Номер провадження: 22-ц/813/1495/26
Головуючий у першій інстанції Луняченко В.О.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.02.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю: представника ОСОБА_1 адвоката Натини А.О.,

представника ОСОБА_2 адвоката Наїдко Л.В.,

представника ОК «Платинум Хаус» адвоката Савицької О.М.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Обслуговуючого кооперативу «Платинум Хаус», в інтересах якого діє Драгун Ангеліна Святославівна, на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2024 року про забезпечення позову по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Обслуговуючого кооперативу «Платинум Хаус», за участі третьої особи приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Ткаченко Інни Валеріївни про визнання недійсними правочинів, -

В С Т А Н О В И В:

19 листопада 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Натина Андрій Олексійович, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Обслуговуючого кооперативу «Платинум Хаус» (- далі ОК «Платинум Хаус»), за участі третьої особи приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Ткаченко Інни Валеріївни про визнання недійсними правочинів, у якому просив суд визнати недійсними правочини, вчинені ОСОБА_2 в особі її представника ОСОБА_3 та ОК «Платинум Хаус» від 13.08.2019, від 28.07.2021, які стосуються нерухомого майна, придбаного в період шлюбу;

скасувати рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Ткаченко Інни Валеріївни про державну реєстрацію права власності за ОК «Платинум Хаус» на майно, що є предметом спору від 23.08.2019, 22.08.2019, 23.08.2019, 30.07.2021;

витребувати з чужого незаконного володіння ОК «Платинум Хаус» у спільну сумісну власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 нерухоме майно: земельну ділянку, площею 0,1057 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :39:007:0181 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101); земельну ділянку, площею 0,1056 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :39:007:0177 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101), земельну ділянку, площею 01056, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :39:007:0175 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101); житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 243,0 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101); житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 288,5 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101); житловий будинок за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 291,5 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101), житловий будинок за адресою: АДРЕСА_5 , загальною площею 292 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101), житловий будинок за адресою: АДРЕСА_6 , загальною площею 292,0 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101), житловий будинок за адресою: АДРЕСА_7 , загальною площею 264,3 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101); житловий будинок за адресою: АДРЕСА_8 , загальною площею 291,9 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101); житловий будинок за адресою: АДРЕСА_9 , загальною площею 291,9 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101); житловий будинок за адресою: АДРЕСА_10 , загальною площею 291,6 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101); житловий будинок за адресою: АДРЕСА_11 , загальною площею 283,3 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101); житловий будинок за адресою: АДРЕСА_12 , загальною площею 284,2 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101); земельну ділянку, площею 0.1056, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :39:007:0183 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101); земельну ділянку, площею 0.1057, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :39:007:0184 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101); нежитлову господарську будівлю за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 235,4 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101); нежитлову господарську будівлю за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 116,4 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101).

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2024 року відкрито провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОК «Платинум Хаус», за участі третьої особи приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Ткаченко І.В. про визнання недійсними правочинів.

Одночасно з позовом позивач ОСОБА_1 звернувся з клопотанням щодо застосування судом заходів забезпечення позову, шляхом накладення арешту на спірне нерухоме майно, мотивуючи тим, що відповідачем фактично здійснено передачу у власність ОК «Платинум Хаус» нерухомого майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя без дозволу позивача, а також можливість відчуження відповідачем зазначеного майна, у зв`язку з чим, невжиття заходів забезпечення позову ускладнить або унеможливить виконання рішення суду в разі задоволення позову, а також може призвести до порушення прав третіх осіб.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2024 року було вжито заходи забезпечення позову у вигляді заборони суб`єктам державної реєстрації прав, державним реєстраторам, у тому числі нотаріусам вчиняти будь-які реєстраційні дії стосовно нерухомого майна:

- земельна ділянка, площею 0,1057 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :39:007:0181 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101);

- земельна ділянка, площею 0,1056 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :39:007:0177 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101),

- земельна ділянка, площею 01056, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :39:007:0175 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101);

- житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 243,0 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101);

- житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 288,5 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101);

- житловий будинок за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 291,5 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101);

- житловий будинок за адресою: АДРЕСА_5 , загальною площею 292 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101);

- житловий будинок за адресою: АДРЕСА_6 , загальною площею 292,0 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101);

- житловий будинок за адресою: АДРЕСА_7 , загальною площею 264,3 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101);

- житловий будинок за адресою: АДРЕСА_8 , загальною площею 291,9 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101);

- житловий будинок за адресою: АДРЕСА_9 , загальною площею 291,9 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101);

- житловий будинок за адресою: АДРЕСА_10 , загальною площею 291,6 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101);

- житловий будинок за адресою: АДРЕСА_11 , загальною площею 283,3 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101);

- житловий будинок за адресою: АДРЕСА_12 , загальною площею 284,2 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101);

- земельна ділянка, площею 0.1056, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :39:007:0183 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101);

- земельна ділянка, площею 0.1057, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :39:007:0184 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101);

- нежитлова господарська будівля за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 235,4 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101);

- нежитлова господарська будівля за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 116,4 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101).

Застосувано заходи зустрічного забезпечення шляхом зобов`язання ОСОБА_1 внести, протягом 10 днів, на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації в Одеській області грошові кошти сумою 18 000 гривень, в якості забезпечення відшкодування збитків відповідача відповідно до вимог ст. 154 ч. 4 ЦПК України.

Копію ухвали направлено для виконання до Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради та для відома заінтересованим особам.

Не погодившись з вищезазначеною ухвалою суду першої інстанції, представник ОК «Платинум Хаус» звернувся до суду із апеляційною скаргою в якій просить скасувати ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2024 року про забезпечення позову, та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Ткаченко І.В. в судове засідання до апеляційного суду не з`явилась, про розгляд справи повідомлена належним чином та завчасно, про що свідчить рекомендоване повідомлення про отримання судової повістки-повідомлення.

Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника ОК «Платинум Хаус» адвоката Савицьку О.М., яка підтримала апеляційну скаргу й просила її задовольнити, та представника ОСОБА_1 адвоката Натину А.О., який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, за наступних підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. і саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини 2 статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої статті 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану.

Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Право на доступ до суду, передбачено пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає таке: «Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру».

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Жоффер де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року зазначено, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним.

Згідно частини 2 статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини 1 статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Задовольняючи частково вимоги заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, суд першої інстанції вказав, що з урахуванням предмету позову, а також викладеними у заяві доводами позивача та оцінюючи наявні у матеріалах справи докази, доцільним буде застосування заходів забезпечення позову у вигляді заборони суб`єктам державної реєстрації прав, державним реєстраторам, у тому числі нотаріусам вчиняти будь-які реєстраційні дії стосовно нерухомого майна зазначеного позивачем, а також застосувати зустрічне забезпечення у грошовому виразі сумою 18 000 гривень.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із таким висновком суду першої інстанції та вважає його законним й обґрунтованим.

В апеляційній скарзі зазначено, що в заяві про забезпечення позову представник позивача просив суд вжити заходи забезпечення позову, шляхом накладання арешту на ряд об`єктів нерухомого майна, при цьому суд вжив заходи забезпечення позову у вигляді заборони суб`єктам державної реєстрації прав, державним реєстраторам, у тому числі нотаріусам вчиняти будь-які реєстраційні дії стосовно нерухомого майна

Щодо даних тверджень колегія суддів зазначає наступне.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті, або до набрання законної сили рішенням про відмову в позові.

В постанові від 19 лютого 2021 року по справі №643/12369/19 Верховний Суд зазначив, що арешт майна - це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна. Заборона на відчуження об`єкта нерухомого майна це перешкода у вільному розпорядженню майном.

Верховний Суд зауважив, що враховуючи мету застосування заходів забезпечення позову, їх вжиття щодо нерухомого майна не вимагає обмеження в користуванні ним, оскільки для найменшого порушення інтересів відповідача та збереження нерухомого майна обґрунтованою може бути визнана лише заборона відчуження такого нерухомого майна без позбавлення відповідача та інших осіб права користування ним.

Верховний Суд зазначив, що арешт майна і заборона на відчуження майна є самостійними видами (способами) забезпечення позову, обидва способи за правовою сутністю обмежують право відповідача розпоряджатися спірним майном, але вони є різними для виконання ухвали про забезпечення позову, тому суттєвого значення у виборі їх застосування немає для вирішення справи та способу забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що з урахуванням підстав та змісту позову, надавши оцінку відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, балансу інтересам сторін, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про вжиття заходів забезпечення позову саме шляхом заборони суб`єктам державної реєстрації прав, державним реєстраторам, у тому числі нотаріусам вчиняти будь-які реєстраційні дії стосовно спірного нерухомого майна.

Так, заборона суб`єктам державної реєстрації прав, державним реєстраторам, у тому числі нотаріусам вчиняти будь-які реєстраційні дії стосовно спірного нерухомого майна, щодо якого між сторонами виник спір, не є позбавленням права власності ОК «Платинум Хаус».

Колегія суддів також вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, за змістом частини 3 статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

За своєю правовою природою забезпечення позову є гарантією належного виконання рішення суду про задоволення позову та ефективного відновлення порушених прав позивача. Вжиття судом цих заходів встановлює до прийняття рішення по справі певні обмеження здійснення учасниками справи, зокрема відповідачами, цивільних прав.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 4 постанови від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. Також підставою для вжиття заходів забезпечення позову є достатньо-обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

При цьому сторона, яка звертається з заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених процесуальним законом, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Під час вирішення питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №381/4019/18 (провадження №14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 в справі №753/22860/17 (провадження №14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

При розгляді заяви про забезпечення позову, суд враховує практику Європейського суду з прав людини. Так, згідно п. 43 рішення по справі «Шмалько проти України» право на суд одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову, може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак й до порушення права особи на доступ до правосуддя, в аспекті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Для належної реалізації завдань цивільного судочинства слугує зокрема те, що відповідно до ст. 124 Конституції України судові рішення є обов`язковим до виконання на всій території України. Таким чином, порушене, невизнане, оспорюване право особи може буде захищене та відновлене тільки після реального виконання рішення суду, яким спір буде вирішено по суті.

Таким чином, враховуючи, що між сторонами виник спір щодо вищезазначеного нерухомого майна, невжиття заходів забезпечення позову, дійсно може утруднитись виконання можливого рішення суду.

При цьому, такий вид забезпечення позову, як заборона суб`єктам державної реєстрації прав, державним реєстраторам, у тому числі нотаріусам вчиняти будь-які реєстраційні дії стосовно нерухомого майна, оскільки не обмежує право відповідача в користуванні майном та має тимчасовий характер.

Також слід зазначити, що відповідно до частин 1-2 статті 154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Зустрічне забезпечення застосовується тільки у випадку забезпечення позову.

Згідно частини 3 статті 154 ЦПК України суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо: 1) позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або 2) суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Вжиття заходів зустрічного забезпечення за ініціативою суду за відсутності заяви, є правом суду, а не обов`язком, тому безпідставними є доводи апеляційної скарги в цій частині, в тому числі щодо непогодження відповідача із розміром зустрічного забезпечення.

На підставі вищевикладеного, враховуючи, що між сторонами існує спір і невжиття заходів забезпечення позову, може в майбутньому утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та справедливого висновку вжиття заходів забезпечення позову. Доводи апеляційної скарги зводяться до непогодження із висновком суду першої інстанції.

З урахуванням викладеного, оскільки законних підстав для скасування ухвали суду першої інстанції немає, тому у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Обслуговуючого кооперативу «Платинум Хаус», в інтересах якого діє Драгун Ангеліна Святославівна, залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 02 березня 2026 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда