Справа №487/3834/25
Провадження № 22-ц/812/368/26
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 лютого 2026 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М.,Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання - Коростієнко Н.С.,

за участі позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження, в режимі відеоконференції

апеляційну скаргу

ОСОБА_3 , подану його представником ОСОБА_2 ,

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 листопада 2025 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Притуляк І.О., дата складання повного рішення не зазначена, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів на утримання неповнолітньої дитини

В С Т А Н О В И В:

04 червня 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачка та відповідач перебували у шлюбі з 26 червня 2023 року по 23 січня 2024 рік. Мають спільну неповнолітню дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 листопада 2024 року по справі №487/2684/23, з ОСОБА_3 на її користь, стягуються аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі у розмірі 10000 грн, щомісяця, починаючи стягнення від дня пред`явлення позову, з 17.05.2023 року, і до досягнення дитиною повноліття.

29 квітня 2025 року державним виконавцем Заводського ВДВС у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління МЮ (м. Одеса), відкрито виконавче провадження №77919814 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Заводським районним судом м. Миколаєва у справі №487/2684/23.

Від виконання свого обов`язку по сплаті аліментів ОСОБА_3 ухиляється.

Станом на 30 квітня 2025 року заборгованість відповідача зі сплати аліментів, згідно до розрахунку державного виконавця за період з травня 2023 року по квітень 2025 року становить 197609,41 грн.

За такого має місце прострочення сплати аліментів, що тягне за собою відповідальність боржника у вигляді обов`язку сплатити неустойку (пеню), у розмірі визначеному положеннями ч.1 ст.196 СК України, яка за період з травня 2023 року по квітень 2025 року становить 67625,80 грн.

Враховуючи викладене, позивачка просила стягнути з відповідача на її користь неустойку(пеню) за несвоєчасну сплату аліментів на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 64625,80 грн.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 листопада 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 48000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною 1 статті 196 СК України.

Тягар доведення вини відповідача у виникненні заборгованості по сплаті аліментів покладено на самого відповідача, оскільки внесення щомісячних платежів для погашення нарахованої йому суми аліментів є його безпосереднім обов`язком. На це звернув увагу Верховний Суд у постанові від 20.07.2020 року справі №362/4462/16-ц.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 01.11.2024 року по справі №487/2684/23, яким стягнуто аліменти з ОСОБА_3 , визначено, що аліменти стягуються з 17.05.2023 року, тобто з дня пред`явлення позову до суду.

Разом із цим, для застосування зазначеної вище санкції (стягнення неустойки) до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості.

Таким чином, у відповідача відсутня вина у виникненні заборгованості зі сплати аліментів до 01.11.2024 року (день проголошення судового рішення про стягнення з ОСОБА_3 аліментів), оскільки до ухвалення рішення по справі №487/2684/23, у відповідача був відсутній законодавчий обов`язок сплачувати аліменти, оскільки ще не був визначений їх точний розмір.

З урахуванням зазначеного, суд вважав, що наявні підстави для нарахування відповідачу пені за прострочення сплати аліментів за період з 01листопада 2024 року до 30 квітня 2025 року у загальному розмірі 48 000 грн.

Посилання представника відповідача на те, що ОСОБА_3 не було відомо про відкрите виконавче провадження та реквізити для перерахування аліментів, суд відхилив, оскільки про факт ухвалення рішення про стягнення аліментів відповідачу достеменно було відомо, адже його представник був присутній при його проголошенні, а не знання реквізитів для перерахування аліментів не позбавляли відповідача можливості виконати свої зобов`язання зі сплати аліментів, зокрема шляхом поштового переказу на адресу стягувача, яка йому відома, або шляхом внесенням коштів на депозитний рахунок нотаріуса.

Крім того, суд звернув увагу на те, що відповідач самостійно звернувся до державної виконавчої служби для отримання реквізитів для сплати аліментів у вересні 2025 року, а отже не був обмежений у можливості вчинити вказані дії відразу після відкриття виконавчого провадження.

Суд зробив висновок, що відповідачем не доведено, що він вживав усіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання зі сплати аліментів, а заборгованість утворилася не з його вини.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , в інтересах якого діє його представник ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Мотивуючи доводи скарги апелянт зазначав, що суд першої інстанції визначив період за який підлягає стягненню пеня за прострочку аліментів, починаючи з 01 листопада 2024 року. В той же час, рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 листопада 2024 року по справі №487/2684/23 не набрало чинності в день його проголошення, оскільки позивачкою була подана апеляційна скарга, яка розглянута Миколаївським апеляційним судом 28 січня 2025 року. Саме в цей день відповідач остаточно дізнався про розмір аліментів, які він мав сплачувати щомісячно. Отже суд першої інстанції невірно визначив дату початку спірного періоду.

