Справа № 758/6020/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2026 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Захарчук С. С.,

за участю секретаря судового засідання - Савенко Д. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Укрсиббанк», товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» про визнання договору факторингу частково недійсним,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до акціонерного товариства «Укрсиббанк» (далі - АТ «Укрсиббанк»), товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» (далі - ТОВ «Вердикт Капітал») про визнання договору факторингу частково недійсним.

Зазначала, що 29.05.2008 між нею й АКІБ «Укрсиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0, відповідно до якого банк надав їй кредит у розмірі 24 093 доларів США строком до 29.05.2015 зі сплатою процентів у розмірі 13,5 % річних.

У подальшому між нею та банком було укладено додаткову угоду № 1 до зазначеного договору від 03.02.2009, відповідно до якої було зменшено розмір ануїтентного платежу та збільшено строк для повернення кредиту до 29.05.2017.

Станом на 05.07.2012 заборгованість у неї за договором була відсутня.

ТОВ «Кредекс Фінанс», правонаступником якого є ТОВ «Вердикт Капітал», пред`являється до неї вимога про стягнення заборгованості за договором у розмірі 205 000 грн., шляхом звернення стягнення на предмет застави автомобіль КІА «Сeed», н.з. НОМЕР_1 .

У своїй вимозі відповідач ТОВ «Вердикт Капітал», як на підставу вимоги, посилається на договір факторингу №05/12, що був укладений 20.04.2012, відповідно до якого ПАТ «УкрСиббанк» (Клієнт) відступив на користь ТОВ «Кредекс Фінанс» (фактор) своє право вимоги заборгованості за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №0 від 29.05.2008.

14.05.2012 року між сторонами договору факторингу було підписано Акт приймання - передачі, за яким Клієнт передає (відступає) Права вимоги за кредитами Фактору (за переліком, наведеним у частині А Додатку 1 (Реєстр заборгованості боржників) до Договору), а Фактор цим приймає такі права вимоги за кредитами. Клієнт та Фактор підтверджують, що Передача прав вимоги за кредитами, переліченими у частині А Додатку 1 (Реєстр заборгованості боржників) до Договору, набуває чинності безпосередньо з моменту підписання ними цього Акту приймання-передачі, як перебачено у пункті 2.3. Договору.

Відповідно до свідоцтва від 04.02.2010 ТОВ «Кредекс Фінанс» зареєстровано фінансовою установою, що має право здійснювати фінансову послугу.

Оспорюваний договір було укладено тоді, коли діяло розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» № 231 від 03.04.2009.

У фактора права на придбання права відступної вимоги до фізичної особи не суб`єкта господарювання немає.

Кошти за кредитним договором було надано їй з метою задоволення власних споживчих потреб, не пов`язаних із здійсненням підприємницької діяльності.

Таким чином, ТОВ «Кредекс Фінанс» не мало права на укладення договору факторингу з ПАТ «Укрсиббанк», а тому договір факторингу є недійсним.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила визнати недійсним договір факторингу № 05/12 від 20.04.2012, укладений між ПАТ «Укрсиббанк» і ТОВ «Кредекс Фінанс» в частині передачі права вимоги за кредитним договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0 від 29.05.2008.

Заперечуючи проти позову, представник АТ «Укрсиббанк» у відзиві вказав на те, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника.

Позивач не є стороною оспорюваного договору. У позовній заяві позивач мав вказати, яке його цивільне право було порушено укладенням договору відступлення права вимоги, що є безумовною підставою для відмови в позові.

Закон не обмежує передачу прав кредитора у зобов`язанні за договором факторингу категорією боржників, право вимоги до яких відступається за цим договором.

Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» № 231 від 03.04.09 не встановлює вимог, які мали б бути додержані сторонами договору факторингу.

Аналогічно Конвенцією УНІДРУА про міжнародний факторинг не встановлено заборон укладати договори факторингу в інших випадках, крім передбаченої нею уступки права грошової вимоги, яка випливає з договорів купівлі-продажу товарів.

Позивач у судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи за її відсутності.

Суд, відповідно до ст. 223 ЦПК України ухвалив розглядати справу за її відсутності.

Представник АТ «Укрсиббанк» у судовому засідання проти задоволення позову заперечила, просила у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Представник ТОВ «Вердикт Капітал» у судовому засідання проти задоволення позову заперечив, просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Суд, вислухавши пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази у їх сукупності, дійшов наступного висновку.

Судом установлено, що 29.05.2008 між АКІБ «Укрсиббанк» і ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0, відповідно до якого банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 24 093 дол. США.

20.04.2012 між ПАТ «Укрсиббанк» і ТОВ «Кредекс Фінанс», правонаступником якого є ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір факторингу № 05/12 відповідно до якого ПАТ «Укрсиббанк» передало у власність фактору - ТОВ «Кредекс Фінанс», права вимоги, а фактор зобов`язався прийняти право вимоги та в їх оплату надати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених договором.

Відповідно до акту приймання-передачі 14.05.2012 ПАТ «Укрсиббанк» передало (відступило) право вимоги за кредитами ТОВ «Кредекс Фінанс», а ТОВ «Кредекс Фінанс» прийняло такі права вимоги за кредитами.

Згідно з додатком № 1 до договору факторингу № 05/12 від 20.04.2012 право вимоги перейшло за кредитним договором № 0 від 29.05.2008.

Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.

Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Згідно з ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Статтею 1079 ЦК України передбачено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт.

Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності.

Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 7 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Обґрунтовуючи позов про визнання договору факторингу недійсним, позивач посилалася на те, що на момент укладення договору факторингу, договір суперечив актам цивільного законодавства, а саме: розпорядженню Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03.04.2009, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23.04.2009 за № 0373/16389 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» зі змінами, внесеними згідно з розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг № 1926 від 13.08.15.

Як установлено судом Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» від 03.04.2009 № 231 (далі - Розпорядження) втратило чинність на підставі Розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг № 1926 від 13.08.2015.

Разом з тим, п. 1 зазначеного Розпорядження було передбачено, що операції фінансових установ з придбання іпотечних активів та/або набуття права вимоги за забезпеченими іпотекою кредитами (позиками), які здійснюються з метою випуску іпотечних цінних паперів відповідно до статті 28 Закону України "Про іпотеку", статті 2 Закону України "Про іпотечні облігації", а також статей 16 та 31 Закону України "Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати", є фінансовими послугами.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

У порушення зазначених вимог ЦПК України у позові позивачем не вказано, які вимоги, встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України були порушені сторонами договору факторингу в момент його вчинення, які норми Розпорядження були порушені під час укладення оспорюваного договору та які її права та інтереси були порушені, укладеним між ПАТ «Укрсиббанк» і ТОВ «Кредекс Фінанс» договором факторингу.

Доказів того, що оспорюваний договір на момент його укладення суперечив вимогам чинного законодавства позивачем суду не надано.

Крім того, не приймає до уваги суд і посилання позивача на норми Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг, оскільки відповідно до п. 1 ст. 2 цієї Конвенції вона застосовується щоразу, коли грошові вимоги, відступлені згідно з договором факторингу, випливають з договору купівлі-продажу товарів між постачальником та боржником, які здійснюють господарську діяльність на території різних держав.

Оспорюваний договір укладений між юридичними особами в межах здійснення господарської діяльності лише на території України.

Відповідно до ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт.

Таким чином, твердження позивача про те, що сторонами у договорі факторингу повинні бути фактор, клієнт та боржник не відповідає вимогам ст. 1079 ЦК України.

Крім того, на момент вчинення оспорюваного правочину ТОВ «Кредекс Фінанс» мало свідоцтво про реєстрацію фінансової установи від 06.11.2012.

Виходячи з наведеного та враховуючи те, що на момент вчинення оспорюваного правочину судом не було встановлено недодержання сторонами вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України, правових підстав для визнання договору факторингу недійсним немає, у зв`язку з чим, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 12, 13, 76-82, 223, 258-259, 263-265, 268, 273, 353, 354 ЦПК України, ст. ст. 203, 215, 256, 257, 261, 267, 1077, 1078, 1079 ЦК України, суд -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) до акціонерного товариства «Укрсиббанк» (04070, м. Київ, вул. Андріївська, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України - 09807750), товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» (04053, м. Київ, вул. Кудрявський узвіз, 5-б, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України - 36799749) про визнання договору факторингу частково недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С. С. Захарчук