ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2026 року м.Суми

Справа №592/4934/24

Номер провадження 22-ц/816/1609/26

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Сидоренко А. П. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Сізова Д. В.

за участю секретаря судового засідання - Овчаренко М.В.

у присутності: позивачки ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_1 , представника відповідача Моісеєнка В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником адвокатом Моісеєнком Василем Володимировичем, на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 08 грудня 2025 року ухвалене у м. Суми в складі судді Корольової Г.Ю., в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, повний текст якого складено 18 грудня 2025 року,

в с т а н о в и в:

27 березня 2024 року ОСОБА_1 в особі представника адвоката Якименко О.І. звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, в якому просила визнати спільним сумісним майном подружжя наступне майно: грошові кошти в сумі 577 679,00 грн., отриманні від продажу квартири, загальною площею: 48,7 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , транспортний засіб RENAULT KANGOO, 2005 року випуску, право власності на який 11 вересня 2020 року було зареєстровано за відповідачем, транспортний засіб RENAULT LOGAN, 2020 року випуску, право власності на який 08 лютого 2022 року було зареєстровано за відповідачем;

стягнути з відповідача на її користь половину вартості автомобілів: RENAULT KANGOO, 2005 року випуску, у розмірі 78540,00 грн та RENAULT LOGAN, 2020 року випуску, у розмірі 186592,00 грн, половину грошових коштів отриманих від продажу квартири, загальною площею 48,7 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у розмірі 288839,50 грн.

Позовні вимоги мотивувала тим, що позивачка з 17 серпня 2012 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 03 серпня 2023 року було розірвано. Від шлюбу мають сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За час шлюбу сторонами набуто наступне спільне майно: квартира, загальною площею: 48,7 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 ; транспортні засоби - RENAULT KANGOO, 2005 року випуску, та RENAULT LOGAN, 2020 року випуску.

З огляду на війну в Україні подружжя вирішило продати їх спільну квартиру в місті Суми, а натомість придбати нерухомість в Польщі для майбутнього проживання там їхньої сім`ї. Оскільки вказана квартира є спільною сумісною власністю та цінним майном, то для її продажу позивачка написала свою згоду. Відповідач продав спільну квартиру, гроші від продажу якої привласнив, нерухомість для потреб сім`ї в Польщі не придбав, як про це домовлялися сторони, та належну позивачці частину коштів не віддав.

У договорі купівлі-продажу квартири від 02 вересня 2022 року зазначено, що спірна квартира продана за 577679,00 грн., що об`єктивно не є ринковою вартістю спірної квартири, насправді продаж квартири відбувся за 30000,00 доларів США.

Крім того, транспортні засоби також були придбані в період шлюбу, за спільні кошти подружжя та в інтересах сім`ї, проте були продані відповідачем без згоди позивачки. Відповідач самовільно продав ці транспортні засоби та отримані від продажу гроші використав на власні потреби.

Посилаючись на викладені обставини, позивачка вважає, що має право на грошову компенсацію 1/2 частини вартості спірної квартири та 1/2 частини вартості спірних автомобілів, які є сумісною власністю подружжя.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 08 грудня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково.

Визнано спільним сумісним майном колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_1 наступне майно: грошові кошти в сумі 577679,00 грн., отримані від продажу квартири, загальною площею: 48,7 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , транспортний засіб RENAULT KANGOO, 2005 року випуску, право власності на який 11 вересня 2020 року було зареєстровано за відповідачем, транспортний засіб RENAULT LOGAN, 2020 року випуску, право власності на який 08 лютого 2022 року було зареєстровано за відповідачем;

стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості автомобіля RENAULT KANGOO, 2005 року випуску та автомобіля RENAULT LOGAN, 2020 року випуску, у розмірі 162 261,80 грн;

в іншій частині позовних вимог відмовлено;

стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1622 грн 62 коп.

В апеляційній скарзі представник відповідача, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивачки компенсації вартості спірних автомобілів змінити та у задоволенні позову відмовити повністю, всі судові витрати покласти на позивачку.

Вважає, що судом першої інстанції не було враховано, що транспортні засоби в період їх експлуатації зазнали ДТП і були продані відповідачем зі згоди позивачки, та про такий продаж та у такому стані, позивачці достовірно було відомо, оскільки, як позивачка, так і відповідач повідомляли суд, що спірні автомобілі дійсно зазнали механічних пошкоджень і вже після ДТП були реалізовані.