Вказує, що судом не було надано належної оцінки суперечливої поведінки позивачки, яка полягає в обізнаності про наявність електронної пошти відповідача, про яку вона повідомила суд та не направлення відповідачу на вказану електронну адресу своїх банківських реквізитів, або реквізитів державної виконавчої служби.

Зауважує, що відповідач знаходиться за межами України. Єдиний спосіб виконання судового рішення є банківський переказ, реквізити якого можна дізнатись лише у отримувача аліментів. Відповідач постійно намагався дізнатись його, однак позивачка свідомо не повідомляла їх з метою безпідставного створення умов для стягнення пені. Зі свого боку позивачка жодного разу не надіслала відповідачу своїх банківських реквізитів. Вказане свідчить про відсутність вини в діях відповідача.

Неврахування наданих відповідачем суду копії скріншотів листування у мобільному застосунку між абонентами «бабушка» та «Sergii», з тих підстав, що вони не можуть бути прийняті судом у якості єдиного та беззастережного доказу на спростування наявності вини відповідача у несплаті аліментів, оскільки, більша частина повідомлень датована пізнішим періодом ніж той, за який позивач просить стягнути пеню свідчать про неповне встановлення усіх обставин справи.

Також, під час судового засідання на вимогу представника відповідача позивачка відмовилась надати суду свій та своєї матері номери телефонів, до яких підв`язані акаунти, переписку з яких надавав відповідач.

Відповідач просив врахувати вказану обставину як перешкоджання позивачкою у встановленні дійсних обставин справи, а саме ухилення позивачки від надання номерів банківської картки, на яку відповідач мав пересилати аліменти, однак судом не було надано оцінки вказаній обставині.

Крім того зазначав проте те, що впродовж 2018-2022 років позивачка була розпорядником коштів, що їх перераховував відповідач, в тому числі і на утримання доньки, наявність жодних потреб дитини у подальшому утриманні взагалі були сумнівні. Розмір аліментів на утримання дитини був запропонований відповідачем та погоджений судом. Відповідно до банківської виписки по рахунку позивачки за період з 20 жовтня 2018 року по 11 квітня 2022 року позивачка отримала на свій рахунок заробітну плату відповідача у розмірі 234 175,23 доларів США.

Крім того, відповідач вважає, що судом не вірно було здійснено розрахунок оскільки не враховано фактичну кількість календарних днів у відповідних місяцях, замість чого було використано довільну кількість днів (181,151,120 тощо), яка не відповідає календарним періодам прострочення. Пеня має обчислюватись окремо за кожним місяцем прострочення, виходячи з кількості днів прострочення саме в цьому місяці. Одночасно з наведеним, фактично суд вийшов за межі позовних вимог без будь-якого обґрунтування необхідності у цьому.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

У судовому засіданні апеляційної інстанції представник відповідача підтримав апеляційну скаргу та просив про її задоволення.

Позивачка апеляційну скаргу не визнала, просила залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Розгляд справи за його відсутності не суперечить приписам частини 2 статті 372 ЦПУ України.

Судом апеляційної інстанції відмовлено у задоволені клопотання позивача про долучення до матеріалів справи постанови про відкриття виконавчого провадження від 15.11.2023 року та постанови про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 02.05.2024 року, та клопотання представника відповідача про долучення до матеріалів справи виписки по рахунку ОСОБА_1 за період 20.10.2018 року по 11.04.2022 року, оскільки вказані докази не має значення для вирішення цього спору.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що сторони з 26 червня 2013 року перебували у шлюбі, який рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 січня 2024 року розірвано( а.с.6).

Від шлюбу мають неповнолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7)

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 листопада 2024 року (справа №487/2684/23), яке постановою Миколаївського апеляційного суду від 28 січня 2025 року залишено без змін, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 у твердій грошовій сумі у розмірі 10000 грн. щомісяця, починаючи стягнення від дня пред`явлення позову 17 травня 2023 року, і до досягнення дитиною повноліття( а.с.12-17,69-72).

Судове рішення набрало законної сили 28.01.2025 року.

На виконання вищезазначеного рішення 12 лютого 2025 року видано виконавчий лист.

Постановою старшого державного виконавця Заводського ВДВС у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління МЮ (м.Одеса) Бабенко Є.М. від 29 квітня 2025 року відкрито виконавче провадження №77919814 за виконавчим листом Заводського районного суду м. Миколаєва №487/2684/23 від 12.02.2025 року (а.с.11).

Згідно матеріалів справи, державним виконавцем відповідно до супроводжувального листа №48460/20.11-34/4, копія постанови про відкриття виконавчого провадження направлена на адресу зареєстрованого місця проживання відповідача АДРЕСА_1 , про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, яке було повернуто до ВДВС, з відміткою «за закінченням терміну зберігання»

Згідно розрахунку заборгованості від 06 травня 2025 року здійсненого старшим державним виконавцем Заводського відділу ДВС у м. Миколаєві ПМУ МЮ (м.Одеса) Бабенко Є.М., заборгованість відповідача зі сплати аліментів станом на 30 квітня 2025 року становила 197609,41 грн.( а.с.10).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частини 1 статті 5 ЦПК України).

Як вбачається зі статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно частини 1 статті 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Положеннями статті 51 Конституції України та ст. 180 СК України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

Згідно із частиною 2 статті 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ч. 4 ст. 155 СК України).

У частині 3 статті 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до частин 1,2 статті 196 СК України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

У разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною 14 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною 14 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження».

Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постановах від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 (провадження № 61-16670сво19), від 16 липня 2025 року у справі № 359/6170/24 (провадження № 61-2625св25) Верховний Суд прийшов до наступних висновків.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.

Положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини 1 статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 19 січня 2022 року в справі № 711/679/21 (провадження № 61-18434св21), вбачається, що стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини 1 статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити та 1 відсоток. Тобто, заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2025 року по справі № 509/2967/23 (провадження № 61-7470св25) роз`яснено: «Ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо). Тлумачення змісту статті 196 СК України свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин. Перелік причин з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів».

Отже, з вищенаведеного виходить, що для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною 1 статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин. При цьому, обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника.

Відповідно до змісту статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За приписами статті 77 - 80 ЦПК України надані сторонами докази повинні відповідати критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності. Зокрема, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частин 1 - 3 статті 89 ЦПК України).

У пункті 6 частини 2 статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційний скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 (провадження № 14-400цс19) сформулювала висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

У справі, що переглядається, позивачка звернулася до суду з позовом про стягнення (неустойки) пені з відповідача за несвоєчасну сплату аліментів на утримання спільної доньки за період з травня 2023 року по квітень 2025 року у розмірі 67625,80 грн, надавши розрахунок пені та розрахунок заборгованості зі сплати аліментів станом на квітень 2025 року у розмірі 197609,41 грн.

Відповідач заперечував проти задоволення позову та наполягав, що його вина у виникненні заборгованості зі сплати аліментів відсутня, так як йому не було відомо про відкриття виконавчого провадження та він не мав відомостей щодо реквізитів державної виконавчої служби для перерахування аліментів. Стверджував, що він неодноразово звертався до позивачки, намагаючись отримати номер рахунку для сплати аліментів, проте вона свідомо ігнорувала його. Вважає, що заборгованість утворилася саме з вини позивачки.

Вирішуючи справу по суті спору та задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції керувався тим, що у відповідача відсутня вина у виникненні заборгованості зі сплати аліментів до 01.11.2024 року (день проголошення судового рішення про стягнення з ОСОБА_3 аліментів), оскільки до ухвалення рішення по справі №487/2684/23, у відповідача був відсутній законодавчий обов`язок сплачувати аліменти, оскільки ще не був визначений їх точний розмір за такого вважає, що наявні підстави для нарахування відповідачу пені за прострочення сплати аліментів за період з 01.11.2024 року до 30.04.2025 року.

При цьому відхилив посилання представника відповідача на те, що ОСОБА_3 не було відомо про відкрите виконавче провадження та реквізити для перерахування аліментів, оскільки про факт ухвалення рішення про стягнення аліментів відповідачу достеменно було відомо, адже його представник був присутній при його проголошенні, а не знання реквізитів для перерахування аліментів не позбавляли відповідача можливості виконати свої зобов`язання зі сплати аліментів, зокрема шляхом поштового переказу на адресу стягувача, яка йому відома, або шляхом внесенням коштів на депозитний рахунок нотаріуса.

Крім того, суд зверну увагу на те, що відповідач самостійно звернувся до державної виконавчої служби для отримання реквізитів для сплати аліментів у вересні 2025 року, а отже не був обмежений у можливості вчинити вказані дії відразу після відкриття виконавчого провадження.

Вимогами процесуального закону визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Колегія суддів вважає, що вирішуючи спір та частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції правильно виходив з того, що заборгованість зі сплати аліментів у відповідача ОСОБА_5 виникла з його вини, а тому позивачка ОСОБА_1 має право на стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів у відповідності до ст. 196 СК України.

Проте, уважно дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів констатує, що слушно пославшись на необхідність застосування формули розрахунку пені, що передбачена Постановою Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16 (провадження № 14-616цс18), районний суд при вчиненні розрахунку допустився помилки, а також невірно визначився з періодом, коли боржник порушив свої зобов`язання щодо сплати аліментів та пеня почала виконувати функцію майнової відповідальності.

Зокрема, апеляційний суд погоджується з твердженнями скаржника (відповідача), що його вина в утворенні заборгованості зі сплати аліментів до набрання рішенням суду про стягнення з нього аліментів законної сили відсутня.

Як вбачається із матеріалів справи цивільна справа № 487/2684/23, що стосується спору щодо стягнення аліментів, розглянута судом апеляційної інстанції 28 січня 2025 року.

Відповідно до статті 384 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції набуває чинності з дня її ухвалення.

Тому, на переконання апеляційного суду, у відповідача ОСОБА_3 наявна вина у простроченні сплати аліментів у період з 28 січня 2025 року, з дня ухвалення постанови апеляційним судом за результатом перегляду рішення про стягнення аліментів, до 01 травня 2025 року, та при розрахунку розміру пені за несвоєчасну сплату аліментів слід керуватися саме цим періодом.

Тому, враховуючи те, що рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 01.11.2024 року у справі №487/2684/23 оскаржене позивачем у апеляційному порядку, а постанова суду апеляційної інстанції за результатом розгляду скарги відповідача ухвалена судом 28 січня 2025 року, передбачене частиною 1 статті 196 СК України право позивача на стягнення із відповідача неустойки, як міри відповідальності платника аліментів за прострочення їх плати, виникло з 28 січня 2025 року, що суд першої інстанції не врахував.

Схожий правовий висновок міститься у Постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 127/20291/16-ц (провадження № 61-15206 св 19).

Пеня є видом відповідальності за допущене прострочення, а не санкцією за наявність боргу на момент розгляду справи. Погашення заборгованості не припиняє право на стягнення пені, якщо прострочення мало місце.

Виконання обов`язку після відкриття виконавчого провадження не свідчить про відсутність вини у попередньому простроченні. Навпаки, це підтверджує, що до моменту примусового виконання обов`язок добровільно не виконувався, що і стало причиною виникнення заборгованості.

Тобто пеня нараховується за факт порушення строків виконання зобов`язання, незалежно від того, чи здійснювалося примусове виконання.

Доводи апелянта про відсутність вини через ненадання рахунку не є переконливими з огляду на те, що платник аліментів не позбавлений можливості виконувати обов`язок без реквізитів одержувача (поштові перекази, депозит нотаріуса, внесення коштів на депозит виконавчої служби тощо), тому сам факт відсутності рахунку не свідчить про об`єктивну неможливість виконання обов`язку. Крім того доказів вжиття всіх можливих заходів для належного виконання зобов`язання апелянтом не надано.

Отже, наведені обставини не виключають вини платника у простроченні.

Доводи апеляційної скарги зводяться до заперечення вини апелянта у виникненні заборгованості, однак такі доводи не спростовують встановленого судом факту прострочення виконання обов`язку зі сплати аліментів. Сам по собі факт подальшого погашення заборгованості не звільняє платника аліментів від відповідальності, передбаченої статтею 196 СК України, оскільки пеня є наслідком порушення строків виконання зобов`язання. Обставини, на які посилається апелянт, не свідчать про відсутність його вини у допущеному простроченні та не є підставою для відмови у задоволенні позову.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2019 року в справі № 333/6020/16-ц викладено правовий висновок щодо обрахунку неустойки за прострочення сплати аліментів, який є обов`язковим для врахування при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, у якому відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1554цс16, від 16 березня 2016 року у справі № 6-2589цс15, від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1477цс15 та від 16 березня 2016 року у справі № 6-300цс16, і дійшла висновку, що пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити на один відсоток.

Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення полягає в тому, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується розмір несплачених аліментів за кожен місяць та кількість днів прострочення за кожним платежем окремо.

Аліменти нараховуються щомісячно, тому строк виконання цього обов`язку буде різним, а отже, кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різною.

Законодавець встановив розмір пені - 1% за кожен день прострочення та період, за який нараховується пеня - за кожен день, починаючи з наступного, у який мала бути здійснена сплата аліментів за відповідний місяць, але таке зобов`язання не було виконане, і до дня, у який проведена сплата заборгованості чи до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені.

Таке правило застосовується у разі прострочення виконання зобов`язання зі сплати аліментів за місяць, у який вони мали бути сплачені.

Тобто формула така: заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %.

За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем.

Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем.

У разі виплати аліментів частинами, необхідно зазначити, що якщо такі часткові платежі вчинені протягом місяця, у якому повинні сплачуватися аліменти, і їх загальна сума становить місячний платіж, визначений у рішенні суду про стягнення аліментів, вважається, що той з батьків, який повинен сплачувати аліменти, виконав ці зобов`язання.

У разі, якщо місячний платіж сплачено не у повному розмірі, то пеня буде нараховуватися з першого дня місяця, наступного за місяцем сплати чергового платежу, на різницю між розміром, який мав бути сплачений на утримання дитини, та розміром фактично сплачених аліментів з урахуванням строку прострочення та ставки пені - 1 %.

Строк прострочення вираховується з урахуванням раніше зазначеного правила і починає перебіг з першого дня місяця, наступного за місяцем внесення періодичного платежу, до дня, який передує дню сплати заборгованості.

У разі, якщо заборгованість зі сплати аліментів погашено частково в іншому місяці, то визначення пені на заборгованість зі сплати аліментів розраховується з урахуванням розміру несплаченої частки аліментів за певний місяць з дня сплати частки місячного платежу і до дня, який передує дню погашення заборгованості за відповідним місячним платежем, помножену на 1%.

Отже, при розрахунку неустойки за прострочення сплати аліментів слід враховувати розрахунок, викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2019 року в справі № 333/6020/16-ц.

Розрахований таким чином розмір пені, за оспорюваний період, становить:

Січень 2025 року, нараховано та не сплачено аліменти у розмірі 10 000,00 грн.

Кількість днів прострочення: 89 днів (01.02. по 30.04.2025)

Пеня: 10000 грн *89 дн. *1%= 8900,00 грн.

Лютий 2025 року, нараховано та не сплачено аліменти у розмірі 10 000,00 грн.

Кількість днів прострочення: 61 день (01.03. по 30.04.2025)

Пеня: 10000 грн *61 дн. *1%= 6100,00 грн.

Березень 2025 року, нараховано та не сплачено аліменти у розмірі 10 000,00 грн.

Кількість днів прострочення: 30 днів (01.04. по 30.04.2025)

Пеня: 10000 грн *30 дн. *1%= 3000,00 грн.

Сума неустойки (пені) за квітень 2025 року не нараховується, оскільки відповідальність за несплату аліментів у цьому місяці настає у травні 2025 року.

Всього сума нарахованої пені за період з 01 лютого по 30 квітня 2025 року включно складає 18000 грн.

Колегія суддів зазначає, що відповідачем не доведено належними доказами як в суді першої інстанції, так і при розгляді апеляційної скарги відсутності його вини у несплаті аліментів, зокрема, за період з лютого по квітень включно 2025 року, що передбачає відповідальність за положеннями ст. 196 СК України, при цьому під час розгляду цієї справи встановлено відсутність вини відповідача за інший період, заявлений позивачем та визначений судом апеляційної інстанції при перегляді справи в апеляційному порядку.

Отже, доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 листопада 2025 року в частині визначення розміру неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів та періоду, за який її нараховано, підлягає зміні, а стягненню із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 підлягає неустойка (пеня) за несвоєчасну сплату аліментів за період з 01 лютого по 30 квітня 2025 року в розмірі 18000 грн.

Відповідно до статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 листопада 2025 року в частині визначення розміру неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів та періоду, за який її нараховано, слід змінити та стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 неустойку (пеню) за несвоєчасну сплату аліментів за період з 01 лютого по 30 квітня 2025 року в розмірі 18000 грн.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частинами 1, 6, статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За подачу апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір у розмірі 1453 грн. 44 коп.

ОСОБА_1 , як стягувачка аліментів, звільнена від сплати судового збору на підставі пункту 3 частин 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір».

За такого, у зв`язку із частковим задоволенням вимог апеляційної скарги, сплачений відповідачем судовий збір за подання апеляційної скарги підлягає компенсації за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, в розмірі 681, 30 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану його представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 листопада 2025 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 18000 ( вісімнадцять тисяч) грн.

Компенсувати за рахунок держави ОСОБА_3 681 грн.30 коп. судового збору, сплаченого ним за подачу апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 04 березня 2026 року.