ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 354/117/22

провадження № 61-2810св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа- Ворохтянська селищна рада Надвірнянського району Івано-Франківської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Неште Аллою Іванівною, на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року у складі колегії суддів: Мальцевої Є. Є.,Девляшевського В. А, Луганської В. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Ворохтянська селищна рада Надвірнянського району Івано-Франківської області, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, скасування державної реєстрації земельної ділянки та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку.

Позовна заява мотивована тим, що земельна ділянка, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з 1962 року перебувала у користуванні її батьків: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а після їх смерті цією ділянкою користується вона.

Вказана земельна ділянка межує із земельною ділянкою, яка належить ОСОБА_2 , яку вона успадкувала після смерті своєї матері - ОСОБА_5 , та була приватизована батьком відповідачки - ОСОБА_6 на підставі рішення Ворохтянської селищної ради Івано-Франківської області від 12 січня 2007 року, після чого йому був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії ІФ № 18-03-2/000121.

Вказувала, що з метою приватизації земельної ділянки, яка перебуває у її користуванні, вона звернулася до землевпорядної організації та після проведених обмірів дізналася, що частина земельної ділянки включена до складу земельної ділянки відповідачки, а саме: по межі від літери В до Г.

17 травня 2021 року вона звернулася до Ворохтянської селищної ради Надвірнянського району Івано-Франківської області із заявою про створення земельної комісії з приводу захоплення ОСОБА_2 її земельної ділянки.

05 серпня 2021 року селищна рада надала відповідь на її звернення, в якій вказала, що відповідачка під час розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) щодо успадкованої нею земельної ділянки, площею 0,5440 га, із кадастровим номером :19:001:0027 включила до складу цієї ділянки частину земельної ділянки (по межі від літери В до Г), якою користується вона. Комісія надала відповідачці рекомендації щодо вирішення зазначеної ситуації, проте ОСОБА_2 жодних заходів для відновлення її порушених прав не вжила.

Крім того, відповідачка у 2022 році на самовільно захопленій частині її земельної ділянки розгородила металевий паркан із натягнутою сіткою, який був встановлений її батьком ще у 1960-х роках. При цьому між нею та попередніми землевласниками - батьками ОСОБА_2 жодних розбіжностей чи суперечок щодо землекористування не виникало.

Ураховуючи наведене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила суд:

- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом серії НМТ № 818032, видане 03 листопада 2017 року державним нотаріусом Яремчанської міської державної нотаріальної контори Івано-Франківської області Мотрук Н. Д. на ім`я ОСОБА_2 , зареєстроване у реєстрі за № 1655, на земельну ділянку, площею 0,5440 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на АДРЕСА_1 , кадастровий номер 0:19:001:0027;

- скасувати державну реєстрацію земельної ділянки із кадастровим номером :19:001:0027 у Державному земельному кадастрі України, площею 0,5440 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

- скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку із кадастровим номером :19:001:0027 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, площею 0,5440 га, для ведення особистого селянського господарства, власником якої є ОСОБА_2 , яка зареєстрована у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна № 110, номер запису про право власності: 23180668.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 23 жовтня 2024 року у складі судді Ваврійчук Т. Л. позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 03 листопада 2017 року державним нотаріусом Яремчанської міської державної нотаріальної контори Івано-Франківської області Мотрук Н. Д. на ім`я ОСОБА_2 , зареєстроване у реєстрі за № 1655, на земельну ділянку, площею 0,5440 га, призначену для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на АДРЕСА_1 , кадастровий номер 0:19:001:0027.

Скасовано державну реєстрацію земельної ділянки, площею 0,5440 га, кадастровий номер 0:19:001:0027, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства у Державному земельному кадастрі.

Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку, площею 0,5440 га, із кадастровим номером 0:19:001:0027, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 110, номер запису про право власності: 23180668, дата державної реєстрації - 03 листопада 2017 року.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що позивачка надала належні та допустимі докази на підтвердження того, що до складу успадкованої ОСОБА_2 після смерті її матері - ОСОБА_5 земельної ділянки, площею 0,5440 га, із кадастровим номером :19:001:0027, безпідставно було включено частину земельної ділянки, площею 0,0911 га, яка з 1962 року перебувала у постійному користуванні матері позивачки - ОСОБА_4 та якою після її смерті продовжує користуватися ОСОБА_1 , без її вилучення у постійного землекористувача у встановленому законом порядку. Чим позбавлено позивачку можливості реалізувати своє право на отримання зазначеної земельної ділянки у власність шляхом безоплатної приватизації.

Районний суд дійшов висновку, що затверджена рішенням Ворохтянської селищної Надвірнянського району Івано-Франківської області від 18 травня 2017 року № 136-12/2017 технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки, площею 0,5440 га, для ведення особистого селянського господарства на АДРЕСА_1 ОСОБА_2 стала підставою для подальшої реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі та присвоєння їй відповідного кадастрового номера-:19:001:0027, після чого відповідачці 03 листопада 2017 року було видане свідоцтво про право на спадщину за законом на вказану земельну ділянку, зареєстроване у реєстрі за № 1655, на підставі якого була здійснена державна реєстрація права власності ОСОБА_2 на зазначене нерухоме майно.