Вказує на те, що суд першої інстанції не врахував та не зробив належного висновку щодо наявності у справі належних письмових доказів - договорів купівлі продажу цих транспортних засобів на: - RENAULT KANGO, 2005 року випуску, який був проданий відповідачем на підставі договору купівлі-продажу № 5946/2022/336841 від 31 серпня 2022 року за 25000 грн.; - RENAULT LOGAN, 2020 року випуску, який був проданий відповідачем на підставі договору купівлі-продажу № 4607/22/000281 від 20 вересня 2022 року за 30542 грн.

Також суд помилково визначив, що відповідач сплатив позивачці лише 102870,20 грн.

Так, за усною вимогою позивачки, відповідач сплатив їй 110870,20 грн. за продаж двох автомобілів, а суд визначив, що ОСОБА_1 перерахував лише 102870,20 грн.

На підтвердження вказаних обставин відповідач надав копію платіжної інструкції від 07 червня 2022 року про перерахування на рахунок матері позивачки - ОСОБА_3 грошових коштів у сумі 8000,00 грн., оскільки саме позивачка просила перерахувати ці кошти її матері в рахунок продажу цих транспортних засобів у майбутньому, оскільки такі транспортні засоби довгий час позивач не міг продати, так як вони були після ДТП. Позивачка не заперечувала, що відповідач за її проханням перерахував кошти її матері.

Вказане підтверджується копіями платіжних інструкцій, які були долучені до матеріалів справи.

Отже, суд першої інстанції не врахував грошові кошти в сумі 8000 грн., які відповідач за вимогою позивачки перерахував матері позивачки за продаж цих транспортних засобів у майбутньому.

Відповідач за продаж вказаних транспортних засобів віддав позивачці у два рази більше, чим отримав від їх продажу, виходячи із розрахунку:

1) загальна сума від продажу двох автомобілів: 25000 грн +30542 грн = 55542 грн.

2) загальна сума, яка була передана відповідачем за продаж двох транспортних засобів = 110870,20 грн (110870,20 грн - 55542 грн = 55328,20 грн).

Отже, в судовому засіданні були спростовані твердження позивачки щодо привласнення грошових коштів від продажу зазначених транспортних засобів та не надання позивачці частини грошових коштів.

Апелянт також звертає увагу на те, що суд не врахував незадовільний технічний стан транспортних засобів, докази пошкоджень в результаті ДТП яких були надані відповідачем.

Суд не врахував того, що договори купівлі-продажу, на підставі яких відповідач здійснив продаж спірних транспортних засобів, в силу ст. 204 ЦК України є чинними, позивачкою не оскаржувалися, тому її твердження щодо визначеної вартості цих транспортних засобів є необґрунтованими.

Також зазначає, що при проведенні експертизи експерт на врахував, що транспортні засоби були пошкоджені та такі транспортні засоби експертом не оглядалися. Відповідач виконав вимоги експерта та перерахував пошкодження, які були отримані внаслідок ДТП, однак експерт доводи відповідача до уваги не прийняв та безпідставно їх не врахував.

У зв`язку із чим висновок експерта від 09 грудня 2024 року щодо ринкової вартості спірних автомобілів є таким, який не потрібно було суду приймати до уваги, оскільки експерт не врахував механічні пошкодження цих транспортних засобів в результаті ДТП, а тому такий документ є не належний доказом, так як не стосується предмету спору (висновок експерта стосується справних автомобілів без пошкоджень, а предметом спору є автомобілі, які пошкоджені).

03 лютого 2026 року до Сумського апеляційного суду від імені позивачки ОСОБА_1 надійшов відзив (заперечення) на апеляційну скаргу за підписом представника Головченко В.М., до якого надано копію довіреності від 30 січня 2026 року, якою ОСОБА_1 уповноважила Головченко В.М. представляти інтереси в усіх судових органах України.

У відповідності до ч. 6 ст. 178 ЦПК України до відзиву, підписаного представником відповідача, додається довіреність чи інший документ, що підтверджує повноваження представника відповідача.

Частиною першою статті 58 ЦПК України передбачено, що сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

За ч. 4 ст. 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

30 вересня 2016 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», яким внесено зміни до Конституції України та доповнено Основний Закон окремими статтями.

За статтею 59 Конституції України (в редакції наведеного вище Закону) кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Також Конституцію України було доповнено статтею 131-2 Конституції України, за частинами першої, третьої та четвертої якої для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура та виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення; законом можуть бути визначені винятки щодо представництва в суді у трудових спорах, спорах щодо захисту соціальних прав, щодо виборів та референдумів, у малозначних спорах, а також стосовно представництва малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена.

Вказана справа не є малозначною.

Відзив на апеляційну скаргу підписано ОСОБА_4 як представником ОСОБА_1 за відсутності підтверджуючих даних, що Головченко В.М. є адвокатом.

В реєстрі адвокатів відомості про особу ОСОБА_4 як адвоката відсутні.

Відповідно до частини другої статті 183 ЦПК України письмові заяви, клопотання чи заперечення підписуються заявником чи його представником.

Згідно з частиною четвертою статті 183 ЦПК України суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявникові без розгляду.

Таким чином, оскільки до відзиву на апеляційну скаргу не додано належних доказів на підтвердження повноважень Головченко В.М. представляти інтереси ОСОБА_1 у суді апеляційної інстанції, він підлягає поверненню заявникові без розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

В судовому засіданні відповідач та його представник підтримали доводи апеляційної скарги, позивачка заперечувала проти її задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача, його представника та позивачки, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З огляду на зазначені положення процесуального закону апеляційний перегляд справи здійснюється в межах заявлених вимог, тобто в частині вирішення про стягнення компенсації вартості автомобілів, та в частині відмови в задоволенні позовних вимог рішення суду не оскаржується, а тому не переглядається апеляційним судом.

Під час судового розгляду судом першої інстанції встановлено, що сторони з 17 серпня 2012 року перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 03 серпня 2023 року у справі 591/5444/23 (т. І а.с. 15, 16-17).

У шлюбі у них народився син - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (т. І а.с.18).

За час перебування у шлюбі сторони придбали квартиру загальною площею: 48,7 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яку було зареєстровано на відповідача, що підтверджується договором купівлі-продажу від 07 серпня 2020 року (т. І а.с.19-21, 22).

Також за час перебування у шлюбі сторони придбали легкові автомобілі: RENAULT KANGOO, 2005 року випуску, та RENAULT LOGAN, 2020 року випуску, які були зареєстровані за відповідачем.

Із договору купівлі-продажу від 02 вересня 2022 року слідує, що відповідач продав квартиру загальною площею: 48,7 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за 577679,00 грн.

У договорі зазначено, що цей правочин вчиняється за згодою дружини продавця ОСОБА_1 , що підтверджується заявою, підпис на якій засвідчено державним нотаріусом міста Вроцлав Республіки Польща Мацей Марсал 29 серпня 2022 року за реєстровим № 2254/2022 (а.с. 34-36).

31 серпня 2022 року автомобіль RENAULT KANGOO, 2005 року випуску, перереєстровано на громадянина ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного в Територіальному сервісному центрі МВС 5946 РСЦ ГСЦ МВС в м. Суми, №5946/2022/3368411 від 31 серпня 2022 року. Згідно цього договору автомобіль продано за 25000 грн (т. І а.с. 121).

20 вересня 2022 року автомобіль RENAULT LOGAN, 2020 року випуску, перереєстровано на ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного в ТОВ «Автотрейд-Суми» №4607/22/000281 від 20 вересня 2022 року. Згідно цього договору автомобіль продано за 30542 грн (т. І а.с.125).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення компенсації від вартості продажу автомобілів, які були спільним сумісним майном сторін, суд першої інстанції виходив з того, що ці транспортні засоби є спільним майном подружжя та з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути компенсацію вартості частки у праві спільної сумісної власності, а саме: автомобіль RENAULT KANGOO, 2005 року випуску, вартістю 78 540,00 грн, та автомобіль RENAULT LOGAN, 2020 року випуску, вартістю 186 592,00 грн, що в загальній сумі становить 265132,00 грн.

Також судом встановлено, що відповідачем уже було частково сплачено позивачці кошти від продажу зазначених транспортних засобів у розмірі 102 870,20 грн, що підтверджується платіжними інструкціями (т. І а.с. 156-162).

З урахуванням наведеного, суд стягнув з відповідача на користь позивачки компенсацію вартості її частки у спірному майні транспортних засобів в розмірі 162 261,80 грн, що є різницею між вартістю належної їй частки та фактично сплаченою сумою.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції в цій частині позовних вимог ухвалене правильне по суті рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права з огляду на таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Аналогічні приписи містить ч.ч. 1, 2 ст. 60 СК України, відповідно до якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч. 1 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 3 ст. 61 СК України).

Згідно із ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Зі змісту роз`яснень, наведених у п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

Відповідно до ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За вимогами ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до ч. 1, ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи; вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб; у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно із ч. ч. 2 та 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Виходячи із встановлених обставин справи та наведених норм матеріального права, судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок про те, що перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з 17 серпня 2012 року по 03 серпня 2023 року, подружжя ОСОБА_7 за спільні кошти придбали транспортний засіб RENAULT KANGOO, 2005 року випуску та транспортний засіб RENAULT LOGAN, 2020 року випуску, які були зареєстровані за відповідачем, але є спільним майном подружжя.

У подальшому, спірні автомобілі були перереєстровані на нових власників на підставі договорів купівлі-продажу транспортних засобів. При цьому письмова згода позивачки на відчуження транспортних засобів не надавалась, що не спростовано відповідачем.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21) зроблено висновок, що у разі, якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а у разі неможливості визначення такої вартості саме цього майна - ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого.

За відсутності доказів використання в інтересах сім`ї коштів, отриманих від продажу відповідачем спільних автомобілів без згоди дружини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про право ОСОБА_1 на грошову компенсацію половини вартості транспортних засобів, що визначена висновком судової автотоварознавчої експертизи 09 грудня 2024 року № СЕ-19/119-24/16808-АВ, у розмірі 265 132,00 грн. та, оскільки, відповідачем уже було частково сплачено позивачці кошти від продажу зазначених транспортних засобів у розмірі 102 870,20 грн, до стягнення на її користь визначено 162 261,80 грн. такої компенсації.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про неправильне визначення вартості спірних автомобілів згідно висновку судової автотоварознавчої експертизи від 09 грудня 2024 року № СЕ-19/119-24/16808-АВ, який, на думку апелянта, не потрібно було суду приймати до уваги, оскільки експерт не врахував механічні пошкодження цих транспортних засобів в результаті ДТП, а тому такий документ є не належний доказом, так як не стосується предмету спору (висновок експерта стосується справних автомобілів без пошкоджень, а предметом спору є автомобілі, які пошкоджені), зважаючи на наступне.

За приписами ст. ст. 12, 81, 89 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достовірність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими способами: письмовими, речовими і електронними засобами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (ч.1 ст. 81 ЦПК України).

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч. 2 ст. 80 ЦПК України). Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. 4 ст. 77 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч. 1 та ч. 2 ст. 89 ЦПК України).

Згідно матеріалів справи ухвалою суду від 14 жовтня 2024 року у зазначеній справі призначено судову автотоварознавчу експертизу, на вирішення якої поставлені питання про визначення ринкової вартості транспортних засобів з ідентичними характеристиками та строком експлуатації на час їх відчуження станом цін на дату розгляду справи, а також вартості з урахуванням технічного стану на дату відчуження та механічних пошкоджень, внаслідок ДТП (т. ІІ а.с. 8).

Відповідно до висновку експерта від 09 грудня 2024 року № СЕ-19/119-24/16808-АВ, ринкова вартість легкового автомобіля «RENAULT KANGOO», 2005 року виготовлення, білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , без пошкоджень, станом на дату складання висновку експерта становить 157 832,65 грн.

Ринкова вартість легкового автомобіля «RENAULT LOGAN», 2020 року виготовлення, білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_3 , номер кузова НОМЕР_4 , без пошкоджень, станом на дату складання висновку експерта становить 441 991,74 грн.

У висновку зазначено, що визначити ринкову вартість легкового автомобіля «RENAULT KANGOO», 2005 року виготовлення, білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , з урахуванням технічного стану на дату відчуження та механічних пошкоджень внаслідок ДТП не видається за можливе.

В дослідницькій частині висновку експерта зазначено, що в матеріалах справи містяться суперечливі дані щодо автомобіля «Renault Kangoo»:

- [том № 1 стор.202]: «Відповідно до схеми місця ДТП автомобіль Renault Kangoo, 2005 року випуску, у результаті вищевказаної пригоди отримав механічні пошкодження: передній бампер, переднє ліве колесо, переднє ліве крило, передні ліві двері, переднє вітрове (лобове) скло.»;

- [том № 2 стор. 20-25]: у відповіді на клопотання експерта від 25 жовтня 2024 року міститься у довільній формі тільки перелік пошкоджень автомобіля, який документально не підтверджується; інформація щодо документального проведення відновлювальних втручань (ремонту) відсутня;

- при цьому механічні пошкодження: передній бампер, переднє ліве колесо, переднє ліве крило, передні ліві двері, переднє вітрове (лобове) скло, які зафіксовані відповідно до схеми місця ДТП автомобіля «Renault Kangoo», 2005 року випуску [том № 1 стор.202], експертом не можуть бути прийняті у розрахунках, оскільки відсутні характер і обсяг їх пошкоджень.

Зважаючи на вищенаведене, визначити ринкову вартість транспортного засобу «Renault Kango», 2005 року з урахуванням механічних пошкоджень, внаслідок ДТП, не видається за можливе.

Ринкова вартість легкового автомобіля «RENAULT LOGAN», 2020 року виготовлення, білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_3 , номер кузова НОМЕР_4 , без пошкоджень, станом на дату його відчуження (20.09.2022) може становити 350992,74 грн.

Визначити ринкову вартість легкового автомобіля «RENAULT LOGAN», 2020 року виготовлення, білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_3 , номер кузова НОМЕР_4 , з урахуванням технічного стану на дату відчуження, та механічних пошкоджень, внаслідок ДТП, в тому числі з урахуванням непрацюючих вузлів та агрегатів автомобіля, не видається за можливе.

В дослідницькій частині висновку експерта зазначено, що в матеріалах справи містяться суперечливі дані щодо автомобіля «Renault Logan»:

-[том № 1 стор. 202]: «Повідомляємо, що відповідно до облікових даних Інформаційної системи Інформаційного порталу Національної поліції України на території обслуговування УПП в Сумській області дорожньо-транспортних пригод за участю автомобіля «Renault Logan», 2020 року випуску, право власності на який 08.02.2022 року набув гр. ОСОБА_1 , зареєстровано не було.»;

-[том № 2 стор. 25-30]: у відповіді на клопотання експерта від 25 жовтня 2024 року міститься у довільній формі тільки перелік пошкоджень автомобіля, який документально не підтверджується, а також відсутнє відповідне документальне., підтвердження факту цих пошкоджень;

документального проведення відновлювальних втручань (ремонту) відсутня.

Зважаючи на вищенаведене, визначити ринкову вартість транспортного засобу «Renault Logan», 2020 року з урахуванням механічних пошкоджень, внаслідок ДТП, в тому числі з урахуванням непрацюючих вузлів та агрегатів автомобіля не видається за можливе (т. ІІ а.с. 49-61).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд має вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

За змістом пунктів 2, 3 частини першої статті 43 ЦПК України учасники справи мають право, зокрема, подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Змагальність цивільного процесу передбачає активну процесуальну позицію сторін в справі та, відповідно, покладає обов`язки на учасників подавати докази, клопотання, заяви, вчиняти відповідні процесуальні дії з метою доведення власної позиції та спростування позиції опонента. Роль суду за концепцією змагального процесу полягає у балансуванні інтересів сторін, сприянні в реалізації процесуальних прав та обов`язків учасників справи тощо. При цьому, суд наділяється активною процесуальною позицією лише в деяких виключних випадках з огляду на характер та предмет спору. В інших випадках за загальним правилом саме на сторони покладається обов`язок вчинення процесуальних дій з метою доведення відповідної позиції.

З матеріалів справи встановлено, що відповідач забезпечив участь під час розгляду справи в суді першої інстанції свого представника, який, крім іншого, заявляв відповідні клопотання в процесі вирішення судом питання про призначення експертизи, а також був ознайомлений з експертним висновком.

При цьому у відповідності до вимог ст. 113 ЦПК України в разі наявності підстав вважати висновок експерта неповним або неясним передбачена можливість призначення додаткової експертизи, а в разі наявності сумнівів у правильності висновку експерта, пов`язані з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також за наявності істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи, - повторної експертизи. Проте, будучи не згодним по суті з експертним висновком, під час судового розгляду в суді першої інстанції відповідач не скористався правом заявити відповідне клопотання про призначення повторної або додаткової експертизи.

За таких умов суд першої інстанції при постановленні рішення у зазначеній справі обґрунтовано виходив з висновків, наведених у висновку експерта від 09 грудня 2024 року, який встановив ринкову вартість транспортних засобів без пошкоджень станом на дату складання висновку експертом.

В свою чергу апелянтом вказаний письмовий доказ жодним чином не спростовано, іншого висновку оцінювача, спеціаліста чи експерта на його спростування суду надано не було, клопотань про призначення відповідної судової експертизи суду також не заявлялось. Доказів понесених на відновлення автомобілів після ДТП витрат відповідач не надав.

