Справа № 452/3526/25
Провадження № 2/452/107/2026
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"10" березня 2026 р. м. Самбір

Самбірський міськрайонний суд Львівської області

у складі: головуючої судді Бікезіної О.В.,

при секретарі судового засідання Кухар О.П.,

представника позивача Скочиляс І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та стягнення страхового відшкодування,

В С Т А Н О В И В:

Представник позивачки адвокат Скочиляс І.М. 18 вересня 2025 року звернулася до суду з заявою, в інтересах ОСОБА_1 , до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та стягнення страхового відшкодування. В обгрунтування позову зазначила, що 01 грудня 2024 року о 18:00 год. на автодорозі в с. Нижнє Самбірського району Львівської області навпроти кладовища с. Острів Самбірського району Львівської області мала місце дорожньо-транспортна пригода під час якої водій автомобіля марки «Мерседес Бенз Віто» реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_2 здійснив наїзд на пішоходів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Внаслідок ДТП ОСОБА_3 від отриманих тілесних ушкоджень померла на місці події.

Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «Мерседес Бенз Віто» реєстраційний номер НОМЕР_1 на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована у ПрАТ «СК «Еталон» згідно полісу №218660410.

За фактом ДТП 01.12.2024 року були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001189 та розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України.

Обвинувальний акт у данному кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України перебуває на розгляді в Самбірському міськрайонному суді Львівської області.

18 грудня 2024 року на адресу ПрАТ «СК «Еталон» направлено заяву про виплату страхового відшкодування доньці померлої ОСОБА_3 ОСОБА_1 . Загальна сума страхового відшкодування складала 96000,00 грн. Проте всупереч вимогам законодавства таке відшкодування здійснено не було.

Відсутність судового рішення у кримінальному провадженні не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог потерпілої особи до сраховика про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП.

Враховуючи, що з моменту отримання відповідачем заяви позивачки (18 грудня 2024 року) минуло більше 90 днів (18 березня 2025 року) є підстави вважати дії страхової компанії незаконними та вимагати стягнення штрафних санкцій, а саме: пеню в розмірі 14920,77 грн., тривідстоки річних в розмірі 1443,95 грн., інфляційні втрати - 2514,74 грн., а всього - 18879,46 грн.

Посилаючись на зазначене, на підставі ст. 22.1, 27.3, 35, 36.5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», просить стягнути з відповідача на користь позивачки страхове відшкодування моральної шкоди у розмірі 96000,00 грн., 18879,46 грн. штрафних санкцій, та витрати на оплату професійної правничої допомоги в розмірі 20000,00 грн. (а.с.1-5).

Ухвалою судді від 24 вересня 2025 року відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи провести за правилами загального позовного провадження; розпочато підготовче провадження; запропоновано відповідачу надати суду відзив на позовну заяву (а.с.35).

Ухвалою суду від 29 вересня 2025 року задоволено клопотання представника позивачки адвоката Скочиляс І.М. щодо участі в судових засіданнях в режимі відео конференції (а.с.48).

До суду 06 жовтня 2025 року надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник ПрАТ «СК «Еталон» Кравченко О.О. просить у позові відмовити. Зазначає, що спеціальним законом, що регулює правовідносини між сторонами є Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відповідно до п. 36.2 статті 36 даного Закону якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, строк прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування та його виплату припиняється до дати, коли страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили. В даному випадку кримінальне провадження відносно ОСОБА_2 не розглянуто судом. Отже позовні вимоги позивачки є передчасними та незаконними. Також зазначені позивачкою витрати на оплату професійної правничої допомоги в розмірі 20000,00 грн. є необґрунтованими та неспівмірними зі складністю справи, яка є стандартною, та обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт (а.с.49-50).

Представником позивачки адвокатом Скочиляс І.М. 21 жовтня 2025 року через систему «Електронний суд» подані письмові пояснення, в яких звернуто увагу, що кримінальне провадження проводиться з метою встановлення вини водія у вчиненному кримінальному правовопрушенні. При цьому факт заподіяння шкоди позивачу є встановленим і не підлягає доказуванню. Факт ДТП за участі транспортного засобу, забезпеченого полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, результатом якого є смерть пішохода ОСОБА_3 , доведена та зафіксована матеріалами кримінального провадження, а саме Витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001189. Для відповідальності за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, достатньо лише трьох підстав: наявність шкоди, протиправна дія заподіювача шкоди, наявність причинного зв`язку між протиправною дією та шкодою. Вина заподіювача шкоди не вимагається. Тому прийняття відповідачем рішення про зупинення строків розгляду виплати страхового відшкодування через відсутність вироку/постанови суду є необгрунтованою та порушує право потерпілої на отримання страхового відшкодування. Підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування, передбачені ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відсутні. Стягнення штрафних санкцій є похідною позовною вимогою, а тому підлягає задоволенню у разі прийняття рішення про стягнення страхового відшкодування як основної позовної вимоги. Зазначені витрати на оплату професійної правничої допомоги в розмірі 20000,00 грн. вважає обґрунтованими та співмірними зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт (а.с.54-67).

21 жовтня 2025 року представником позивачки адвокатом Скочиляс І.М. подана заява про збільшення позовних вимог, в якій зазначено, що у зв`язку з тим, що з моменту звернення до суду із позовною заявою збільшилась кількість днів прострочення виплати страхового відшкодування, є підстави для стягнення з відповідача: пені в розмірі 18508,27 грн., три відсотки річних - 1791,12 грн., інфляційних витрат - 2810,29 грн., а всього - 23109,68 грн. (а.с. 70-74).

Ухвалою суду від 27 листопада 2025 року прийнято заяву про збільшення розміру позовних вимог (а.с.87).

Ухвалою суду від 16 грудня 2025 року закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду (а.с.101).

В судовому засіданні представник позивача адвокат Скочиляс І.М. позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та письмових поясненнях, просила їх задовольнити.

Представник відповідача ПрАТ «СК «Еталон», який належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, про поважні причини неприбуття суд не повідомив.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Також, як наголошує в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавиться провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

За вказаних обставин, суд не вбачає перешкод для розгляду справи по суті без участі належним чином повідомленого відповідача та позивачки.

Суд, вислухавши пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до наступних висновків.

Згідно зі ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст. 89 ЦПК України).

З Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001189 від 01 грудня 2024 року вбачається, що 01 грудня 2024 року о 18:00 год. на автодорозі в с. Нижнє Самбірського району Львівської області навпроти кладовища с. Острів Самбірського району Львівської області відбулася дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля марки «Mercedes-BenzVito 109CDI» реєстраційний номер НОМЕР_1 ,під керуванням

ОСОБА_2 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння, та пішоходів

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Внаслідок ДТП ОСОБА_3 загинула на місці пригоди, ОСОБА_4 отримав тілесні ушкодження. За даним фактом розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України (а.с.19).

Вироком Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 17 листопада 2025 року у справі № 452/1163/25 (що набрав законної сили 18 грудня 2025 року), ОСОБА_2 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.286-1 КК України, та йому призначено покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 6 (шість) років.

Даним вироком встановлено, що водій ОСОБА_2 , 01.12.2024 приблизно 17:40 год., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем марки «Mercedes-BenzVito 109CDI» реєстраційний номер

НОМЕР_1 , та рухаючись ним в с. Острів Самбірського району Львівської області в напрямку до с. Луки Самбірського району Львівської області, навпроти кладовища с. Острів Самбірського району Львівської області, порушив чинні вимоги Правил дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, а саме: Розділу 1 «Загальні положення» п.п. 1.5, п. 1.10 в частині визначення термінів («дорожня обстановка», «небезпека для руху», «населений пункт»), Розділу 2 «Обов`язки і права водіїв механічних транспортних засобів» п.п. 2.3 б), 2.3 д), п. 12.3, п. 12.4, Розділу 13 «Дистанція, інтервал, зустрічний роз`їзд» п. 13.1, які виразилися в тому, що він керуючи технічно-справним автомобілем, своїми діями створив небезпеку для руху, що загрожувало життю та здоров`ю громадян, був не уважний, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не зреагував на її зміну, своїми односторонніми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху, а саме керуючи транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, рухаючись в межах населеного пункту з перевищенням допустимої швидкості руху, не вибрав безпечного бокового інтервалу руху відповідно до обраної ним швидкості руху, маючи об`єктивну можливість завчасно виявити в межах смуги руху пішоходів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які йшли правим краєм проїзної частини в попутному з автомобілем напрямку, не вжив своєчасних заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу чи безпечного для інших учасників руху об`їзду пішоходів, в результаті чого здійснив наїзд на ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

В результаті порушення Правил дорожнього руху водієм ОСОБА_2 , пішохід ОСОБА_3 отримала тілесні ушкодження у вигляді ушкодження хребта в грудному відділі між 1-2 хребцями зі зміщенням та розривом спинного мозку, переломи ребер зліва: 1-3 по біляхребтовій лінії, 2-4 по середньо ключичній лінії, та 5 ребро по передньопахвовій лінії, ушкодження кісток склепіння черепа у вигляді тріщини в проекції гематоми яка опускається на основу черепа зліва до турецького сідла, крововиливи в оболонки, тканину та шлуночки мозку, крововиливи і гематому в лівій лобно-скроневій ділянці, крововиливи в корені легенів, крововилив в м`які тканини грудної клітки в проекції грудини, садно на задній поверхні грудної клітки зліва в проекції лопатки, синець на задній поверхні правого колінного суглобу, які відносяться до тяжкого тілесного ушкодження згідно живих осіб, перебувають у причинному зв`язку з настанням смерті, а пішохід ОСОБА_4 отримав в/суглобовий перелом вінцевого паростку лівої ліктьової кістки без зміщення кісткових фрагментів, який відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості по ознаці довготривалості розладу здоров`я.

Цивільний позов у даному кримінальному провадженні не пред`явлено (а.с.92-97).

Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні є обов`язковим для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля марки «Mercedes-BenzVito 109CDI» реєстраційний номер НОМЕР_1 , на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована у ПрАТ «СК «Еталон» згідно полісу №218660410 чинного на дату ДТП (а.с.115). Дана обставина відповідачем не спростована.

Позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є донькою ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_5 серії НОМЕР_2 та свідоцтвом про шлюб ОСОБА_7 та ОСОБА_8 серії НОМЕР_3 , в якому зазначено, прізвище після реєстрації шлюбу дружини « ОСОБА_9 » (а.с.11-12).

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 (а.с.13).

Свідоцтвом про смерть серії серії НОМЕР_5 засвідчено смерть ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.18).

Батьками ОСОБА_3 є ОСОБА_10 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_11 (а.с.15,16).

18 грудня 2024 року на адресу ПрАТ «СК «Еталон» направлено заяву (з додатками) про виплату страхового відшкодування - моральної шкоди у розмірі 96000,00 грн. доньці померлої ОСОБА_3 ОСОБА_1 (а.с.8).

До вказаної заяви додано засвідчену заяву ОСОБА_11 (батька загиблої ОСОБА_3 ) щодо відмови від належної йому частки страхового відшкодування на користь ОСОБА_1 (а.с.16).

ПрАТ «СК «Еталон» не повідомило щодо прийнятого рішення про виплату страхового відшкодування та виплату не здійснило.

З відзиву ПрАТ «СК «Еталон» на позовну заяву вбачається, що причиною цього була відсутність на той час судового рішення, яке набрало законної сили, у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_2 .

Отже між сторонами виник спір щодо відшкодування моральної шкоди, завданої загибеллю в ДТП матері позивачки, в порядку страхового відшкодування. Ці правовідносини урегульовано нормами Цивільного Кодексу України та Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Згідно з частиною першою, пунктом другим частини другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Отже, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Незалежно від вини фізичної особи відшкодовується завдана нею і моральна шкода, у тому числі, якщо шкоди завдано ушкодженням здоров`я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

За приписами статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.

Разом із тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулював Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 1 липня 2004 року № 1961-IV (у редакції, чинній станом на день дорожньо-транспортної пригоди).

Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону № 1961-IV).

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

З огляду на вищенаведене, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до статті 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зокрема, є шкода, пов`язана зі смертю потерпілого.

Відповідно до пункту 27.3. статті 27 Закону № 1961-IV страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати. Загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду (пункт 27.5 статті 27 Закону № 1961-IV).

Відповідно до висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди.

Особами, які мають право на отримання моральної шкоди, пов`язаної із смертю ОСОБА_3 є її батько ОСОБА_11 та позивачка, втім ОСОБА_11 відмовився від належної йому частки страхового відшкодування на користь ОСОБА_1 (а.с.16).

Представник позивачки адвокат Шелепінський О.М. 18 грудня 2024 року звернувся до ПрАТ «СК «Еталон», в якій була застрахована цивільно-правова відповідальність водія автомобіля марки «Mercedes-BenzVito 109CDI» реєстраційний номер НОМЕР_1 , на момент дорожньо-транспортної пригоди, із заявою, в який просив здійснити виплату страхового відшкодування, а саме відшкодування моральної шкоди. Факт звернення стороною відповідача не заперечується. Втім, відповідач не повідомив позивачку у встановленому законом порядку про прийняте рішення.

Отже позивачка, має право на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю потерпілої, у розмірі, визначеному чинним законодавством, а саме 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» від 9 листопада 2023 року № 3460-IX мінімальна заробітна плата у місячному розмірі на момент скоєння ДТП становила 8 000 грн.

За таких обставин суд приходить до висновку, що у зв`язку зі смертю

ОСОБА_3 ПрАТ «СК «Еталон» зобов`язане відшкодувати ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 96000,00 грн. (12 мінімальних заробітних плат х 8000 грн.= 96000,00 грн.).

Такий висновок суду не спростований ПрАТ «СК «Еталон» належними та допустимими доказами.

Щодо посилання відповідача на припинення прийняття рішення за вказаною подією до дати, коли страховику стане відомо про набрання рішення у справі законної сили, відповідно до пункту 36.2 статті 36 Закону України № 1961-IV, суд зазначає таке.

У пункті 35.1 статті 35 № 1961-IV зазначено, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про ДТП подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Згідно з пунктом 36.1 статті 36 вказаного Закону страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Пунктом 36.2 статті 36 вказаного Закону передбачено, що страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний:

у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ). Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна;

у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили.

У разі якщо заява про здійснення страхового відшкодування чи інші документи, необхідні для прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), подані з порушенням строку, встановленого цим Законом, строк прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та його виплату збільшується на кількість днів такого прострочення.

Протягом трьох робочих днів з дня прийняття відповідного рішення страховик (МТСБУ) зобов`язаний направити заявнику письмове повідомлення про прийняте рішення.

Згідно з частинами першою, другою, п`ятою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Таким чином, закон містить вказівку на перерозподіл обов`язку доказування та зобов`язує саме відповідача довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, була спричинена внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Разом з тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела.

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 204/3783/16-ц (провадження № 61-1141св18).

Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Такі правові висновки зроблені в постановах Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18), від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18), від 02 жовтня 2019 року у справі

№ 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18), від 11 грудня 2019 року у справі

№ 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18), від 03 червня 2020 року у справі

№ 345/3335/17 (провадження № 61-22598св18), від 07 жовтня 2020 року у справі

№ 742/637/19 (провадження № 61-320св20).

У даній справі судом не встановлено, що ДТП сталася внаслідок умислу потерпілої ОСОБА_3 або непереборної сили.

При цьому наявність чи відсутність у страховика обов`язку з виплати страхового відшкодування замість завдавача шкоди не є предметом розгляду в кримінальному провадженні. Тому відсутність судового рішення у кримінальному провадженні не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог потерпілої особи до страховика про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП (Постанови ВС від 16 лютого 2022 року у справі № 242/1930/21, від 05 жовтня 2022 року у справі №208/4598/21).

Тому, доводи сторони відповідача з приводу призупинення розгляду заяви позивачки про виплату страхового відшкодування суд вважає неспроможними.

Щодо позовних вимог про стягнення пені, трьох процентів річних та інфляційних втрат суд зазначає таке.

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, норми розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі

№ 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18) зазначила, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Згідно із ст. 992 ЦК України у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом.

У пункті 36.5 статті 36 Закону № 1961-IV зазначено, що за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Тобто відповідальність страховика, передбачена пунктом 36.5 Закону № 1961-IV та частиною другою статті 625 ЦК України, настає виключно у випадку, якщо невиконання грошового зобов`язання відбулося з його вини як боржника у даних правовідносинах.

Представник позивачки адвокат Скочиляс І.М. у заяві від 21 жовтня 2025 року про збільшення позовних вимог просить стягнути з відповідача: пеню в розмірі 18508,27 грн., три відсотки річних - 1791,12 грн., інфляційні витрати - 2810,29 грн., а всього -

23109,68 грн. (а.с. 70-74).

Згідно розрахунку, наданого представником позивачки, період нарахування з 18.03.2025 року по 30.10.2025 року.

У відзиві на позовну заяву ПрАТ «СК «Еталон» посилається на ту обставину, що оскільки рішення у справі № 452/1163/25 про обвинувачення ОСОБА_2 судом не прийнято, то згідно абзацу 4 пункту 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV вимога про стягнення пені, трьох процентів річних та інфляційних втрат є передчасною та необгрунтованою.

Абзацом 4 пункту 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV визначено підставу припинення перебігу строку прийняття страховиком рішення про здійснення страхового відшкодування у разі якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, а саме, що перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили.

Як встановлено судом на час звернення позивачки до суду з даним позовом (18.09.2025 року) кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України (справа

№ 452/1163/25), розглянуто по суті не було.

Втім, під час розгляду судом даної цивільної справи, 17 листопада 2025 року Самбірським міськрайонним судом Львівської області у справі № 452/1163/25 ухвалений вирок, яким ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.286-1 КК України, та призначено йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 6 (шість) років.

Даний вирок набрав законної сили 18 грудня 2025 року (згідно даних ЄДРСР). Тобто, саме з моменту набрання законної зазначеним вироком, у відповідача виник обов`язок виконання грошового зобов`язання та можливість застосування до нього цивільно-правової відповідальності за прострочення його виконання.

Таким чином, у діях страховика відсутня вина у простроченні виплати страхового відшкодування, що передбачає можливість застосування штрафних санкцій, оскільки відповідно до абзацу 4 пункту 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV страховик скористався своїм правом, передбаченим законом, для припинення перебігу строку для прийняття рішення щодо виплати страхового відшкодування, а тому такий строк розпочався з моменту набрання законної сили вироком суду у справі № 452/1163/25, натомість стороною позивача заявлені позовні вимоги про стягнення пені, трьох процентів річних та інфляційних втрат з 18.03.2025 року по 30.10.2025 року.

Отже, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат, з огляду на те, що на момент звернення позивачки до суду з позовом між нею та ПрАТ «СК «Еталон» не виникло боргових зобов`язань, що виключає можливість застосування цивільно-правової відповідальності, передбаченої пунктом 36.5 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та частиною другою статті 625 ЦК України.

Таке застосування норм матеріального права узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах: від 21 квітня 2022 року у справі № 447/2222/20, від 15 серпня 2023 року у справі № 513/730/21, від 30 квітня 2025 року у справі № 496/3445/22.

Щодо судових витрат суд зазначає наступне.

Згідно ч. 1, ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до вимог ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду із даним позовом позивачка не сплачувала судовий збір, так як відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи.

При зверненні до суду із даним позовом підлягав до сплати судовий збір в розмірі 1211,20 грн. (1 відсоток ціни позову - 119109,68 грн., але не менше 1211,20грн.).

З урахуванням часткового задоволенню позову (80,6%) з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 976,23 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно із частинами третьої, четвертої статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 3 статті 137 ЦПК України визначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно частини 4 статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частинами 5 та 6 статті 137 ЦПК України визначено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ці висновки узгоджуються з висновками, наведеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, постанові від 12 травня 2020 року у справі

№ 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), постанові від 26 травня 2020 року у справі

№ 908/299/18 (провадження № 12-136гс19), постанові від 8 червня 2021 року у справі

№ 550/936/18 (провадження № 14-26цс21) та постанові від 8 червня 2022 року у справі

№ 357/380/20 (провадження № 14-20цс22).

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема в рішенні від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» за заявою № 58442/00 щодо судових витрат зазначено, що за статтею 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід / Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04, пункт 268) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Позивачка просить стягнути з відповідача, понесені нею витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 20000,00 грн.

На підтвердження розміру понесених витрат суду було подано: договір про надання професійної правничої допомоги від 22 серпня 2025 року № 28.08.25, копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, ордер від 16 вересня 2025 року, детальний опис виконаних робіт, платіжну інструкцію від 11.11.2025 року на суму 20000 грн.

Відповідно до детального опису надання послуг, виконаних адвокатом за договором договір про надання професійної правничої допомоги від 22 серпня 2025 року № 28.08.25, адвокат Скочиляс І.М. надала клієнту юридичні послуги відповідно до договору, вартість яких становить 20000,00 гривень, з них: аналіз документів, наданих клієнтом, та формування правової позиції щодо захисту порушених прав - 2000,00 грн., написання позовної заяви, копіювання документів - 6000,00 грн., написання письмових пояснень - 4000,00 грн., написання заяви про збільшення позовних вимог - 2000,00 грн., представництво інтересів в Самбірському міськарйонному суді - 6000,00 грн. (а.с.78-80).

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд доходить висновку, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності, не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу у зазначеному розмірі з іншої сторони.

Наявні в матеріалах справи документи, долучені позивачкою дають підстави для висновку про доведеність понесених нею витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи. В той же час суд вважає, що витрати на професійну правову допомогу в сумі 20000,00 грн., враховуючи рівень складності цієї справи, предмет судового розгляду та розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу є неспівмірними з обсягом та часом, необхідним для виконання робіт.

Враховуючи викладене, оцінивши наявні у матеріалах справи докази, перевіривши відповідність заявленої до стягнення суми наданому обсягу адвокатських послуг, враховуючи позицію сторони відповідача та часткове задоволення позову, суд вважає, що справедливим і співмірним є зменшення розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу від заявленої представником позивача суми.

З урахуванням складності справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, значимості таких дій у справі виходячи з її конкретних обставин, суд приходить до висновку, щодо зменшення розміру та стягнення з відповідача на користь позивача 10000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу, що на думку суду, не виходить за розумні межі визначення розміру гонорару.

Керуючись ст. 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням та стягнення страхового відшкодування - задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування моральної шкоди у розмірі 96000,00 (дев`яносто шість тисяч) гривень.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 10000,00 (десять тисяч) гривень.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» на користь держави судовий збір у розмірі 976,23 грн. (дев`ятсот сімдесят шість гривень двадцять три копійки).

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстроване місце проживання:

АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 .

Відповідач: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Еталон», юридична адреса: 03058, Київська область, м. Київ, вул. Дегтярівська, 33-Б, 2 підїзд, .

Повний текст рішення виготовлений 10 березня 2026 року.

Головуюча суддя