Суд відхилив доводи відповідачки про те, що частина земельної ділянки, яка перебувала у власності її батька згідно з державним актом на право приватної власності на землю від 10 березня 1997 року серії ІФ № 18-03-2/000121, увійшла до складу земельної ділянки Укрзалізниці із кадастровим номером :22:001:0101, оскільки вказане спростовується відомостями з Публічної кадастрової карти України, що графічно зображено у Додатку № 5/А до висновку експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 11 жовтня 2023 року № 11/10/23.

Суд першої інстанції вважав необґрунтованими доводи ОСОБА_2 про те, що вона відновила межі земельної ділянки ОСОБА_6 зі згоди Ворохтянської селищної ради Івано-Франківської області, оскільки вони спростовуються листами селищної ради, яка за результатом комісійної перевірки підтвердила факт самовільного захоплення відповідачкою частини земельної ділянки суміжного землекористувача - ОСОБА_1 .

Районний суд вказав, що доказів вилучення Ворохтянською селищною радою Івано-Франківської області із користування ОСОБА_6 частини земельної ділянки, площею 1 088,08 кв. м, на АДРЕСА_1 та передачі її у користування ОСОБА_4 чи ОСОБА_7 відповідачка не надала, а також не спростувала встановлений факт накладення земельних ділянок.

Короткий змістсудового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 23 жовтня 2024 року скасовано.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивачкою не надано доказів набуття ОСОБА_2 права власності на спірну земельну ділянку за рахунок частини земельної ділянки, яка б на законних підставах перебувала у її користуванні та земельної ділянки загального користування, яка не підлягає приватизації.

Апеляційний суд урахував, що відповідно до висновку судової земельно-технічної експертизи від 11 жовтня 2023 року № 11/10/23 частина земельної ділянки, яка знаходиться у фактичному користуванні відповідачки, не відповідає межам земельної ділянки згідно з державним актом від 10 березня 1997 року, виданого її батьку. Проте будь-яких доказів на підтвердження порушення права саме ОСОБА_1 на користування спірною земельною ділянкою позивачка не надала, що свідчить про відсутність її порушеного права.

Суд зазначив, що за умови відсутності належних доказів права користування позивачки або її матері саме спірною земельною ділянку, крім Генерального плану забудови 1962 року, який сам по собі не замінює землевпорядної документації, надані ОСОБА_1 листи Ворохтянської селищної ради Івано-Франківської області від 04 січня 2022 року та від 05 серпня 2021 року не можуть слугувати таким доказом, оскільки з них неможливо встановити, на підставі яких даних селищна рада дійшла висновку про захоплення ОСОБА_2 частини земельної ділянки саме ОСОБА_1 .

При цьому рішенням виконкому Ворохтянської селищної ради Івано-Франківської області від 28 січня 1997 року, ОСОБА_6 (батьку ОСОБА_2 ) вирішено передати у приватну власність 0,6800 га землі, що записано в земельнокадастровій книзі, яка складалася із сільськогосподарської землі і ділянки під забудову, а з даних земельнокадастрової книги неможливо встановити, з яких земель складалася земельна ділянка, що була у користуванні ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , розміром 0,6788 га.

Апеляційний суд відхилив заяву представника відповідачки про застосування строку позовної давності, оскільки ОСОБА_2 та її представник - адвокат Гайтанюк М. М. були належно повідомлені про розгляд справи у суді першої інстанції, проте таку заяву в районному суді не подавали, що відповідає вимогам частини третьої статті 367 ЦПК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Неште А. І., посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року скасувати та залишити в силі рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 23 жовтня 2024 року.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У березні 2025 рокукасаційна скарга надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 березня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Неште А. І., залишено без руху з наданням строку на усунення недоліків. Зазначено строк виконання ухвали та попереджено про наслідки її невиконання.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 квітня 2025 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано цивільну справу із суду першої інстанції та роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу.

У квітні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2026 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Неште А. І., мотивована тим, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано не взяв до уваги висновок судової земельно-технічної експертизи від 11 жовтня 2023 року №11/10/23, а також не звернув уваги на те, що рішенням Ворохтянської селищної ради Надвірнянського району Івано-Франківської області від 18 травня 2017 року № 136-12/2017 не передавалися земельні ділянки у власність відповідачки, а сама документація розроблялася з метою встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), без формування нової земельної ділянки, відповідно до державного акту на право власності на землю, яка вже була передана у приватну власність батька ОСОБА_2 у 1997 році.

Зазначає, що за результатами комісійної перевірки Ворохтянська селищна рада Надвірнянського району Івано-Франківської області підтвердила факт самовільного захоплення відповідачкою частини земельної ділянки суміжного землекористувача - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було рекомендовано внести зміни до Державного земельного кадастру для виправлення недоліків (технічних помилок по зміні конфігурації земельної ділянки) щодо неправильного визначених меж та інших технічних даних земельних ділянок.

Вважає, що ураховуючи наявні записи у погосподарських книгах щодо користувачів земельних ділянок - батька та матері ОСОБА_1 , а також Генеральний план (схему) за 1962 рік, у якому встановлена конфігурація земельної ділянки, якою користувалася ОСОБА_8 , висновок апеляційного суду про недоведеність права позивачки на землекористування спірною земельною ділянкою не може вважатися обґрунтованим.

