К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2026 року місто Київ

справа № 752/11353/25

апеляційне провадження № 22-ц/824/3686/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Саліхова В.В.,

суддів: Євграфової Є.П., Левенця Б.Б.,

за участю секретаря судового засідання: Алієвої Д.У.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бая Сергія Едуардовича на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 07 липня 2025 року, ухваленого під головуванням судді Данілової Т.М., у справі за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,-

в с т а н о в и в :

У травні 2025 року КП «Київтеплоенерго» звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Позов мотивовано тим, що з 01 травня 2018 року КП «Київтеплоенерго» є виконавцем комунальних послуг, а саме: з 01.05.2018 до 31.10.21 є виконавцем послуг з централізованого опалення та з централізованого постачання гарячої води (послуги з ЦО/ЦПГВ); з 01.11.2021, у зв`язку із зміною законодавства, позивач є виконавцем послуг з постачання теплової енергії та з постачання гарячої води (послуг з ТЕ/ПГВ).

Будинок за адресою: АДРЕСА_1 , в цілому під'єднаний до мереж тепло- та водопостачання. Як наслідок, квартира за зазначеною адресою під'єднана до внутрішньо-будинкової системи тепло- та водопостачання, відповідач є споживачем послуг, які надаються позивачем. Відповідач від послуг з ЦО/ЦПГВ, а з 01.11.2021 від послуг з ТЕ/ПГВ, у встановленому чинним законодавством порядку, не відмовлявся (не відключався).

Отже, виникнення цивільних прав та обов`язків, між позивачем та відповідачем підтверджується діями сторін, а саме: позивач щомісячно надає відповідачу послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, надсилає платіжні документи (рахунки) на оплату таких послуг, а відповідач споживає надані послуги та зобов`язаний оплатити їх вартість.

Проте, відповідач у порушення вимог законодавства у сфері комунальних послуг, своєчасно не сплачував за спожиті послуги, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка за період з 01.05.2018-31.03.2025 складає 67 417,26 грн., а саме: заборгованість за послуги з централізованого постачання гарячої води в розмірі 8802 грн.; за період з 01.11.2021 заборгованість за послуги з постачання теплової енергії у розмірі 31 364,37 грн., заборгованість за послуги з постачання гарячої води у розмірі 26 957,21 грн.

Також, за вищевказаною адресою, у відповідача існує заборгованість за період з 01.11.2021 заборгованість з плати за абонентське обслуговування з послуг з постачання теплової енергії у розмірі 269,51 грн., заборгованість з плати за абонентське обслуговування з послуг з постачання гарячої води у розмірі 23,65 грн.

Крім того, позивач, на підставі договору про відступлення права вимоги (цесії) від 11.10.2018 № 602-18, укладеного з ПАТ «Київенерго» набув право вимоги до відповідача з оплати спожитих до 01.05.2018 року послуг з централізованого опалення у розмірі 25 530,07 грн. та з централізованого постачання гарячої води у розмірі 5 033,01 грн.

Також позивачем нараховано розмір 35річних, інфляційних втрат та пені, враховуючи, що на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2023 року № 1405 поновлено нарахування 3% річних та інфляційних втрат на комунальні послуги з 31 грудня 2023 року, у випадку прострочення сплати коштів.

Посилаючись на наведене, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за житлово-комунальні послуги, інфляційні втрати, 3% річних та пеню.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 07 липня 2025 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» заборгованість:

за спожиті до 01.05.2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 25 530,07 грн., інфляційна складова боргу у розмірі 3 701,86 грн, три процента річних у розмірі 891,80 грн.,

за спожиті до 01.05.2018 року послуги з централізованого гарячого водопостачання у розмірі 5 033,01 грн., інфляційна складова боргу у розмірі 729,79 грн. та три процента річних у розмірі 175,81 грн.,

за спожиті з 01.05.2018 року по 31.10.2021 року послуги централізованого постачання гарячої води у розмірі 8 802,52 грн., інфляційна складова боргу у розмірі 1 613,97 грн. та три проценти річних у розмірі 403,03 грн.,

за спожиті з 01.11.2021 року послуги з постачання теплової енергії у розмірі 31 364,37 грн., інфляційна складова боргу у розмірі 4 302,30 грн., три відсотка річних у розмірі 1 022,73 грн., пеня у розмірі 560,23 грн.,

за спожиті послуги з постачання гарячої води за період з 01.11.2021 року у розмірі 26 957,21 грн., інфляційна складова боргу у розмірі 3 274,82 грн., три відсотка річних у розмірі 758,36 грн. та пеня у розмірі 445,81 грн.,

з плати за абонентське обслуговування з теплової енергії у розмірі 269,51 грн.,

з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання гарячої води у розмірі 23,65 грн. та 3 028,00 грн. судового збору.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Бай С.Е. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

На обгрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази надання послуг по договору та їх отримання і споживання та порушення умов договору. В матеріалах справи відсутні докази, на підставі яких можливо було б встановити факт не оплати наданих послуг, і докази того, що саме дії відповідачки порушують умови договору та власне взагалі обов`язку відповідачки сплачувати надані послуги, поза як остання не є власником квартири або ж її користувачем та не є споживачем в розумінні закону і не має обов`язку сплачувати. Відповідач не є власником квартири, власником квартири відповідно до договору купівлі-продажу від 13.03.2014 року № 39 є ОСОБА_2 . Відповідачка з березня 2022 року по теперішній час постійно перебувала та проживала на території республіки Польща.

Звертає увагу на невірний розрахунок суми боргу. Так, відповідно до довідки з банку доданої до скарги, позивачу було сплачено за водопостачання та постачання теплової енергії кошти в загальній сумі 48 652,78 грн. Дані платежі Позивачем не враховані при визначенні як суми боргу так і при розрахунку штрафних санкцій. Суд невірно визначив суму боргу та відповідно штрафних санкцій.

Крім вважає, що позивач пропустив строк позовної давності, про правові наслідки чого я заявляю, оскільки борг в заявленому розмірі згідно рішення суду виник в тому числі за період до 2018 (конкретної дати виникнення боргу або періоду за який спожито опалювальну енергію та гарячу воду судом не встановлено та в рішенні не зазначено), а отже строк позовної давності по заборгованості яка виникла до 2018 року минув.

Також представник зазначає, що зважаючи на те, що на території України з 12.03.2020 року по 30.06.2023 року запроваджено карантин, на період дії якого заборонено нарахування та стягнення 3% річних, інфляційних втрат та неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги, а також ураховуючи, що з 24.02.2022 року, в період воєнного стану, нарахування та стягнення судом пені, 3% річних та інфляційних втрат - також заборонено, тому нарахування позивачем за спірний період 3% річних та інфляційних втрат - є безпідставним та таким, що порушує норми матеріального права, тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

В судовому засіданні представник КП «Київтеплоенерго» - Попова С.О. проти доводів апеляційної скарги заперечувала та просила залишити її без задоволення.

Представник ОСОБА_1 - Бай С.Е. підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Заслухавши доповідь судді Саліхова В.В., пояснення представника позивача та представника відповідача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом встановлено, що 11.10.2018 між ПАТ «Київенерго» та КП «Київтеплоенерго» було укладеного договір № 602-18 про відступлення права вимоги, за яким ПАТ «Київенерго» відступило право вимоги, а КП «Київтеплоенерго» набуло право вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб-підприємців, щодо виконання ними грошових зобов`язань перед кредитором з оплати спожитих до 01.05.2018 послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання станом на 01.08.2018 року з урахуванням оплат.

З 01 травня 2018 року КП «Київтеплоенерго» здійснює надання послуг з централізованого опалення (ЦО) та централізованого постачання гарячої води (ЦПГВ).

