Провадження № 2/463/565/26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2026 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Жовніра Г.Б.,

з участю секретаря судових засідань Косопуд М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовною заявою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА»до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та три відсотки річних,-

встановив:

представник позивача звернулася до суду з позовомдо відповідача про стягнення стягнення збитків від інфляції в розмірі 41 862,19 грн, три відсотки річних 7 542,36 грн, а також витрати на правову допомогу у розмірі 8 000 грн та судовий збір 3 028 грн.

Свої вимоги мотивує тим, що 28.07.2017 року між ПрАТ «УНІКА» та ОСОБА_2 було укладено договір добровільного страхування №014034/4610/0000147 трансопортного засобу Фольксваген д.н.з. НОМЕР_1 . 19.02.2018 року в м.Львові сталася дорожно транспортна пригода за участю автомобіля Мерседес д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням відповідача ОСОБА_1 та автомобіля Фольксваген НОМЕР_1 . Постановою Личаківського районного суду м.Львова від 21.03.2018 року встановлено, що вказана вище дорожньо транспортна пригода відбулась внаслідок порушення водієм ОСОБА_1 правил дорожнього руху України, останнього визнано виним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. На підставі договору страхування та вимог Закону України «Про страхування», ПрАТ СК «УНІКА» складено страховий акт та визначено розмір страхового відшкодування в сумі 99709,24 грн. Згідно рішення Личаківського районного суду м.Львова від 22.09.2021 з відповідача стягнуто на користь ПрАТ СК «УНІКА» 52474,13 грн. шкоди в порядку регрессу, заподіяної внаслідок дорожньо транспортної пригоди. 28.07.2025 дане рішення суду було виконано, що підтверджується відповідною платіжною інструкцією.

Вказує, що 05.10.2020 р. з метою досудового врегулювання спору на адресу відповідача було направлено претензію/досудову вимогу №21806, однак жодних дій зі сторони відповідача щодо погашення заборгованості в досудовому порядку проведено не було. Вважає, що відповідач повинен був виконати свій обов`язок з відшкодування шкоди у строк до 12.10.2020 р. (05.10.2020 +7 днів максимальний строк доставки кореспонденції).

З огляду на викладене позивач отримав право на стягнення з відповідача інфляційних втрат від знецінення грошової одиниці України, внаслідок інфляційних процесів в державі та 3% річних за період з 12.10.2020 р., тобто нарахування прострочення виконання зобов`язання по відшкодуванню шкоди здійснено з урахуванням дати пред`явлення та отримання вимоги про виконання такого зобов`язання відповідно до ст.530 ЦК України, тобто по 27.07.2025 р.

З врахування наведеного позивач просить стягнути з відповідача збитків від інфляції в розмірі 41 862,19 грн, три відсотки річних 7 542,36 грн, а також витрати на правову допомогу у розмірі 8 000 грн та судовий збір 3 028 грн.

Ухвалою суду від 02 грудня 2025 року прийнято позов до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву.

У вказаний строк відповідач не надав суду відзив на позовну заяву, відповідно до вимог ст. 178 ЦПК України, без поважних причин.

Так, відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Будь-яких заяв від відповідача не надходило, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити його правову позицію щодо предмета спору.

Оцінюючи можливість розгляду справи за таких обставин, суд виходить з того, що відповідно до ст. 55 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (далі Конвенція) держава має позитивні зобов`язання перед людиною забезпечувати розгляд справи у розумний строк. Особа, яка звертається до суду, має законні очікування, що справу буде розглянуто. Поведінка відповідача не може стати на заваді обов`язку суду розглянути справу.

Зважаючи на те, що відповідача належним чином повідомлено про розгляд справи, суд вважає, що гарантії ст. 6 Конвенції щодо відповідача дотримано і справу може бути розглянуто по суті.

Оцінюючи можливість розгляду справи за таких обставин, суд виходить з того, що відповідно до ст. 55 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (далі Конвенція) держава має позитивні зобов`язання перед людиною забезпечувати розгляд справи у розумний строк. Особа, яка звертається до суду, має законні очікування, що справу буде розглянуто. Поведінка відповідача не може стати на заваді обов`язку суду розглянути справу.

Зважаючи на те, що відповідача належним чином повідомлено про розгляд справи, суд вважає, що гарантії ст. 6 Конвенції щодо відповідача дотримано і справу може бути розглянуто по суті.

Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 28.07.2017 року між ПрАТ «УНІКА» та ОСОБА_2 було укладено договір добровільного страхування №014034/4610/0000147 трансопортного засобу Фольксваген д.н.з. НОМЕР_1 .

19.02.2018 року в м.Львові сталася дорожно транспортна пригода за участю автомобіля Мерседес д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням відповідача ОСОБА_1 та автомобіля Фольксваген НОМЕР_1 . Постановою Личаківського районного суду м.Львова від 21.03.2018 року встановлено,що вказана вище дорожньо транспортна пригода відбулась внаслідок порушення водієм ОСОБА_1 правил дорожнього руху України, останнього визнано виним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.

На підставі договору страхування та вимог Закону України «Про страхування», ПрАТ СК «УНІКА» складено страховий акт та визначено розмір страхового відшкодування в сумі 99709,24 грн.

Згідно рішення Личаківського районного суду м.Львова від 22.09.2021 з відповідача стягнуто на користь ПрАТ СК «УНІКА» 52474,13 грн. шкоди в порядку регрессу, заподіяної внаслідок дорожньо транспортної пригоди. 28.07.2025 дане рішення суду було виконано, що підтверджується відповідною платіжною інструкцією.

Згідно розрахунку, наведеного представником позивача у позовній заяві, за період з 12.10.2020 р. по 27.07.2025р., збитки від інфляції склали 41862,19 грн., 3% річних склали 7542,36 грн, що разом становить 49404,55 грн.

До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Приписами статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з приписами статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплати суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 625 ЦК України).

За змістом статей 524,533-535 і 625 ЦК України грошовими є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку, тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому право кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Отже, приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18).

Разом з тим, за змістом статей 598-609 ЦК України само по собі рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов`язання.

Таким чином, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України. Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Подібний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 07.02.2018 по справі № 910/11249/17.

Так, Верховний Суд зробив висновок, що норма статті 625 ЦК України, не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Великою Палатою Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 зроблено висновок щодо можливості застосування положень статті 625 ЦК України до будь-яких грошових зобов`язань незалежно від підстав виникнення. Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачене договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Постановою ВС від 06.03.2019 у справі № 577/5360/15-ц зроблено висновок, що за змістом статті 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Також суд враховує правову позицію, яка викладена у постанові Верховного Суду від 18.03. 2020 у справі № 760/6938/16-ц відповідно до якої формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначених норм права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Таким чином, оскільки вимоги за судовим рішенням зводяться до сплати грошових коштів, то за своєю сутті це є грошовим зобов`язанням.

У разі порушення зобов`язання відповідно до ст. 611 ЦК України, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

При дослідженні питання щодо особливостей нарахування інфляційних втрат і 3% річних судом враховано правову позицію Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 14 січня 2020 року в рамках справи № 924/532/19, якою було визначено, що передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Як вбачається з наведеного представником позивача у позовній заяві розрахунку за період з 12.10.2020 р. по 27.07.2025р., збитки від інфляції склали 41862,19 грн., 3% річних склали 7542,36 грн, що разом становить 49404,55 грн.

Відповідач вимоги позивача жодним чином не заперечив та не спростував, як і наданий суду розрахунок заборгованості.

Враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку, що позовні вимоги є підставними та підлягають до задоволення, а тому з врахуванням принципу диспозитивності суд ухвалює рішення про задоволення позову повністю.

Задовольняючи позов, у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені останнім і документально підтверджені судові витрати, що становлять 3028 грн судового збору та 8000 грн витрет на професійну правничу допомогу, що разом становить 11028 грн.

На підставі наведеного та керуючись ст. 12, 13, 81, 141, 258-259, 264-265, 274, 279 ЦПК України, суд -

ухвалив:

позов - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» втрати від інфляції у розмірі 41862,19 грн. та 3 % річних у розмірі 7542,36 грн., а всього 49404,55 грн (сорок дев`ять тисяч чотириста чотири гривні п`ятдесят п`ять копійок).

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» 11028 грн (одинадцять тисяч двадцять вісім гривень) судових витрат.

Дата складання рішення суду 04 березня 2026 року.

Рішення суду може бути оскаржено безпосередньо (ч. 1 ст. 355 ЦПК України) до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів, у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 354 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду (п. 1 ч. 2 ст. 354 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано (ч. 1 ст. 273 ЦПК України).

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 2 ст. 273 ЦПК України).

Повне найменування (ім`я) сторін справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «УНІКА», місцезнаходження: м. Київ, вул. О. Теліги, 6-Б, корп. 4, .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Суддя Г.Б. Жовнір