Підставою касаційного оскарження зазначеного судового рішення представник ОСОБА_1 - адвокат Неште А. І., вказує неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанцій норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 24 листопада 2020 року у справі № 308/6368/15-а та від 17 березня 2023 року у справі № 710/417/21, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу.

У травні 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Гайтанюк М. М., подала відзив на касаційну скаргу, в якому зазначила про необґрунтованість доводів касаційної скарги та відсутність підстав для скасування оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції, яка відповідає вимогам статей 263-265 ЦПК України.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 у порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , успадкувала житловий будинок із надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1 . Вказаний житловий будинок належав спадкодавцю на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння, виданого виконавчим комітетом Ворохтянської селищної ради Івано-Франківської області 10 червня 1961 року на підставі рішення від 08 червня 1961 року, зареєстрованого у Коломийському міжрайонним бюро технічної інвентаризації 10 червня 1961 року, номер запису 66, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданим 18 серпня 2014 року державним нотаріусом Яремчанської міської державної нотаріальної контори Івано-Франківської області Мотрук Н. Д., за реєстровим № 1302 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18 серпня 2014 року № 25713616 (том 1, а. с. 20; 21 зворот-22).

Відповідно до викопіювання з Генерального плану (схеми) за 1962 рік, виготовленого на ім`я ОСОБА_4 , загальна площа земельних ділянок, що перебували у її користуванні на АДРЕСА_1 становила 5 284,9 кв. м (том 1, а. с. 24 зворот-25).

21 січня 1991 року ОСОБА_4 був виданий технічний паспорт на житловий будинок АДРЕСА_1 , у матеріалах якого міститься зазначений Генеральний план (схема) земельної ділянки за 1962 рік (том 1, а. с. 194-198).

Відповідно до викопіювання з Генерального плану (схеми) за 1962 рік, виготовленого на ім`я ОСОБА_6 , загальна площа земельних ділянок, що перебували у його користуванні на АДРЕСА_1 становила 3 629,1 кв. м (том 1, а. с. 57).

Згідно з державним актом на право приватної власності на землю серії ІФ № 18-03-2/000121 від 10 березня 1997 року, зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 000121, ОСОБА_6 на підставі рішення Ворохтянської селищної Ради народних депутатів від 28 січня 1997 року № 3 була передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,6800 га, яка розташована на території смт Ворохта Яремчанської міської ради Івано-Франківської області. Згідно з планом зовнішніх меж вказана ділянка по лінії від А до Б межує із землями ОСОБА_9 , по лінії від В до Г - із землями ОСОБА_7 , по лінії від Б до В-стежка, від Г до Д - Львівська залізниця (том 1, а. с. 126-127).

Згідно зі свідоцтвом про спадщину за законом від 28 травня 2004 року, виданим державним нотаріусом Першої Коломийської районної державної нотаріальної контори Петрук О. Л., за реєстровим № 12, спадкоємцем майна ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , є його дружина - ОСОБА_5 . Спадщина, на яку видане свідоцтво, складається із житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться на АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 119).

Вказаний житловий будинок зареєстрований за ОСОБА_5 на праві власності 02 липня 2004 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим Коломийським міжрайонним бюро технічної інвентаризації 05 липня 2004 року за № 4038023 (том 1, а. с. 128).

Після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , на підставі заяви ОСОБА_2 від 05 травня 2017 року спеціалізованою землевпорядною організацією ПП «Геопростір» виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) щодо земельних ділянок площею 0,1360 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та площею 0,5440 га, для ведення особистого селянського господарства, які розташовані на АДРЕСА_1 . У матеріалах наявна копія державного акту на право приватної власності на землю серії ІФ № 18-03-2/000121, виданого ОСОБА_6 10 березня 1997 року на земельну ділянку, площею 0,6800 га, з яких: 0,5440 га - для ведення підсобного господарства та 0,1360 га - для обслуговування житлового будинку, кадастрові плани земельних ділянок та акти прийомки передачі межових знаків на зберігання від 05 травня 2017 року, в яких суміжними землекористувачами зазначено: Ворохтянську селищну раду Івано-Франківської області, Львівську залізницю та ОСОБА_10 (том 1, а. с. 118-131).

27 квітня 2017 року ОСОБА_2 звернулася до голови Ворохтянської селищної ради Надвірнянського району Івано-Франківської області із заявою про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1360 га та для ведення селянського господарства, площею 0,5440 га, які розташовані на АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 118).

Пунктами 4.1, 4.2 рішення Ворохтянської селищної ради Надвірнянського району Івано-Франківської області від 18 травня 2017 року № 136-12/2017 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки, площею 0,1360 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд та земельної ділянки, площею 0,5440 га, для ведення особистого селянського господарства на АДРЕСА_1 ОСОБА_2 (том 1, а. с. 60, 61).

