К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2026 року місто Київ

справа № 754/15669/25

апеляційне провадження № 22-ц/824/4537/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Саліхова В.В.,

суддів: Євграфової Є.П., Левенця Б.Б.,

за участю секретаря судового засідання: Алієвої Д.У.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Краснокутської Юлії Олександрівни на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2025 року, ухваленого під головуванням судді Шролик І.С., у справі за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської адміністрації) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,-

в с т а н о в и в :

У серпні 2025 року КП «Київтеплоенерго» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, в якому просило суд стягнути з відповідача:

заборгованість за спожиті до 01.05.2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 19 844,49 грн., інфляційну складову у розмірі 3 433,11 грн., 3% річних у розмірі 841,59 грн.;

заборгованість за спожиті до 01.05.2018 року послуги з централізованого гарячого водопостачання у розмірі 237,66 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 89,29 грн., 3% річних у розмірі 21,61 грн.;

заборгованість за спожиті з 01.11.2021 року послуги з постачання теплової енергії у розмірі 51 745,82 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 6 971,72 грн., 3% річних у розмірі 1 676,48 грн., пеня у розмірі 2039,72 грн.;

заборгованість з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання теплової енергії у розмірі 39,89 грн.;

заборгованість за абонентське обслуговування послуг з постачання гарячої води у розмірі 23,65 грн.

На обгрунтування позовних вимог КП «Київтеплоенерго» зазначало, що з 01.05.2018 року КП «Київтеплоенерго» є виконавцем комунальних послуг, а саме: з 01.05.2018 по 31.10.2021 року є виконавцем послуг з централізованого опалення та з централізованого постачання гарячої води (послуги з ЦО/ЦПГВ); з 01.11.2021, у зв`язку зі зміною законодавства, позивач є виконавцем послуг з постачання теплової енергії та з постачання гарячої води (послуг з ТЕ/ПГВ).

Будинок за адресою: АДРЕСА_1 , в цілому під'єднаний до мереж тепло- та водопостачання. Як наслідок, квартира за зазначеною адресою під'єднана до внутрішньо-будинкової системи тепло- та водопостачання, а отже, відповідач є споживачем послуг з ЦО/ЦПГВ, а з 01.11.2021 споживачем послуг з ТЕ/ПГВ.

Відповідач від послуг з ЦО/ЦПГВ, а з 01.11.2021 від послуг з ТЕ/ПГВ, у встановленому законом порядку, не відмовлявся (не відключався).

Отже виникнення цивільних прав та обов`язків, між позивачем та відповідачем підтверджується діями сторін, а саме: позивач щомісячно надає відповідачу послуги з ЦО/ЦПГВ, а з 01.11.2021 послуги з ТЕ/ПГВ, надсилає відповідачу платіжні документи (рахунки) на оплату таких послуг, а відповідач споживає надані послуги та зобов`язаний оплатити їх вартість.

Проте відповідач у порушення вимог законодавства у сфері комунальних послуг своєчасно не сплачував за спожиті послуги з ЦО/ЦПГВ та з ТЕ/ПГВ, в результаті чого утворилася заборгованість, яка за період з 01.05.2018-30.06.2025 складає 70 193,81 грн.

Також у відповідача існує заборгованість з плати за абонентське обслуговування з послуг з постачання теплової енергії у розмірі 39,89 грн., заборгованість з плати за абонентське обслуговування з послуг з постачання гарячої води у розмірі 23,65 грн.

Крім того, позивач на підставі договору про відступлення права вимоги (цесії) від 11.10.2018 № 602-18, укладеного між ПАТ «Київенерго» та КП «Київтеплоенерго» набув право вимоги до відповідача з сплати спожитих до 01.05.2018 послуг з централізованого опалення у розмірі 19 844,49 грн. та з централізованого постачання гарячої води у розмірі 237,66 грн.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3 % річних за весь час прострочення.

Позивачем було нараховано розмір 3% річних, інфляційних втрат та пені.

Посилаючись на наведене, позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП «Київтеплоенерго» заборгованість за надані послуги, яка виникла станом на 30 червня 2025 року у розмірі 89 698,66 грн. та витрати зі сплати судового збору у розмірі 3 028,00 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Краснокутська Ю.О. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга обгрунтована тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що між КП «Київтеплоенерго» не було укладено письмового договору про надання послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання. Публікація договору на сайті підприємства не є доказом укладення договору, оскільки Закон України «Про житлово-комунальні послуги» передбачає письмову форму договору або приєднання через конкретні дії, які доводить постачальник. Вважає, що відсутність укладеного договору між сторонами є самостійною та достатньою підставою для повної відмови у позові.

Вказує, що з огляду на трирічний строк позовної давності, будь-які вимоги щодо стягнення боргу, який виник раніше червня 2022 року, є такими, що пред`явлені після спливу строку позовної давності.