Доводи апеляційної скарги про те, що дійсну вартість транспортного засобу потрібно враховувати на момент відчуження автомобіля на підстави вартості, визначеної в договорах купівлі-продажу транспортних засобів, також не заслуговують на увагу, оскільки вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям, визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним із подружжя проти волі іншого, що відповідає правовому висновку, наведеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19.

Оцінивши наявні у справі докази, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення на користь позивачки 1/2 частки вартості спірних автомобілів, з урахуванням відшкодованої суми, у розмірі 162 261,80 грн.

При цьому, визначаючи розмір грошової компенсації 1/2 частини вартості автомобіля, суд правильно не взяв до договори купівлі-продажу спірних транспортних засобів, у яких ціна автомобіля визначена за домовленістю сторін.

Також судом першої інстанції вірно не прийнято до уваги копію платіжної інструкції від 07 червня 2022 року про перерахування на рахунок матері позивачки ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 8000,00 грн, оскільки належних та допустимих доказів, які б вказували, що зазначена сума є платежем на відшкодування частини вартості відчуженого спільного майна подружжя не встановлено. До того ж станом на дату вчинення платежу жодне з спірного спільного майна подружжя продано відповідачем не було, а тому відсутні підстави вважати, що у нього на цей час виник обов`язок на виплату позивачці цих коштів як компенсацію вартості частини спільного сумісного майна.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивачки компенсації вартості автомобілів та в цій частині рішення суду ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права та підстави для його скасування відсутні.

В той же час колегія суддів апеляційного суду вважає, що є підстави, передбачені ч. 4 ст. 367 ЦПК України для виходу за межі доводів апеляційної скарги, адже суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права.

Так, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина перша, третя статті 12, частина перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц.

За таких обставин заявлені позовні вимоги позивачки про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності задоволенню не підлягають.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення суду повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції належить скасувати в частині вирішення позову ОСОБА_1 про визнання грошових коштів, отриманих від продажу квартири та транспортних засобів спільною сумісною власністю, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні цих вимог.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частина друга статті 133 ЦПК України). Розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства (частина восьма статті 6 Закону України «Про судовий збір» (далі - Закон №3674-VI)).

За ч. 1 ст. 4 цього Закону судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

За змістом пунктів 2 і 10 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову у позовах про стягнення грошових коштів визначається сумою, яка стягується, у позовах про визнання права власності - вартістю майна, а у позовах, що складаються з кількох самостійних вимог, - загальною сумою всіх вимог.

Позивачка звернулася до суду з двома майновими вимогами, спрямованими на поділ майна подружжя: про визнання спільним сумісним майна колишнього подружжя та про стягнення частки його вартості, а тому при зверненні до суду мала сплатити судовий збір в загальному розмірі 11316,50 грн (1% від (577679,00 грн - вартість майна за вимогою про визнання спільним сумісним майном + 553971,50 грн вартість майна за вимогами про стягнення компенсації частки вартості відчуженого майна). Однак позивачкою сплачено судовий збір в сумі 5539,72 грн., тобто лише за вимоги про стягнення грошової компенсації вартості проданого майна.

Оскільки в задоволенні позовних вимог про визнання майна спільним сумісним майном подружжя відмовлено, з позивачки на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 5776 грн. 79 коп.

Відповідач рішення суду в частині позовних вимог про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя не оскаржував і в цій частині не сплати судовий збір, а тому відсутні підстави для стягнення на його користь із позивачки судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367-369, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником адвокатом Моісеєнком Василем Володимировичем, задовольнити частково.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 08 грудня 2025 року в частині визнання спільним сумісним майном колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_1 наступного майна: грошових коштів в сумі 577679,00 грн, отримані від продажу квартири, загальною площею: 48,7 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , транспортного засобу RENAULT KANGOO, 2005 року випуску, право власності на який 11 вересня 2020 року було зареєстровано за ОСОБА_1 , транспортного засобу RENAULT LOGAN, 2020 року випуску, право власності на який 08 лютого 2022 року було зареєстроване за ОСОБА_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_1 в частині позовних вимог про визнання майна спільною сумісною власністю.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 08 грудня 2025 року змінити в частині розподілу судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави 5776 грн. 79 коп. судового збору.

В іншій частині рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 08 грудня 2025 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 03 березня 2026 року.

Головуючий А.П.Сидоренко

Судді О.І. Собина

Д.В.Сізов