03 листопада 2017 року державним нотаріусом Яремчанської міської державної нотаріальної контори Івано-Франківської області ОСОБА_2. видані свідоцтва про право на спадщину за законом за реєстром № 1655, № 1651 на земельні ділянки, площею 0,5440 га, призначену для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :19:001:0027 та площею 0,1360 га, призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :19:001:0028, що розташовані на АДРЕСА_1 . У вказаних свідоцтвах зазначено, що успадковані земельні ділянки належали спадкодавцю на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІФ № 18-03-2/000121, виданого Ворохтянською селищною радою Івано-Франківської області на підставі рішення від 28 січня 1997 року № 3, зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю від 10 березня 1997 року за № 000121 (том 1, а. с. 15, 62).

Вказані земельні ділянки зареєстровані за ОСОБА_2 на праві приватної власності 03 листопада 2017 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18 серпня 2014 року № 25713616 та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 10 листопада 2021 року № 283816287 (том 1, а. с. 18-19; 193).

У листі від 05 серпня 2021 року за № 625/02-20 Ворохтянська селищна рада Надвірнянського району Івано-Франківської області повідомила ОСОБА_1 про те, що за результатами розгляду поданої нею заяви від 17 травня 2021 року про створення земельної комісії для вирішення питання про захоплення земельної ділянки встановлено, що земельна ділянка, яка є у її користуванні, належала її матері - ОСОБА_4 , що засвідчує викопіювання з Генерального плану (схеми), видане у лютому 1962 року. На замовлення ОСОБА_1 проєктною ліцензованою організацією при здійсненні обмірів земельної ділянки (для її подальшої приватизації), якою остання користувалася після смерті матері, було встановлено те, що суміжник ОСОБА_2 , розробляючи технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), площею 0,5440 га, кадастровий номер :19:001:0027, для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на АДРЕСА_1 (при оформленні спадщини за померлою ОСОБА_11 - на житловий будинок та господарські будівлі на АДРЕСА_1 та переоформлення земельних ділянок за померлим ОСОБА_6 на земельні ділянки, загальною площею 0,6800 га, для обслуговування житлового будинку та ведення підсобного господарства, на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІФ № 18-03-2/000121, зареєстрованого за № 000121) включила частину земельної ділянки суміжника ОСОБА_7 (по межі від літери В до Г), якою на даний час користується ОСОБА_1 , яка не належала до спадкового майна, у зв`язку із чим здійснила самовільне захоплення (привласнення) чужого майна (земельної ділянки). Зазначено, що ОСОБА_2 буде надіслано письмові роз`яснення щодо порядку внесення змін до Державного земельного кадастру та виправлення недоліків (технічних помилок по зміні конфігурації земельної ділянки) щодо неправильного визначених меж та інших технічних даних щодо земельних ділянок та повернення ОСОБА_1 належної їй земельної ділянки (том 1, а. с. 13).

У листі від 04 січня 2022 року за № 13/02-23 Ворохтянська селищна рада Надвірнянського району Івано-Франківської області повідомила про те, що за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 було здійснено виїзд земельної комісії Ворохтянської селищної ради Івано-Франківської області та встановлено, що земельна ділянка, яка є у її користуванні більше 20 років, належала її покійній матері - ОСОБА_4 , як зазначено в земельно-кадастровій книзі за ОСОБА_4 рахується 0,6788 га землі у смт Ворохта Івано-Франківської області (том 1, а. с. 14).

Державний архів Івано-Франківської області листами від 19 квітня 2022 року за № 36/06-07 та від 14 травня 2022 року за № 42/06-07 повідомив, що у протоколах засідань та сесій Ворохтянської селищної Ради депутатів трудящих за 1950-1962 роки відомостей про виділення земельної ділянки під будівництво житлового будинку ОСОБА_6 , ОСОБА_4 не виявлено (том 1, а. с. 131, 136).

З огляду на архівну копію протоколу № 12 засідання виконавчого комітету Ворохтянської селищної Ради депутатів трудящих Станіславської (Івано-Франківської) області від 23 червня 1961 року - по четвертому питанню: «Про визнання домоволодінь на право особистої власності» селищна рада ухвалила рішення визнати власниками домоволодінь на АДРЕСА_1 ОСОБА_4 , ОСОБА_6 (том 1, а. с. 137-141).

Ворохтянська селищна рада Надвірнянського району Івано-Франківської області у листі від 19 травня 2022 року за № 325/02-23 повідомила, що за матір`ю ОСОБА_1 - ОСОБА_4 обліковувалася земельна ділянка, площею 0,6788 га, на АДРЕСА_1 відповідно до земельно-кадастрової книги на підтвердження чого долучено викопіювання із земельно-кадастрової книги Ворохтянської селищної ради Івано-Франківської області (том 1, а. с. 146).

Архівний відділ Яремчанської міської ради Івано-Франківської області у листі від 23 травня 2022 року за № 12/01.4-02 повідомив, що у рішеннях Ворохтянської селищної ради Івано-Франківської області за 1992-1997 роки відсутні дані про вилучення земельної ділянки у ОСОБА_6 , а також дані про надання земельної ділянки ОСОБА_4 із земель ОСОБА_6 (том 1, а. с. 142).

Згідно з додатком до рішення виконавчого комітету Ворохтянської селищної ради Івано-Франківської області від 28 січня 1997 року № 3 «Про передачу в приватну власність земельних ділянок жителям селища» ОСОБА_6 передано у приватну власність земельні ділянки загальною площею 0,6800 га, у тому числі: 0,5440 га - сільськогосподарські угіддя, 0,1360 га - під будівництво (том 1, а. с. 144).

Відповідно до листа Ворохтянської селищної ради Надвірнянського району Івано-Франківської області від 01 червня 2022 року № 349/02-23 за записами земельно-кадастрової книги за ОСОБА_6 на АДРЕСА_1 було обліковано 0,6800 га землі, які були передані йому у власність рішенням виконавчого комітету Ворохтянської селищної ради Івано-Франківської області від 28 січня 1997 року № 23 (том 1, а. с. 176).

У листі від 08 червня 2022 року № 359/02-23 Ворохтянська селищна рада Надвірнянського району Івано-Франківської області повідомила, що відповідно до викопіювання з Генерального плану (схеми), яке було видане у лютому 1962 року на АДРЕСА_1 та згідно із кадастровою книгою за покійною ОСОБА_4 рахувалося 0,6788 га землі, цільове призначення якої не визначено. Згідно із державним актом на право власності на земельну ділянку ОСОБА_6 рішенням виконавчого комітету Ворохтянської селищної ради Івано-Франківської області від 28 січня 1997 року № 3 передані у приватну власність земельні ділянки, площею 0,1360 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та, площею 0,5440 га, для ведення особистого селянського господарства на АДРЕСА_1 . Земельні ділянки не вилучалися із земель ОСОБА_4 . Земельними ділянками, які перебували у користуванні ОСОБА_4 на теперішній час користується ОСОБА_1 (том 1, а. с. 202).

З огляду на схему земельних ділянок ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на АДРЕСА_1 , складеної фізичною особою - підприємцем ОСОБА_12 (далі - ФОП ОСОБА_12 ), площа накладення земельної ділянки із кадастровим номером :19:001:0027, площею 0,5440 га, на земельну ділянку, площею 0,0874 га, яка перебуває у користуванні ОСОБА_1 становить 0,0810 га (том 1, а. с. 204).

Викопіюванням з Генерального плану смт Ворохта Івано-Франківської області орієнтовного місця розташування земельних ділянок ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підтверджується, що належні відповідачці земельні ділянки із кадастровими номерами :19:001:0027 та :19:001:0028 та земельна ділянка, яка перебуває у користуванні позивачки між собою межують.

У висновку експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 11 жовтня 2023 року № 11/10/23 встановлено, що площа земельної ділянки, ка перебуває у користуванні ОСОБА_1 на АДРЕСА_1 відповідно до фактичного користування становить 0,4903 га (том 2, а. с. 7-32).

Фактичні розміри та конфігурація вказаної земельної ділянки частково не відповідають площі та конфігурації цієї ділянки, що вказані у Генеральному плані (схемі) земельної ділянки за 1962 рік, виготовленому на ім`я ОСОБА_4 , невідповідності полягають у тому, що частина земельної ділянки, яка зображена у Генеральному плані (схемі) за 1962 рік, орієнтовною площею 0,1088 га, не включена у фактичну площу земельної ділянки ОСОБА_1 ; частина ділянки фактичного користування, орієнтовною площею 0,0238 га, розташована поза межами ділянки, що зображена у Генеральному плані (схемі) за 1962 рік. Фактичне розташування будівель не відповідає розташуванню будівель, що зображені у Генеральному плані (схемі) за 1962 рік.

Вказана у Генеральному плані (схемі) земельної ділянки за 1962 рік, виготовленому на ім`я ОСОБА_4 конфігурація земельної ділянки, яка перебуває у користуванні ОСОБА_1 частково не відповідає конфігурації ділянки, яка вказана у Схемі земельних ділянок сторін, виготовленій ФОП ОСОБА_12 . Невідповідності полягають у тому, що частина земельної ділянки, орієнтовною площею 0,0286 га, яка б відповідала конфігурації ділянки, що зображена у Генеральному плані (схемі) за 1962 рік не вказана у Схемі земельних ділянок сторін, виконаній ФОП ОСОБА_12 ; частина земельної ділянки, орієнтовною площею 0,0072 га, та 0,0940 га, що вказана у Схемі земельних ділянок сторін, виконаній ФОП ОСОБА_12 не відповідає конфігурації ділянки, що зображена у Генеральному плані (схемі) за 1962 рік.

Площа ділянки для ведення особистого селянського господарства із кадастровим номером :19:001:0027 відповідно до фактичного користування становить 0,5744 га, площа ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд із кадастровим номером :19:001:0028 відповідно до фактичного користування - 0,1372 га.

За результатами дослідження Генерального плану (схеми) земельної ділянки за 1962 рік, виготовленого на ім`я ОСОБА_6 встановлено, що фактична площа земельних ділянок ОСОБА_2 не відповідає площі ділянки, яка вказана у Генеральному плані (схемі) земельної ділянки за 1962 рік, виготовленому на ім`я ОСОБА_6 . Невідповідності полягають у тому, що: площа ділянки для ведення особистого селянського господарства(під городом) згідно з Генеральним планом (схемою) за 1962 рік становить 0,2429 га (зазначено у експлікації до плану). Отже, фактична площа ділянки більша за площу, що вказана у Генеральному плані (схемі) за 1962 рік на 0,3315 га; площа присадибної земельної ділянки згідно з Генеральним планом (схемою) за 1962 рік становить 0,1200 га. Отже, фактична площа ділянки більша за площу, ділянки, що вказана у Генеральному плані (схемі) за 1962 рік на 0,0172 га.

За результатами дослідження державного акту на право приватної власності на землю серії ІФ № 18-03-2/000121, виданого 10 березня 1997 року на ім`я ОСОБА_6 встановлено, що фактична площа земельних ділянок ОСОБА_2 не відповідає площі ділянки, що вказана у зазначеному державному акті. Невідповідності полягають у тому, що: фактична площа цієї ділянки на 0,0304 га більша від площі земельної ділянки для сільськогосподарських угідь (для ведення особистого селянського господарства), вказаної у державному акті на право приватної власності на землю від 10 березня 1997 року. Невідповідність у конфігурації полягає у тому, що частини земельної ділянки, площею 0,0617 га та 0,0911 га, яка вказана у державному акті на право приватної власності на землю від 10 березня 1997 року, розташовані поза межами фактичного користування даною ділянкою; площа присадибної земельної ділянки згідно з державним актом на право приватної власності на землю від 10 березня 1997 року становить 0,1360 га. Отже, фактична площа ділянки більша за площу ділянки, що вказана у даному державному акті.

За результатами зіставлення фактичних меж із межами відповідно до правовстановлюючих документів та технічної документації із землеустрою встановлено, що фактична площа земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства (кадастровий номер :19:001:0027, площею 0,5440 га) не відповідає площі цієї ділянки відповідно до технічної документації із землеустрою та правовстановлюючих документів. Невідповідність полягає у розташуванні ділянок № НОМЕР_1 , фактичною площею 0,0250 га, № НОМЕР_2 фактичною площею 0,0049 га, та № 3 фактичною площею 0,0005 га, поза межами ділянки згідно з технічною документацією із землеустрою та правовстановлюючими документами.

Фактична площа земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) із кадастровим номером :19:001:0028, площею 0,1360 га, частково не відповідає площі цієї ділянки відповідно до технічної документації із землеустрою та правовстановлюючих документів. Невідповідність полягає у розташуванні ділянки № НОМЕР_3 , фактичною площею 0,0053 га, поза межами ділянки згідно з технічною документацією із землеустрою та правовстановлюючими документами; у розташуванні ділянки № НОМЕР_4 , площею 0,0041 га, в межах ділянки згідно з технічною документацією із землеустрою та правовстановлюючими документами.

Належні ОСОБА_2 земельні ділянки із кадастровими номерами :19:001:0027 та :19:001:0028 та земельна ділянка, що перебуває у користуванні ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , на місцевості між собою не межують, між ними розташований прохід-стежка. Досліджувані земельні ділянки: згідно з даними Генеральних планів (схем) від 1962 року на ім`я ОСОБА_4 та на ім`я ОСОБА_6 між собою межують, маючи спільну межу довжиною 34,0 м; згідно з викопіюванням з Генерального плану смт Ворохта Івано-Франківської області - між собою межують; згідно з даними технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості), виготовленої ПП «Геопростір» - між собою не межують.

Належні ОСОБА_2 земельні ділянки із кадастровими номерами :19:001:0027 та :19:001:0028 згідно з каталогом координат поворотних точок меж цих ділянок, що містяться у технічній документації із землеустрою на ці ділянки, виготовленої ПП «Геопростір» не накладаються на земельну ділянку, що перебуває у користуванні ОСОБА_1 та знаходиться на АДРЕСА_1 .

Під час візуально-інструментального обстеження встановлено, що поблизу досліджуваних земельних ділянок розташована залізнична колія та розташовуються межі земельної ділянки із кадастровим номером :22:001:0101, площею 36,5898 га, цільове призначення - для розміщення і експлуатації будівель і споруд залізничного транспорту. Оскільки дані каталогу координат земельної ділянки Укрзалізниці на період дії воєнного стану в Україні відсутні у відкритому доступі, можливо визначити лише орієнтовну площу накладання цієї ділянки на земельну ділянку ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , яка становить 0,2013 га.

25 червня 2024 року судовий експерт Худак М. Я. надав додаткові пояснення на запитання сторін щодо роз`яснення висновку експерта № 11/10/23 від 11 жовтня 2023 року у яких зазначив, що станом на 25 червня 2024 року останні зміни у конфігурації земельної ділянки Укрзалізниці відбулися 23 січня 2024 року. Відповідно до останніх змінам у Публічній кадастровій карті України - відсутнє накладання земельної ділянки Укрзалізниці на план ділянки, що зображений у державному акті на право приватної власності на землю серії ІФ №18-03-2/000121, виданому 10 березня 1997 року на ім`я ОСОБА_6 . Також відсутнє накладання на земельну ділянку ОСОБА_1 фактичною площею 0,4903 га, що графічно зображено у Додатку № 5/А до висновку експерта (том 2, а. с. 129-131).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Касаційна скарга ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Неште А. І., підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції не відповідає.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною другою статті 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У статті 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).

Згідно із частинами першою - третьою, п`ятою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

У частинах першій та другій статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі статтею 373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Власник земельної ділянки може використовувати на свій розсуд все, що знаходиться над і під поверхнею цієї ділянки, якщо інше не встановлено законом та якщо це не порушує прав інших осіб.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень порушень його права власності від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлених судом перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.

Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі, і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу (стаття 396 ЦК України).

Відповідно до статті 2 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) до земельних відносин належать відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею.

Право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них (частини перша, друга статті 78 ЗК України).

Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України.

Згідно з вимогами статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Нормами частини першої статті 81 ЗК України визначено способи набуття права власності на земельні ділянки, а саме: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Частиною другою статті 95 ЗК України визначено, що порушені права землекористувачів підлягають відновленню у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини п`ятої статті 116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

У статті 126 ЗК України визначено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Частинами другою, третьою статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам роз`яснено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК України).

У постанові Верховного Суду від 08 лютого 2023 року у справі № 466/1058/15-ц (провадження № 61-6732св22) зазначено, що передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, зокрема у визначений спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства - без оформлення права користування, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо).

Відповідно до частини першої статті 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акту, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України).

У пункті 7 Прикінцевих та перехідних положень ЗК України 2001 року передбачено, що громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці земельні ділянки.

Відповідно до пунктів 2 та 10 Розділу VІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) або особи, яка подала заяву про визнання спадщини відумерлою, якщо така справа прийнята до провадження судом. Документи, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до набрання чинності цим Законом, є дійсними.

Згідно зі статтею 27 ЗК України 1990 року підставами припинення права користування земельною ділянкою чи її частиною серед іншого були визначені: добровільна відмова від земельної ділянки; закінчення строку, на який було надано ділянку; систематичне невнесення земельного податку, а також орендної плати, нераціональне використання земельної ділянки та використання її способами, що призводять до зниження родючості грунтів, їх хімічного і радіоактивного забруднення, погіршення екологічної обстановки; використання землі не за призначенням; вилучення земель у випадках, передбачених статтями 31 та 32 цього Кодексу. Припинення права користування землею провадиться відповідною Радою народних депутатів.

Статтею 16 Закону України «Про Державний земельний кадастр» передбачено, що кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі і може бути скасований лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі .

Згідно із частиною тринадцятою статті 79-1 ЗК України та частиною десятою статті 24 Закону «Про Державний земельний кадастр» земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Ухвалення судом рішення про визнання нечинним рішення органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, за якою була сформована земельна ділянка, щодо якої виникли речові права, а також про скасування державної реєстрації такої земельної ділянки, що допускається за умови визнання нечинним рішення про затвердження такої документації (за його наявності) та припинення таких прав (за їх наявності).

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною першою статті 1220 ЦК України визначено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до частини першої статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно із частиною першою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Частиною першою статті 1269 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини(частина перша статті 1270 ЦК України).

Частиною першою статті 1297 ЦК України (у редакції, чинній на час прийняття спадщини ОСОБА_2 ) передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

У постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 зроблено висновок, що: «у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку із видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо».

Верховний Суд у постанові від 06 листопада 2019 року у справі № 559/375/16-ц (провадження № 61-31049св18), серед іншого зазначив, що при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому законом порядку земельних ділянок під забудову тощо. Записи у погосподарських книгах визнавалися в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

У постанові Верховного Суду від 24 листопада 2020 року у справі № 308/6368/15-а, на яку посилається заявник у касаційній скарзі, суд касаційної інстанції, взявши до уваги Рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 92, пункту 6 розділу X «Перехідні положення» ЗК України (справа про постійне користування земельними ділянками), про забезпечення державного захисту прав землекористувачів, набутих свого часу відповідно до чинного на той час законодавства, та встановлені судами обставини користування позивачами спірною земельною ділянкою на підставі записів у погосподарських книгах обліку, дійшов висновку про доведеність прав позивачів на спірну земельну ділянку.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).

Згідно зі статтею 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції, установивши, що до складу успадкованої ОСОБА_2 після смерті її матері - ОСОБА_5 земельної ділянки, площею 0,5440 га, із кадастровим номером :19:001:0027, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, було безпідставно включено частину земельної ділянки, площею 0,0911 га, яка з 1962 року перебувала у постійному користуванні матері позивачки - ОСОБА_4 та якою після її смерті продовжує користуватися позивачка, без її вилучення у постійного землекористувача у встановленому законом порядку, дійшов обґрунтованого висновку про захист прав позивачки шляхом визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 03 листопада 2017 року, реєстровий № 1655, виданого ОСОБА_2 на земельну ділянку із кадастровим номером :19:001:0027, яка була сформована вже після смерті спадкодавця - ОСОБА_5 , оскільки до складу спадщини на яку видане зазначене свідоцтво включена частина земельної ділянки, право на яку у спадкодавця за життя в установленому порядку не виникло, із одночасним скасуванням державної реєстрації вказаної земельної ділянки у Державному земельному кадастрі як окремого об`єкта цивільних прав та скасуванням державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на вказану ділянку, враховуючи встановлені судом обставини, які підтверджують незаконність формування спірної земельної ділянки та відповідно незаконність її державної реєстрації.

Скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що позивачкою не надано доказів набуття ОСОБА_2 права власності на спірну земельну ділянку за рахунок частини земельної ділянки, яка б на законних підставах перебувала у її користуванні та земельної ділянки загального користування, яка не підлягає приватизації.

З такими висновками суду апеляційної інстанції колегія суддів не погоджується.

Суд першої інстанції установив, що при виготовленні технічної документації із землеустрою конфігурація успадкованої відповідачкою земельної ділянки, площею 0,5440 га, вказана у Державному акті на право приватної власності на землю ОСОБА_6 від 10 березня 1997 року була змінена, частина цієї ділянки зі сторони, не увійшла до складу земельної ділянки, а по лінії межі від В до Г вказана ділянка набула прямокутної форми, внаслідок чого до її складу увійшла частина земельної ділянки, що на той час перебувала у користуванні позивачки, площею 0,0911 га.

При цьому, фактична площа земельної ділянки із кадастровим номером :19:001:0027, яка перебуває у володінні ОСОБА_2 становить 0,5744 га, що на 0,0304 га є більшою від площі, цієї ділянки, вказаної у Державному акті на право приватної власності на землю від 10 березня 1997 року, виданому її батьку.

Ці обставини підтверджуються, зокрема, висновком експертизи від 11 жовтня 2023 року № 11/10/23, за результатами проведення земельно-технічної експертизи, який районний суд обґрунтовано взяв до уваги, надавши йому правову оцінку, як доказу у сукупності з іншими доказами у справі.

У той же час, відповідачкою ОСОБА_2 не надано належних і допустимих доказів на спростування цих обставин.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

При цьому суд першої інстанції правильно зазначив, що затверджена рішенням Ворохтянської селищної Надвірнянського району Івано-Франківської області від 18 травня 2017 року № 136-12/2017 технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки, площею 0,5440 га, ОСОБА_2 стала підставою для подальшої реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі та присвоєння їй відповідного кадастрового номера-:19:001:0027, після чого відповідачці 03 листопада 2017 року було видане свідоцтво про право на спадщину за законом на вказану земельну ділянку, зареєстроване у реєстрі за № 1655, на підставі якого була здійснена державна реєстрація права власності ОСОБА_2 на зазначене нерухоме майно.

Крім того, відповідно до викопіювання з Генерального плану (схеми) за 1962 рік, виготовленого на ім`я ОСОБА_6 та плану зовнішніх меж земельної ділянки, що вказаний у державному акті на право приватної власності на землю, виданому ОСОБА_6 10 березня 1997 року станом на 1962 рік площа земельної ділянки, що була у користуванні батька відповідачки становила 3 629,1 кв. м, у тому числі, під городом - 2 429,1 кв. м, натомість у 1997 році у приватну власність ОСОБА_6 була передана земельна ділянка загальною площею 0,6800 га, у тому числі, ділянка для введення особистого селянського господарства площею 0,5440 га, після чого конфігурація земельної ділянки була змінена.

Колегія суддів вважає помилковим висновок суду апеляційної інстанції про недоведеність позивачкою належними та допустимими доказами наявності у неї права користування спірною земельною ділянкою, оскільки суд не врахував, що вказана земельна ділянка з 1962 року перебувала у постійному користуванні її матері- ОСОБА_4 , що підтверджується не тільки Генеральним планом (схемою) за 1962 рік, виготовленого на ім`я ОСОБА_4 , а іншими доказами у їх сукупності, які узгоджуються між собою, зокрема: інформацією із земельно-кадастрової книги Ворохтянської селищної ради Івано-Франківської області, технічним паспортом на житловий будинок АДРЕСА_1 .

При цьому право користування спірною земельною ділянкою ОСОБА_4 ні ким, у тому числі, батьками відповідачки не оспорювалося.

За таких обставин, Верховний Суд погоджується з висновками суду першої інстанції про порушення прав ОСОБА_1 на отримання спірної земельної ділянки у власність шляхом безоплатної приватизації у зв`язку із включенням до складу успадкованої ОСОБА_2 після смерті її матері - ОСОБА_5 земельної ділянки, площею 0,5440 га, із кадастровим номером :19:001:0027, частини земельної ділянки, площею 0,0911 га, яка з 1962 року перебувала у постійному користуванні матері позивачки - ОСОБА_4 та якою після її смерті продовжує користуватися ОСОБА_1 .

Відтак, доводи касаційної скарги ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Неште А. І., знайшли своє підтвердження під час касаційного перегляду справи.

Частиною першою статті 413 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки суд апеляційної інстанції скасував законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції, то постанова апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки Верховний Суд задовольняє касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Неште А. І., тому судовий збір, сплачений ОСОБА_1 за подання касаційної скарги у розмірі 6 829,60 грн, слід стягнути на її користь з ОСОБА_2 .

Керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Неште Аллою Іванівною, задовольнити.

Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 11 лютого 2025 рокускасувати та залишити в силі рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 23 жовтня 2024 року.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 ) на користьОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 ) судовий збір, сплачений нею за подання касаційної скарги у розмірі 6 829 (шість тисяч вісімсот двадцять дев`ять) гривень 60 копійок.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді:І. Ю. Гулейков Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець Ю. В. Черняк