Також зазначає, що суд не надав належної оцінки представленим доказам, зокрема доказам відповідача, та односторонньо врахував лише доводи позивача. Внаслідок цього було встановлено факт заборгованості, який не підтверджується належними доказами, а нарахування пені, інфляційних втрат та 3% річних відбулося без законних підстав, що є порушенням ст. 625 ЦК України, п. 3 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

В судовому засіданні представник позивача КП «Київтеплоенерго» - Романов Д.Ю. проти доводів апеляційної скарги заперечував та просив залишити її без задоволення.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Краснокутська Ю.О. в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належно. Адвокат Краснокутська Ю.О. надіслала клопотання про відкладення розгляду справи, пославшись на неможливість прибути в судове засідання у зв'язку із хворобою.

Вирішуючи питання про можливість розгляду справи за відсутності скаржника, колегія суддів ураховувала наступне.

Відповідно до статті 372 ЦПК суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Верховний Суд у постанові від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 зазначив, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Верховний Суд вже неодноразово у своїх рішеннях, зокрема у справах №802/562/18-а, №826/4504/17, звертав увагу на те, що повноваження щодо відкладення судового розгляду на підставі поданого учасниками судового процесу клопотання є дискреційними.

При цьому, судова дискреція щодо оцінки обставин, які не дають можливості особі прийняти участь у судовому засіданні, на предмет їх поважності чи неповажності для цілей відкладення судового розгляду не має абсолютних меж. Суд має враховувати конкретну ситуацію та обґрунтування особи, яка просить суд відкласти судовий розгляд, відповідне обґрунтування не має бути абстрактним, а обставини, наведені у ньому, повинні бути підтверджені належною доказовою базою. Тобто, реалізація відповідної дискреції суду щодо кваліфікації наведених учасником судового процесу у клопотанні про відкладення судового розгляду обставин має здійснюватися індивідуально з урахуванням принципу верховенства права. Це зумовлено тим, що сама концепція верховенства права передбачає суд як найдієвіший інструмент її застосування, адже тільки суд може вийти за межі формального права та визначити доцільне та належне регулювання в кожній конкретній ситуації. При цьому для цілей дотримання принципу верховенства права суд повинен обирати такий варіант вирішення клопотання про відкладення судового засідання, який є максимально доцільним та справедливим у відповідній ситуації, а обраний ним процесуальний наслідок розгляду відповідного клопотання, як результат реалізації наданих йому дискреційних повноважень, завжди вимагає мотивації зробленого вибору.

Посилаючись на неможливість прибуття до судового засідання у зв`язку з хворобою, адвокат Краснокутська Ю.О. не надала суду доказів на підтвердження тимчасової непрацездатності. Таким чином, станом на день судового розгляду неможливо достеменно встановити актуальний стан здоров`я представника відповідача, оскільки підтверджуючі докази щодо її стану здоров`я відсутні.

Зважаючи на викладене, а також беручи до уваги, що учасники справи були завчасно повідомлені про дату судового засідання, колегія суддів, керуючись положеннями ч. 2 ст. 372 ЦПК України, вважала за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та його представника, які не з`явилися в судове засідання.

Заслухавши доповідь судді Саліхова В.В., пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом встановлено, що 11 жовтня 2018 року між ПАТ «Київенерго» та КП (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» було укладеного Договір № 602-18 про відступлення права вимоги, за яким ПАТ «Київенерго» відступило право вимоги, а КП «Київтеплоенерго» набуло право вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб-підприємців, щодо виконання ними грошових зобов`язань перед кредитором з оплати спожитих до 01 травня 2018 року послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання.

Розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 квітня 2018 року № 591 КП «Київтеплоенерго» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам. У звя'зку з чим КП «Київтеплоенерго» здійснює з 01 травня 2018 року надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Мешканцям будинку, в якому розташована квартира відповідача, послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води надаються Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (КМДА) «Київтеплоенерго».

Надання послуг здійснювалося на підставі Договору про надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, затвердженого Правилами, який опублікований у газеті «Хрещатик» від 06 серпня 2014 року № 111 (4511).

Відповідач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , а тому є споживачем послуг, які надає позивач.

Відповідач ОСОБА_1 від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води у встановленому чинним законодавством не відмовлявся, не відключався.

Відповідач своєчасно не сплачував за спожиті послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, теплової енергії, в результаті чого утворилась заборгованість, яка станом на 30 червня 2025 року становить 109 698,66 грн.

Станом на день звернення позивача до суду, відповідач не сплатив зазначені заборгованість у повному обсязі.

Однак, 07 вересня 2025 року відповідачем було здійснено часткову оплату заборгованості у розмірі 20 000 грн., що підтверджується платіжною інструкцією.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач є споживачем послуг з постачання теплової енергії та гарячої води, які надає позивач КП «Київтеплоенерго». Крім того, КП «Київтеплоенерго» правомірно набуло право вимоги до відповідачів за послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, які надавалися ПАТ «Київенерго» до 01.05.2018 року. Відповідач належним чином не виконував свої зобов`язання щодо оплати спожитих житлово-комунальних послуг, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідача з урахуванням інфляційних втрат, 3% річних та пені, та часткової сплати заборгованості під час розгляду справи.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Правовідносини між сторонами регулюються нормами Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Закону України «Про теплопостачання», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила).

Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року (в редакції Закону, чинної на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Згідно із частиною першою статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються, зокрема, на комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Виконавцем послуг з централізованого постачання холодної води та послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водопостачання та водовідведення (частина п`ята статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» були визначені права та обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг, за якими споживач, зокрема, має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, та зобов`язаний оплачувати їх у строки, встановлені договором або законом.

Згідно із статтями 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію і у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії теплопостачальної організації остання має право на стягнення заборгованості.

Згідно частини першої статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Аналогічні положення містить уведений в дію 01 травня 2019 року Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року, згідно частини першої статті 9 якого споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Згідно пункту 18 Правил розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць, а оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк./

Пунктом 30 Правил передбачено, що споживач зобов`язаний оплачувати послуги в установлені договором строки та дотримуватися вимог нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг.

Виходячи зі змісту статті 526 ЦК України, цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

При розгляді такої категорії спорів слід враховувати правовий висновок, викладений у постанові від 20 квітня 2016 року Верховного Суду України при розгляді справи № 6-2951цс15, предметом якої був спір про стягнення боргу за надані комунальні послуги, відповідно до якого, хоча у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» зазначено, що відносини між учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 вказаного Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17, де Велика Палата погодилася з висновками судів першої й апеляційної інстанцій про те, що у сторін спору є фактичні договірні відносини щодо надання відповідних житлово-комунальних послуг, а відсутність укладеного письмового договору не звільняє відповідача від обов`язку оплати за надані такі послуги та не знайшла підстав для відступу від висновку Верховного Суду України у постанові від 20 квітня 2016 року при розгляді справи № 6-2951цс15 (пункти 19-20).

Такі ж висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц та від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16 щодо обов`язковості сплати комунальних послуг незалежно від наявності договору.

Отже, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані сплачувати житлово-комунальні послуги, якими вони фактично користувалися. При цьому, наявність чи відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги та обґрунтованість їх розміру.

Наявність відносин між сторонами, отже і виникнення цивільних прав та обов`язків, підтверджується діями сторін: постачальник надає послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, надсилає споживачу платіжні документи (рахунки) на оплату спожитої енергії, а споживач отримує послуги та має здійснювати оплату виставлених рахунків.

Так, судом встановлено, що позивач належно виконував свої зобов`язання, зокрема, щодо надання житлово-комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_1 .

За відомостями з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні, за адресою АДРЕСА_1 , зокрема зареєстрований ОСОБА_1 , а тому він вважається споживачем комунальних послуг, які надаються за місцем його реєстрації та має нести обов`язок з їх сплати.

Належних доказів того, що у зазначений період послуги, що надавав позивач, відповідачем не споживались, надано не було.

Враховуючи викладене, встановивши, що відповідач зареєстрований у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 у спірний період, наявність заборгованості, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення заборгованості з урахуванням здійсненої відповідачем оплати під час розгляду справи. Оскільки правовідносини, які складися між сторонами, є грошовими зобов`язаннями у силу вимог статті 509 ЦК України, тому позивач має право на отримання заборгованості із урахуванням індексу інфляції та 3 % річних, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України та пені.

З розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається, що інфляційні втрати, 3% річних та пеня нараховані з урахуванням вимог постанови КМУ від 05.03.2022 №206, тому суд дійшов вірного висновку про наявність підстав для їх стягнення.

У справі, що переглядається, позивач довів належними та допустимими доказами факт надання відповідачу послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання, тобто виконання належним чином обов`язків та неналежне виконання відповідачем зобов`язань що оплати за отримані послуги.

У свою чергу, ОСОБА_1 не спростував факт неналежного виконання ним зобов`язань, у тому числі не спростував розмір заборгованості, заявленої до стягнення. Більше того, під час розгляду справи в суді першої інстанції фактично відповідач не заперечував факт наявності заборгованості, її розмір, а лише посилався на життєві обставини, які призвели до виникнення заборгованості.

Доводи апеляційної скарги про те, що в матеріалах справи відсутній договір, підписаний відповідачем, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки надання послуг відповідачу здійснювалось на підставі договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, затвердженого Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води та водовідведення, що затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року №630, який був опублікований 31.07.2014 року на офіційному сайті ПАТ «Київенерго», а також у газеті «Хрещатик» від 06.08.2014 року. При цьому, факт відсутності договору не є підставою для невиконання обов`язку щодо сплати послуг, які надаються позивачем до квартири, в якій зареєстрований відповідач ОСОБА_1 .

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд не врахував строків позовної давності, колегія суддів зазначає.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення цієї норми, положення якої сформульоване зі словом «лише», та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише із наявністю про це заяви сторони.

Суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про розгляд справи, подавав письмові пояснення, однак з відповідною заявою про застосування строку позовної давності до суду першої інстанції відповідач не звертався.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції не мав правових підстав для застосування строків позовної давності за відсутності відповідної заяви, а відтак доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними. Крім того, враховуючи належне повідомлення судом першої інстанції ОСОБА_1 про розгляд справи, неподання заяви про застосування строку позовної давності під час розгляду справи в суді першої інстанції, підстави для застосування строку позовної давності судом апеляційної інстанції немає.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення Оболонського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2025 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Краснокутської Юлії Олександрівни - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 06 березня 2026 року.

Головуючий:

Судді: