності такого в матеріалах справи, що переглядається слід визнати обґрунтованим є висновок суд першої інстанції про недоведеність обставин укладення із відповідачем договору позики у формі розписки відповідача від 04 квітня 2013 року та обставини суми і валюти позики й валюти і суми повернення позики.

Як вже вказано вище сторони у справі посилаються на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 грудня 2013 року у справі № 362/5706/13-ц, як на підставу для стягнення з відповідача на користь позивача суми курсової різниці, оскільки боргове зобов`язання було виражене із застосуванням еквіваленту до іноземної валюти.

З тексту рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 грудня 2013 року у справі № 362/5706/13-ц вбачається, що позивачем була заявлена вимога про стягнення боргу в національній валюті України і судом стягнута сума у національній валюті України без визначення будь-яких еквівалентів чи інших величин в іноземній валюті.

Судова практика у релевантних справах вказує, що подання нових вимог про стягнення курсової різниці після ухвалення остаточних судових рішень у справах про стягнення боргу фактично є спробою змінити раніше ухвалені судові рішення, якими вже остаточно вирішено спір між сторонами. Однак, позивач не має права змінювати попередні рішення суду шляхом збільшення розміру стягнутої заборгованості у зв`язку зі зміною валютного курсу. Задоволення таких вимог суперечило б принципу юридичної визначеності, що є одним з основоположних принципів правової системи, та призвело б до перегляду остаточних судових рішень без належних правових підстав.

Сторони у справі наголошують на тому, що відповідачем в суді першої та апеляційної інстанцій визнаються заявлені позивачем вимоги, а тому вважають, що у зв`язку з цим вони підлягають до задоволення.

Однак виходячи з вимог процесуального закону визнання позову відповідачем не є безумовною підставою для задоволення заявлених позовних вимог, оскільки відповідна норма процесуального закону передбачає право суду не прийняти визнання відповідачем позову, якщо це суперечить закону. Суперечливість заявлених позивачем вимог закону встановлена вище викладеними судом обставинами. А отже висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог є законним і обґрунтованим.

Крім того апеляційний суд вважає за доцільне звернути увагу на те, що відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини 3 статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті Цивільного кодексу України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. На ці принципи неодноразово звертав увагу Верховний Суд, зокрема, у постановах від 10 вересня 2018 року у справі № 920/739/17, від 10 квітня 2019 року у справі №390/34/17, від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14, від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 , від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22, 22 жовтня 2025 року у справі № 161/4579/24 та інших. .

В ході розгляду справи сторонами у справі визнавались обставини укладення договору позики, а також обставини невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань. Поряд з цим в судовому засіданні апеляційного суду суд з`ясовано, що стороною позивача рішення суду від 09 грудня 2013 року у справі № 362/5706/13-ц не було звернуто до виконання в примусовому порядку. Разом з тим, як встановлено вище, позивачем пред`явлено вимоги, які направлені на зміну попереднього рішення суду шляхом збільшення розміру стягнутої заборгованості у зв`язку зі зміною валютного курсу, а відповідачем визнані ці вимоги, без зазначення сторонами реальної мети вчинення таких дій. Зазначене у своїй сукупності вказує на невідповідність дій учасників справи принципам справедливості, добросовісності та розумності, які є однією із фундаментальних засад цивільного права.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції вірно встановлені обставини справи, вірно оцінені доводи та докази надані сторонами у справі, зроблений правильний висновок про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог. Проте суд першої інстанції вдався до оцінки рішення суду в іншій справі, що не відносить до його компетенції, порушує принцип правової визначеності та є порушенням норм процесуального права. Вказане дає підстави апеляційному суду для зміни рішення суду першої інстанції, шляхом викладення мотивувальної частини рішення в редакції цієї постанови.

В порядку визначеному ч. 13 ст. 141, п.п. в) п.4 ч.1 ст. 382 ЦПК України апеляційний суд за результатами перегляду справи, має вирішити питання судових витрат.

Враховуючи відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог, а також відсутність підстав для задоволення вимог апеляційної скарги відповідача про ухвалення рішення про задоволення позову, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для здійснення сторонам у справі компенсації понесених ними судових витрат.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 01 липня 2025 року - змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: О.В. Желепа

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 13 березня 2026 року.