КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2026 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Невідома Т.О., Поліщук Н.В.,

секретар Цуран С.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Чистяковою Тетяною Олександрівною на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 24 червня 2025 року по цивільній справі за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки і піклування - Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей разом з матір`ю,

та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області про визначення місця проживання дітей разом з батьком,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей разом з матір`ю.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 10.06.2025 у справі прийнято зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області про визначення місця проживання дітей разом з батьком до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей разом з матір`ю.

17.06.2025 представником позивача за зустрічним позовом, представником відповідача за первісним позовом - адвокатом Гаро Ганною Олександрівною було подано до суду заяву про забезпечення позову шляхом:

- визначення часу спілкування малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком - ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 : щовівторка та четверга після закінчення учбового процесу в закладі освіти для перевезення дітей на додаткові заняття з німецької мови до закінчення занять та спілкування перед/після таких занять (з 14 год. 00 хв. до 21 год. 00 хв.) без присутності матері; кожного першого і третього тижня місяця за місцем проживання батька - з п`ятниці 16:00 (після закінчення занять в школі та гуртках) до неділі (до 19 год. 00 хв.) без присутності матері.

- зобов`язання матері дітей - ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце реєстрації якої: АДРЕСА_1 , передавати малолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , їх батьку ОСОБА_2 , відповідно до визначеного судом часу спілкування, з моменту постановлення ухвали та до набрання остаточним рішенням у справі законної сили.

Вимоги заяви обґрунтовані тим, що відповідач за зустрічним позовом систематично перешкоджає батькові у спілкуванні з дітьми та участі в їх вихованні.

З 2021 року, після того як мати без погодження з батьком забрала дітей та почала проживати окремо, позивач фактично позбавлений можливості повноцінно брати участь у їх вихованні. Побачення відбуваються лише у присутності матері та за її дозволом, при цьому вона самостійно визначає час і тривалість зустрічей або взагалі відмовляє в них, зокрема у можливості тривалого спілкування чи ночівлі дітей з батьком, що негативно впливає як на нього, так і на дітей.

З метою врегулювання спору у лютому 2022 року позивач звертався до Служби у справах дітей та сім`ї. Після початку повномасштабного вторгнення відповідач виїхала з дітьми до Австрії, де також чинила перешкоди навіть у телефонному та відеозв`язку з дітьми.

Після повернення в Україну така поведінка продовжилась: звернення та дзвінки батька часто залишаються без відповіді.

У зв`язку з систематичними перешкодами позивач був змушений звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та визначення способу його участі у їх вихованні.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 24.06.2025 заяву задоволено. Визначено час спілкування малолітніх з батьком щовівторка і четверга після закінчення учбового процесу в закладі освіти для перевезення дітей на додаткові заняття з німецької мови до закінчення занять та спілкування перед/після таких занять з 14 год. 00 хв. до 21 год. 00 хв., без присутності матері та кожного першого і третього тижня місяця за місцем проживання батька - з п`ятниці 16:00, після закінчення занять в школі та гуртках, до неділі 19 год. 00 хв., без присутності матері.

Зобов`язано матір дітей - ОСОБА_1 передавати малолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , їх батьку ОСОБА_2 , з моменту постановлення ухвали та до набрання остаточного рішенням у справі законної сили.

Не погоджуючись із ухвалою суду, ОСОБА_1 , через свого представника Чистякову Т.О. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу від 24.06.2025.

Апеляційна скарга мотивована тим, що між сторонами вже наявний окремий судовий спір (справа № 760/4043/24) щодо усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та визначення способу участі батька у їх вихованні, тоді як у даній справі предметом розгляду є виключно визначення місця проживання дітей. На думку апелянта, обраний спосіб забезпечення фактично підміняє вирішення спору по суті та виходить за межі заявлених вимог.

Крім того, заявниця зазначає про відсутність реальної зацікавленості батька у спілкуванні з дітьми, посилаючись на те, що протягом літа 2025 року він не підтримував із ними телефонного зв`язку, а під час зустрічі зі старшою донькою не ініціював спілкування з молодшими дітьми. У зв`язку з цим забезпечення позову, на її переконання, має формальний характер та використовується як засіб процесуального впливу.

10.11.2025 ОСОБА_2 , через свого представника подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу суду першої інстанції без змін, зазначаючи, що визначений судом порядок спілкування з дітьми є співмірним, тимчасовим і спрямованим виключно на забезпечення інтересів дітей та збереження їх емоційного зв`язку з батьком на час розгляду спору, стверджує, що саме мати систематично чинить перешкоди у спілкуванні, обмежує контакт і ігнорує його звернення, через що він навіть звертався до правоохоронних органів для встановлення місця перебування дітей, наголошує, що невжиття заходів забезпечення могло б ускладнити виконання майбутнього рішення та призвести до втрати контакту з дітьми, а тому застосований спосіб забезпечення відповідає положенням ЦПК України, практиці Верховного Суду та стандартам ЄСПЛ щодо необхідності підтримання зв`язку дитини з обома батьками.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник Чистякова Т.О. підтримали подану апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просили її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про день, місце і час слухання справи повідомлені належним чином.

Відповідно до статті 372 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились в судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Із матеріалів справи вбачається, що сторони у справі є батьками малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження.

Вбачається, що між сторонами виник спір щодо визначення місця проживання дітей.

Суд першої інстанції задовольнив заяву про забезпечення позову, оскільки встановив наявність спору між батьками та ризик втрати емоційного зв`язку дітей з батьком у разі невизначеності порядку спілкування на час розгляду справи, а тому, керуючись статтями 149-150 ЦПК України, вважав за необхідне тимчасово визначити графік спілкування як співмірний захід, що не вирішує спір по суті, але спрямований на забезпечення найкращих інтересів дітей і підтримання їх контакту з обома батьками.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до положень статті 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

За змістом п. 3 ч. 1 ст. 152 ЦПК України, заява про забезпечення позову подається після відкриття провадження у справі - до суду, у провадженні якого перебуває справа.

Згідно частин 1, 6, 7, 11 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті. Залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. Ухвалу про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову може бути оскаржено.

Відповідно до статті 150 ЦПК України, позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

За таких обставин, забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують реальне виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року в справі № 381/4019/18 зазначено, що: "співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову".

Отже, застосовуючи заходи забезпечення позову, суд має перевірити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Відповідно до п. 4 та п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" від 22.12.2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Колегія суддів враховує, що спір між сторонами виник із сімейних правовідносин та стосується малолітніх дітей, а тому при вирішенні питання про забезпечення позову першочергова увага має приділятися найкращим інтересам дітей та збереженню їх стабільного емоційного зв`язку з обома батьками.

Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Вказана норма кореспондується із положеннями частини третьої статті 11 Закону України "Про охорону дитинства", в якій вказано, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.

Відповідно до частин першої і другої статті 15 Закону України "Про охорону дитинства" дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до статті 4 Конвенції про контакт з дітьми, дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Якщо підтримання неконтрольованого контакту з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми контакту з одним з таких батьків.

Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який наразі проживає окремо від дітей, також має право на особисте спілкування з ними, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дітьми та брати участь у їх вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дітей і таке спілкування відбувається саме в інтересах дітей.

Із метою запобігання втрати емоційного контакту батька з малолітніми дітьми, погіршення між ними психоемоційного характеру відносин на період розгляду справи, який може бути тривалим, та вирішення питання про визначення місця проживання дітей, застосування заходів забезпечення позову в спірних правовідносинах є виправданим.

Колегія суддів враховує, що між сторонами наявний спір щодо дітей, які проживають разом з матір`ю, у зв`язку з чим саме вона фактично визначає можливість та обсяг спілкування батька з ними. Відповідно до статей 141, 157 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, а той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати іншому у спілкуванні та участі у її вихованні. Крім того, згідно із статтею 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина має право на безперешкодне спілкування з батьками, крім випадків, коли таке право обмежене законом. За таких обставин відсутність визначеного порядку спілкування на час розгляду справи могла б призвести до послаблення емоційного зв`язку дітей з батьком та ускладнити ефективний захист його прав, тоді як застосований судом першої інстанції захід відповідає статтям 149-150 ЦПК України, має тимчасовий і співмірний характер та спрямований виключно на збереження стабільного контакту дітей з обома батьками до вирішення спору по суті.

Доводи апеляційної скарги про те, що між сторонами вже наявний окремий судовий спір (справа № 760/4043/24) щодо усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та визначення способу участі батька у їх вихованні, не є підставою для скасування оскаржуваної ухвали, оскільки саме по собі існування іншого провадження не виключає можливості вжиття заходів забезпечення позову у цій справі з метою тимчасового врегулювання спілкування батька з дітьми на час розгляду спору про визначення місця їх проживання та запобігання втраті емоційного контакту.

Посилання апелянта на те, що обраний спосіб забезпечення позову фактично підміняє вирішення спору по суті та виходить за межі заявлених вимог, колегія суддів відхиляє, оскільки встановлений судом порядок спілкування має тимчасовий характер, діє до набрання законної сили рішенням у справі та не вирішує остаточно питання ні про місце проживання дітей, ні про спосіб участі батька у їх вихованні, а спрямований виключно на забезпечення збереження сімейних зв`язків на період судового розгляду.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності реальної зацікавленості батька у спілкуванні з дітьми не спростовують правомірності застосованих заходів забезпечення позову, оскільки при вирішенні питання про забезпечення позову суд оцінює наявність спору між сторонами, ризик ускладнення виконання можливого рішення та необхідність захисту найкращих інтересів дітей, а не дає остаточну оцінку поведінці батьків. Наведені твердження мають характер заперечень по суті спору та не впливають на висновок про необхідність тимчасового визначення порядку спілкування з дітьми з метою збереження їх контакту з обома батьками на час розгляду справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що ухвала суду першої інстанції про забезпечення позову постановлена з додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, наведених в апеляційній скарзі, а тому апеляційний суд залишає її без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Чистяковою Тетяною Олександрівною залишити без задоволення.

Ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 24 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України.

Суддя-доповідач

Судді

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Унікальний номер справи № 760/28223/24 Апеляційне провадження № 22-ц/824/2596/2026Головуючий у суді першої інстанції - Усатова І.А. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2026 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Невідома Т.О., Поліщук Н.В.,

секретар Цуран С.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Чистяковою Тетяною Олександрівною на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 24 червня 2025 року по цивільній справі за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки і піклування - Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей разом з матір`ю,

та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області про визначення місця проживання дітей разом з батькомі,

Враховуючи викладене, керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Чистяковою Тетяною Олександрівною залишити без задоволення.

Ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 24 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Суддя-доповідач

Судді