ОСОБА_1 з 26 квітня 2014 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач користується послугами, що надає позивач, але не в повному обсязі виконувала свої зобов`язання по сплаті заборгованості за надані послуги з центрального опалення та постачання гарячої води, внаслідок чого виникла заборгованість.

Сума заборгованості відповідача ОСОБА_1 становить:

- за спожиті до 01.05.2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 25 530,07 грн., інфляційна складова боргу у розмірі 3 701,86 грн, три процента річних у розмірі 891,80 грн.;

- за спожиті до 01.05.2018 року послуги з централізованого гарячого водопостачання у розмірі 5 033,01 грн., інфляційна складова боргу у розмірі 729,79 грн. та три процента річних у розмірі 175,81 грн.;

- за спожиті з 01.05.2018 року по 31.10.2021 року послуги централізованого постачання гарячої води у розмірі 8 802,52 грн., інфляційна складова боргу у розмірі 1 613,97 грн. та три проценти річних у розмірі 403,03 грн.;

- за спожиті з 01.11.2021 року послуги з постачання теплової енергії у розмірі 31 364,37 грн., інфляційна складова боргу у розмірі 4 302,30 грн., три відсотка річних у розмірі 1 022,73 грн., пеня у розмірі 560,23 грн.,

- за спожиті послуги з постачання гарячої води за період з 01.11.2021 року у розмірі 26 957,21 грн., інфляційна складова боргу у розмірі 3 274,82 грн., три відсотка річних у розмірі 758,36 грн. та пеня у розмірі 445,81 грн.,

- з плати за абонентське обслуговування з теплової енергії у розмірі 269,51 грн.,

- з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання гарячої води у розмірі 23,65 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем надаються комунальні послуги відповідачу як користувачу квартири, відповідач має заборгованість перед позивачем, що підтверджується наданим суду розрахунком.

Такий висновок суду грунтується на нормах матеріального та процесуального права.

Правовідносини між сторонами регулюються нормами Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Закону України «Про теплопостачання», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила).

Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року (в редакції Закону, чинної на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Згідно із частиною першою статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються, зокрема, на комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Виконавцем послуг з централізованого постачання холодної води та послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водопостачання та водовідведення (частина п`ята статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» були визначені права та обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг, за якими споживач, зокрема, має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, та зобов`язаний оплачувати їх у строки, встановлені договором або законом.

Згідно із статтями 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію і у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії теплопостачальної організації остання має право на стягнення заборгованості.

Згідно частини першої статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Аналогічні положення містить уведений в дію 01 травня 2019 року Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року, згідно частини першої статті 9 якого споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Згідно пункту 18 Правил розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць, а оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.

Пунктом 30 Правил передбачено, що споживач зобов`язаний оплачувати послуги в установлені договором строки та дотримуватися вимог нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг.

Виходячи зі змісту статті 526 ЦК України, цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

При розгляді такої категорії спорів слід враховувати правовий висновок, викладений у постанові від 20 квітня 2016 року Верховного Суду України при розгляді справи № 6-2951цс15, предметом якої був спір про стягнення боргу за надані комунальні послуги, відповідно до якого, хоча у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» зазначено, що відносини між учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 вказаного Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17, де Велика Палата погодилася з висновками судів першої й апеляційної інстанцій про те, що у сторін спору є фактичні договірні відносини щодо надання відповідних житлово-комунальних послуг, а відсутність укладеного письмового договору не звільняє відповідача від обов`язку оплати за надані такі послуги та не знайшла підстав для відступу від висновку Верховного Суду України у постанові від 20 квітня 2016 року при розгляді справи № 6-2951цс15 (пункти 19-20).

Такі ж висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц та від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16 щодо обов`язковості сплати комунальних послуг незалежно від наявності договору.

Отже, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані сплачувати житлово-комунальні послуги, якими вони фактично користувалися. При цьому, наявність чи відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги та обґрунтованість їх розміру.

Наявність відносин між сторонами, отже і виникнення цивільних прав та обов`язків, підтверджується діями сторін: постачальник надає послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, надсилає споживачу платіжні документи (рахунки) на оплату спожитої енергії, а споживач отримує послуги та має здійснювати оплату виставлених рахунків.

Так, судом встановлено, що позивач належно виконував свої зобов`язання, зокрема, щодо надання житлово-комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_1 .

За відомостями з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні, за адресою АДРЕСА_1 , зареєстрована, зокрема, з 26 квітня 2014 року ОСОБА_1 , а тому вона вважається споживачем комунальних послуг, які надаються за місцем її реєстрації та має нести обов`язок з їх сплати.

Разом з тим, в апеляційній скарзі не заперечується факт реєстрації ОСОБА_1 місця проживання за вказаною адресою.

Колегія суддів відхиляє доводи про те, що ОСОБА_1 не є споживачем послуг, так як проживає з березня 2022 року у Польщі, оскільки особи, які зареєстровані за спірною адресою зберігають за собою право проживання у житловому приміщенні, а відтак зобов`язані сплачувати за надані їм послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Враховуючи викладене, встановивши, що ОСОБА_1 зареєстрована у квартирі за вищевказаною адресою у спірний період, наявність заборгованості, яка не спростована відповідачкою, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення заборгованості, у заявленому позивачем розмірі.

Оскільки правовідносини, які складися між сторонами, є грошовими зобов`язаннями у силу вимог статті 509 ЦК України, тому позивач має право на отримання заборгованості із урахуванням індексу інфляції та 3 % річних, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України.

Колегія суддів відмічає, що постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2023 № 1405, яка набула чинності 30.12.2023, з 31.12.2023 року поновлено нарахування 3% річних та інфляційних втрат у випадку прострочення сплати комунальних послуг, у зв`язку з чим, позивачем правомірно здійснено нарахування 3% річних, інфляційних втрат та пені за період з 01.01.2024 року по 31.03.2025 року, тому суд дійшов вірного висновку про наявність підстав для їх стягнення, а доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

У справі, що переглядається, позивач довів належними та допустимими доказами факт надання відповідачам послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання, тобто виконання належним чином обов`язків та неналежне виконання відповідачкою зобов`язань щодо оплати за отримані послуги.

У свою чергу, ОСОБА_1 не спростувала факт неналежного виконання нею зобов'язань, у тому числі не спростувала розмір заборгованості, заявленої до стягнення. Колегія суддів зауважує, що позивачем враховувалася часткова оплата відповідачкою комунальних послуг, що підтверджується розрахунком заборгованості.

Доводи апеляційної скарги про те, що в матеріалах справи відсутній договір, підписаний ОСОБА_1 , колегія суддів вважає безпідставними, оскільки надання послуг відповідачці здійснювалось на підставі договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, затвердженого Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води та водовідведення, що затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року №630, який був опублікований 31.07.2014 року на офіційному сайті ПАТ «Київенерго», а також у газеті «Хрещатик» від 06.08.2014 року. При цьому, факт відсутності договору не є підставою для невиконання обов`язку щодо сплати послуг, які надаються позивачем до квартири, в якій зареєстрована ОСОБА_1 .

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що позивачем заявлено вимоги поза межами строку позовної давності, колегія суддів зазначає.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення цієї норми, положення якої сформульоване зі словом «лише», та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише із наявністю про це заяви сторони.

Суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 була належним чином повідомлена про розгляд справи, поштове відправлення направлялося за місцем реєстрації та конверт повернувся на адресу суду з відміткою про невручення з причин «адресат відсутній за вказаною адресою».

Враховуючи викладене, колегія суддів не має правових підстав для застосування строків позовної давності, а відтак доводи апеляційної скарги в цій частині відхиляються.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону, тому підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 07 липня 2025 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бая Сергія Едуардовича - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 07 липня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 02 березня 2026 року.

Головуючий:

Судді: