Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області
Справа № 173/2350/25
Номер провадження2/173/218/2026
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

09 березня 2026 року м. Верхньодніпровськ

Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області у складі головуючого - судді Челюбєєва Є.В., за участі секретаря Салтикової С.І., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за позовом представника позивача, адвоката Базюкевича Євгена Вікторовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 до Держави України в особі Верхньодніпровського відділу державної виконавчої служби у Кам`янському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), третя особа: Державна казначейська служба України, про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивачів звернувся до суду із зазначеним позовом.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 28.05.2019 у справі №173/738/19 стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в єдиній твердій грошовій сумі 2500,00 грн., з наступною індексацією відповідно до закону, щомісячно, починаючи з 15.03.2019 року і до досягнення повноліття старшою дитиною.

Позивач зазначає, що аліменти сплачував добровільно та своєчасно, а 19 липня 2023 року сплатив 40050 грн аліментів за період з 01 серпня 2023 року по 31 липня 2024 року, тобто на рік наперед, у зв`язку з чим заборгованість зі сплати аліментів була відсутня.

05 грудня 2023 року позивач дізнався про накладення арешту на його банківські рахунки у межах виконавчого провадження № 59471659, відкритого органами Державна виконавча служба України, та списання з його рахунків 41891,42 грн. Після звернення стягувача до органу державної виконавчої служби 07 грудня 2023 року арешт було знято, а частину коштів повернуто.

Позивач вказує, що заборгованість зі сплати аліментів була нарахована державним виконавцем безпідставно, попри те, що ще у 2021 році стягувач повідомляла державного виконавця про відсутність боргу. Крім того, з січня 2024 року з його пенсії почали утримувати 50 відсотків її розміру до погашення заборгованості, з якою він не погоджується.

Позивач зазначає, що після подання ним скарги орган державної виконавчої служби неодноразово змінював розрахунок заборгованості.

Ухвалою Вільногірський міський суд Дніпропетровської області від 10 липня 2024 року скаргу позивача на бездіяльність державного виконавця задоволено частково. Вказаною ухвалою визнано протиправною бездіяльність державного виконавця щодо ненаправлення позивачу постанови про відкриття виконавчого провадження № 59471659 від 04 липня 2019 року, а також визнано протиправними та скасовано постанову про арешт майна боржника, постанову про звернення стягнення на доходи боржника та розрахунки заборгованості зі сплати аліментів, складені у цьому виконавчому провадженні. Крім того, державного виконавця зобов`язано врахувати переплату аліментів у сумі 49644,63 грн станом на 30 квітня 2024 року.

Ухвалою цього ж суду від 28 листопада 2024 року також частково задоволено скаргу позивача, визнано протиправними та скасовано постанови державного виконавця у виконавчому провадженні № 59471659 від 05 грудня 2023 року про накладення штрафу у сумі 66619,17 грн та про визначення мінімальних витрат виконавчого провадження у сумі 305 грн, а також зобов`язано орган державної виконавчої служби повернути позивачу витрати виконавчого провадження у розмірі 236 грн.

На думку позивача, протиправні дії та бездіяльність посадових осіб органу державної виконавчої служби спричинили йому моральні страждання, оскільки протягом тривалого часу він був змушений доводити відсутність заборгованості зі сплати аліментів. Відповідно до висновку судово-психологічної експертизи розмір моральної шкоди оцінено у 144000 грн.

У зв`язку з цим позивач просить стягнути на його користь відшкодування моральної шкоди, а також судові витрати на проведення судово-психологічної експертизи у сумі 25000 грн та витрати на професійну правничу допомогу.

Провадження у справі відкрито за правилами спрощеного провадження без виклику учасників розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Представник відповідача надала до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог позивача з наступних підстав.

В матеріалах виконавчого провадження відсутнє документальне підтвердження того, що ОСОБА_5 за власною ініціативою сплатив аліменти у сумі 40050,00 грн. за період з 01.08.2023 року по 31.07.2024 року. Боржник у другому кварталі 2023 року працював у ПАТ «Дніпровський КПК», однак не повідомив про це орган ДВС. Станом на 05.12.2023 року державним виконавцем було обчислено розмір заборгованості зі сплати аліментів ОСОБА_1 , розмір якої на 01.12.2023 року складає 133238,34 грн. За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, державним виконавцем 05.12.2023 року було винесено вмотивовані постанови про накладення ряду обмежень на боржника та винесено постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів, що складає 66619,17 грн. Надалі у відзиві викладено детальних рух по виконавчому провадженню.

Представник відповідача вважає, що значна частина позову містить посилання на обставини, що були підставою для розгляду скарги, яка розглядалася Вільногірським судом, а відтак не мають бути взяті до уваги судом у даній справі, оскільки не є підставою та предметом даного позову. Дії, на які посилається позивач, як на спричинення моральної шкоди вчинено вже після фактичного погіршення стану здоров`я останнього. Позивачу не було завдано фізичних страждань, більшість наданих доказів не стосується предмета позову, а майнові права та матеріальні інтереси позивача порушено не було. Позивачем необґрунтовано заявлено вимогу про стягнення з державного виконавця 144000 гривень, з огляду на вищезазначене та те, що всі витрати на професійну правову допомогу на користь позивача стягнено з державного виконавця, а права відновлено та не порушено.

Також позивачем не заявлено клопотання про проведення експертизи, а здійснено такі дії самостійно, до подачі позовної заяви до суду, шляхом проведення останньої ТОВ «Незалежний інститут судових експертиз». При цьому, запропоновані питання зі сторони позивача експерту не зовсім відображають суті спору, та враховуючи, що поставлення на обговорення призначеної експертизи у судовому засідання не здійснювалося, оскільки як зазначалося вище, такого клопотання не надходило, сторона відповідача позбавлена можливості висловити свою думку щодо питань, поставлених на розгляд експерту та заперечення щодо таких. Таким чином, приймаючи до уваги експертний висновок, який здійснено не за ухвалою суду, відповідач фактично позбавлений можливості в повній мірі відстояти свої права у даній справі.

Ухвалою від 04.11.2025 залишено без розгляду та повернено заявникам відповідь на відзив, подану представником позивача ОСОБА_6 та заперечення на відповідь на відзив, подане представником відповідача.

Представником третьої особи надано пояснення щодо позову або відзиву, у якому вона вважає, що позов не підлягає задоволенню, оскільки позивач не надав достатніх та допустимих доказів на підтвердження доводів про заподіяння йому моральної шкоди, а обмежився лише загальними посиланнями на незаконність дій посадової особи, не довівши ні факту наявності такої шкоди, ні погіршення здібностей позивача або позбавлення можливості реалізувати свої звички і бажання, порушення нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, настання інших негативних наслідків, наявність причинного зв`язку між діями посадової особи та можливим завданням такої шкоди. Також не зрозумілі підстави вираження розміру шкоди саме у зазначеній сумі.

Ухвалою від 10.11.2025 клопотання представника позивача про залишення без розгляду відзиву на позов та пояснення третьої особи залишено без задоволення.

Дослідив матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги необхідно задовольнити частково з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі виконавчого листа № 173/738/19 виданого 03.07.2019 року Верхньодніпровським райсудом про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в єдиній твердій грошовій сумі 2500,00 грн., з наступною індексацією відповідно до закону, щомісячно, починаючи з 15.03.2019 року і до досягнення повноліття старшою дитиною 04.07.2019 відкрито виконавче провадження ВП № 59471659.

Постановами державного виконавця від 05.12.2023 у виконавчому провадженні ВП № 59471659 боржникові встановлені тимчасові обмеження у праві керування транспортним засобом, у праві користування зброєю, у праві полювання, у праві виїзду з України, накладено штраф у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів, що складає 66619,17 грн. у зв`язку з наявною заборгованістю зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, арештовані кошти та майно боржника.

05.12.2023 на адресу боржника було направлено повідомлення про внесення відомостей про нього до Єдиного реєстру боржників.

Постановами державного виконавця від 07.12.2023 у виконавчому провадженні ВП № 59471659 знято арешт з коштів боржника у зв`язку з тим, що заборгованість боржником сплачена, та скасовані тимчасові обмеження боржника накладені постановами від 05.12.2023, скасовані заходи примусового виконання, стягнено виконавчий збір у розмірі 13323,83 грн.

Згідно інформації, наданої державним виконавцем О. Чорнобай 18.12.2023 № 28.08.-28/96485, станом на 05.12.2023 державним виконавцем обчислено розмір заборгованості зі сплати аліментів ОСОБА_1 , розмір якої на 01.12.2023 складав 133238,34 грн. 06.12.2023 на депозитний рахунок відділу надійшли грошові кошти у розмірі 41891,42 грн., які були примусово списані з арештованих рахунків боржника. 07.12.2023 примусово списані кошти були перераховані на витрати виконавчого провадження, виконавчий збір, також, 28331,59 грн. перераховані на рахунок боржника як надмірно стягнуті. 07.12.2023 до відділу надійшла заява стягувача про отримання від боржника заборгованості зі сплати аліментів, а також штраф на загальну суму 199857,51 грн.

Постановою державного виконавця від 18.12.2023 у виконавчому провадженні ВП № 59471659 звернено стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника.

Згідно інформації, наданої позивачеві державним виконавцем 14.02.2024, державним виконавцем здійснено перерахунок аліментних платежів в рамках виконавчого провадження № 59471659. Станом на 14.02.2024 переплата аліментних платежів становить 25572,15 грн., що також підтверджується розрахунком заборгованості станом на 14.02.2024.

Ухвалою Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 10.07.2024 скарга ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Верхньодніпровського районного відділу державної виконавчої служби у Кам`янському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), задоволена частково: визнана протиправною бездіяльність державного виконавця Верхньодніпровського відділу державної виконавчої служби у Кам`янському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Чорнобай Оксани Олександрівни щодо ненаправлення ОСОБА_1 постанови про відкриття виконавчого провадження № 59471659 від 04.07.2019; визнана протиправною і скасована постанова державного виконавця Чорнобай О.О. у виконавчому провадженні № 59471659 від 05.12.2023 про арешт майна позивача; визнана протиправною і скасована постанова державного виконавця про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи позивача, визнані протиправними і скасовані розрахунки заборгованості зі сплати аліментів ОСОБА_1 , виконані державним виконавцем Чорнобай О.О. у виконавчому провадженні № 59471659: 1) з сумою боргу 133238,34 грн. станом на 01.12.2023, 2) з сумою переплати 25572,15 грн. станом на 14.02.2024; 3) з сумою боргу 2786,42 грн. станом на 21.02.2024; 4) з сумою боргу 2156,18 грн. станом на 30.04.2024; зобов`язано державного виконавця Верхньодніпровського відділу державної виконавчої служби у Кам`янському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції врахувати переплату аліментів в сумі 49644,63 грн. станом на 30.04.2024 у виконавчому провадженні № 59471659.

Ухвалою Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 28.11.2024, яка була залишена без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 12.03.2025, частково задоволена скарга позивача на бездіяльність державного виконавця Верхньодніпровського районного відділу державної виконавчої служби у Кам`янському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), визнані протиправними та скасовані постанови державного виконавця Верхньодніпровського відділу державної виконавчої служби у Кам`янському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Чорнобай Оксани Олександрівни у виконавчому провадженні № 59471659 від 05.12.2023 про накладення штрафу в сумі 66619,17 грн. на боржника - ОСОБА_1 та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження в сумі 305 грн. Зобов`язано Верхньодніпровський відділ державної виконавчої служби у Кам`янському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) повернути у виконавчому провадженні № 59471659 боржнику - ОСОБА_1 суму витрат виконавчого провадження в розмірі 236,00 грн.

Згідно висновку № 10601 за результатами проведення судово-психологічної експертизи від 21.08.2025, еквівалент компенсації за завдані ОСОБА_1 страждання (моральну шкоду) становить 18 мінімальних заробітних плат. Експерту для дослідження надавалися проект позовної заяви з додатками. На оплату експертних послуг позивачем було сплачено 25000 грн., що підтверджується рахунком-фактурою № 2807251 від 28.07.2025.

Згідно із статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За змістом статті 1174 ЦК України обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, його посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про виконавче провадження».

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоди, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази.

Згідно із статтею 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Вказана стаття регулює загальні підстави для відшкодування шкоди в межах позадоговірних (деліктних) зобов`язань. Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є: шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

З наведеного вище випливає, що шкода є неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об`єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду.

Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді відшкодування шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов у межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про відшкодування шкоди на підставі статті 1174 ЦК України.

Загальні положення про відшкодування моральної шкоди закріплені в статтях 23,1167 ЦК України.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суди, насамперед першої та апеляційної інстанції, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широкий діапазон розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.

Верховний Суд у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17 (адміністративне провадження №К/9901/59673/18) дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (пункт 49).

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (пункт 52).

Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду.

Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (пункт 56).

Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже, і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

У практиці Європейського суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (рішення у справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року, заява №29979, пункти 86, 89, рішення у справі «Антоненков та інші проти України» від 22 листопада 2005 року, заява №14183/02, пункт 71).

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

Водночас необхідно виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3,19 Конституції України), і вчинення таких дій призводить до заподіяння моральної шкоди людині, так як зобов`язує її прикладати додаткових зусиль та часу для встановлення законності, справедливості, та відновлення своїх порушених прав.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до частини першої якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом (частина друга статті 1167 ЦК України).

За висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у пункті 32 постанови від 03 вересня 2019 року у справі №916/1423/17 (провадження №12-208гс18), застосовуючи положення статей 1173,1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за шкоду, завдану рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Протиправність (неправомірність) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця може доводитись з посиланням, зокрема, на судове рішення, яке набрало законної сили, рішення вищих посадових осіб державної виконавчої служби, а також інші докази.

Подібні правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №242/4741/16-ц (провадження №14-515цс19, пункт 26).

Відповідно до частини четвертої статті 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як встановлено судом, ухвалами Вільногірський міський суд Дніпропетровської області від 10 липня 2024 року та 28 листопада 2024 року, постановленими за результатами розгляду скарг ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Верхньодніпровського районного відділу державної виконавчої служби у Кам`янському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), які набрали законної сили, встановлено протиправність бездіяльності державного виконавця, а також визнано протиправними та скасовано ряд постанов, винесених у межах виконавчого провадження.

Зазначеними судовими рішеннями встановлено, що під час здійснення виконавчого провадження державним виконавцем було неправомірно здійснено розрахунки заборгованості зі сплати аліментів, зокрема без урахування наявної переплати, а також безпідставно накладено арешт на майно позивача та прийнято інші процесуальні рішення.

Під час розгляду скарг доводи позивача щодо неправомірності зазначених дій державного виконавця відповідачем спростовані не були.

Отже, обставини протиправності дій та бездіяльності державного виконавця, встановлені зазначеними судовими рішеннями, мають преюдиційне значення для розгляду цієї справи та повторному доказуванню не підлягають.

З огляду на наведене суд доходить висновку, що внаслідок протиправних дій та бездіяльності державного виконавця були порушені права позивача.

Як наслідок позивач був змушений прикладати додаткових зусиль, коштів та часу для встановлення законності, справедливості, та відновлення своїх порушених прав.

Таким чином, судом встановлено, що є підстави для стягнення на користь позивача моральної шкоди.

У цій справі позивач обґрунтовує розмір моральної шкоди висновком судової психологічної експертизи, яким визначено певний грошовий еквівалент моральних страждань. Разом із тим суд не погоджується з визначеним експертом розміром з огляду на таке.

По-перше, експерт, встановлюючи суму моральної шкоди, фактично вийшов за межі своїх спеціальних знань, оскільки визначення конкретного грошового розміру відшкодування є правовою оцінкою, що належить до виключної компетенції суду, а не до предмета психологічного дослідження. Завдання експерта полягає у встановленні психологічного стану особи, характеру та глибини переживань, наявності психотравмуючих наслідків тощо, але не у визначенні розміру грошової компенсації.

По-друге, висновок експерта підлягає оцінці у сукупності з іншими доказами у справі. Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів, які б підтверджували настільки значну інтенсивність, тривалість та незворотність моральних страждань позивача, що відповідали б визначеному експертом розміру компенсації.

Судом враховано характер правопорушення, тривалість протиправних дій, поведінку сторін, наслідки для позивача, а також докази порушення його звичного способу життя та відсутність негативних психічних змін.

По-третє, запропонований експертом розмір моральної шкоди не узгоджується з критеріями розумності, справедливості та співмірності, а також із усталеною судовою практикою у справах цієї категорії.

Визначена сума має характер абстрактного розрахунку та не враховує принципу індивідуалізації відповідальності та співвідношення між порушенням і його наслідками.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що висновок судової психологічної експертизи може бути врахований лише в частині встановлення факту та характеру моральних страждань позивача, однак визначений експертом розмір грошового відшкодування не є обов`язковим для суду та не може бути покладений в основу рішення як безумовний і вирішальний доказ.

Отже, розмір моральної шкоди підлягає визначенню судом самостійно з урахуванням усіх обставин справи, вимог розумності та справедливості, а не шляхом механічного прийняття експертного розрахунку.

На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Тож, враховуючі принципи розумності та справедливості, з метою уникнення збагачення позивача за рахунок державного органу, оцінює моральну шкоду в розмірі 20000 грн.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року в справі №910/23967/16 (провадження №12-110гс18) вказано, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання.

Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів.

Аналогічний правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 11 травня 2022 року по справі №201/4534/20, провадження №61-7077св21.

Щодо вимог позивача про стягнення витрат на проведення судово-психологічної експертизи, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною першою, пунктом 2 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Відповідно до частини першої-третьої статті 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права.

Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Згідно з частинами першою, п`ятою та шостою статті 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення.

У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду.

Експертиза проводиться у судовому засіданні або поза межами суду, якщо це потрібно у зв`язку з характером досліджень, або якщо об`єкт досліджень неможливо доставити до суду, або якщо експертиза проводиться за замовленням учасника справи (частина перша статті 108 ЦПК України).

Склад та розмір судових витрат, зокрема, пов`язаних із проведенням експертизи, входить до предмета доказування у справі. Розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Розмір витрат на оплату робіт залученого стороною експерта має бути співмірним із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Відсутність документального підтвердження судових витрат, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес, тощо.

Висновок експерта може бути наданий на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Положення статті 139 ЦПК України передбачають, що судом встановлюється розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, перекладача чи експерта на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Учасниками справи є, зокрема, сторони, треті особи (частина перша статті 42 ЦПК України). Сторонами в цивільному процесі є позивач в відповідач (частина перша статті 48 ЦПК України).

Отже, положення ЦПК України встановлюють порядок проведення експертизи на замовлення учасника справи та порядок відшкодування витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони.

Це означає, що для відшкодування витрат, пов`язаних з призначенням та проведенням експертизи як певної процесуальної дії, призначення та проведення експертизи має відбуватися в межах виключно судового процесу, оскільки статус учасника справи, зокрема сторони у справі, особа набуває після звернення до суду з позовом та відкриття провадження у справі.

Враховуюче те, що замовлення експертизи та отримання експертного висновку відбулося за ініціативою позивача до його звернення до суду з позовом, то підстав для відшкодування їй витрат на складення такого експертного висновку відсутні.

Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Оскільки на підставі п. 8 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду, судові витрати слід компенсувати за рахунок держави.

Керуючись ст. 12, 13, 81, 89, 259, 263, 265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов представника позивача, адвоката Базюкевича Євгена Вікторовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Держави України в особі Верхньодніпровського відділу державної виконавчої служби у Кам`янському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (Дніпропетровська область, Кам`янський район, м. Верхньодніпровськ, просп. Шевченка, 5, ), третя особа: Державна казначейська служба України (01601, місто Київ, вулиця Бастіонна, будинок, 6, ), про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) у рахунок відшкодування моральної шкоди 20 000 (двадцять тисяч) грн.

У задоволенні іншої частини вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дати складання повного його тексту, у порядку, передбаченому підпунктом 15.5 підпункту 15 пункту 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в редакції від 03.10.2017.

Суддя: Є.В. Челюбєєв