ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2026 року місто Київ

Справа № 754/8256/19

Апеляційне провадження № 22-ц/824/8/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Желепи О.В., суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.,

за участю секретаря судового засідання Рябошапки М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційні скарги Приватного орендного сільськогосподарського підприємства «Сидори» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 січня 2021 року та на додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 лютого 2021 року (у складі судді Кошель Б.І.)

у справі за позовом Приватного орендного сільськогосподарського підприємства «Сидори» до ОСОБА_1 , Фермерського господарства «Пролісок», Фермерського господарства «Дари Ланів», Державного реєстратора Малоєрчиківської сільської ради Сквирського району Київської області Ілюшиної Марини Олександрівни про визнання недійсними договорів оренди землі, скасування рішень про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно, витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння та користування і внесення змін до договору оренди землі

ВСТАНОВИВ

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2019 року позивач звернувся до суду зі вказаним позовом посилаючись на те, що 02 серпня 2013 року між ОСОБА_2 та ПОСП «Сидори» було укладено договір оренди землі №27, за яким відповідачка передала позивачу земельну ділянку площею 6,3084 га з кадастровим номером :04:013:0021, розташовану у межах Сидорівської сільської ради Білоцерківського району Київської області, строком на десять років.

16 квітня 2014 року державним реєстратором Реєстраційної служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області Юхно Н.В. було проведено державну реєстрацію зазначеного права оренди на підставі рішення за індексним номером 12494979.

Протягом усього часу дії договору оренди позивач користується земельною ділянкою у своїй господарській діяльності і належним чином сплачує орендну плату. Проте, починаючи з лютого 2018 року відповідачка ОСОБА_1 вчиняє дії, спрямовані на позбавлення ПОСП «Сидори» права користування за договором оренди.

За скаргою, поданою ОСОБА_1 та іншими особами до Міністерства юстиції України 28.02.2018, Міністерство наказом № 728/5 від 15.03.2018 скасувало рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права оренди на земельну ділянку з кадастровим номером :04:013:0021 за ПОСП « Сидори».

У подальшому, 05.03.2018, ОСОБА_1 уклала з ТОВ «Еліта-2010» договір оренди № 86 цієї ж земельної ділянки. ПОСП « Сидори» звернулося до суду з позовом про визнання вказаного договору недійсним. Після звернення позивача до суду, 04.12.2018 між ОСОБА_1 та ТОВ « Еліта-2010» був укладений договір про розірвання зазначеного договору оренди від 05.03.2018. Після чого ОСОБА_1 , на підставі власної заяви, посвідченої 27.11.2018 приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Дуднік І.В., здійснила поділ земельної ділянки з кадастровим номером :04:013:0021 на дві - площею по 3,1542 га кожна з кадастровими номерами :04:013:0042 та :04:013:0043.

12.12.2018 державним реєстратором Малоєрчиківської сільської ради Сквирського району Київської області Ілюшиною М.О. були прийняті рішення про державну реєстрацію права власності на сформовані внаслідок поділу спірні земельні ділянки за ОСОБА_1 .

10.12.2018 ОСОБА_1 уклала договір оренди земельної ділянки №11С, за яким передала в оренду Фермерському господарству «Пролісок» земельну ділянку з кадастровим номером :04:013:0042 та договір оренди земельної ділянки №11С, за яким передала в оренду з Фермерському господарству «Дари Ланів» земельну ділянку з кадастровим номером :04:013:0043. 14.12.2018 року державний реєстратор Ілюшина М.О. прийняла рішення про державну реєстрацію права оренди за ФГ «Дари ланів» та ФГ «Пролісок».

Позивач стверджував, що скасування Міністерством юстиції України рішення державного реєстратора про державну реєстрацію за підприємством права оренди на земельну ділянку з кадастровим номером :04:013:0021, що виникло на підставі договору оренди, не припинило це право і жодним чином не вплинуло на його дійсність, договір оренди є дійсним, а тому права ПОСП «Сидори» як законного орендаря підлягають судовому захисту. А тому, позивач, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 24 березня 2020 року (т. 1 а. с. 180) просив суд:

1) визнати недійсними договори оренди земельної ділянки № 11С від 10 грудня 2018 року, укладені між ОСОБА_1 та ФГ «Пролісок» і ФГ «Дари ланів» щодо земельних ділянок з кадастровими номерами :04:013:0042 та :04:013:0043 відповідно;

2) скасувати рішення державного реєстратора Малоєрчиківської сільської ради Сквирського району Київської області Ілюшиної М.О. про державну реєстрацію права оренди ФГ «Дари ланів» та ФГ «Пролісок» на ці земельні ділянки;

3) припинити права оренди ФГ «Пролісок» та ФГ «Дари ланів» на земельні ділянки з кадастровими номерами :04:013:0042 та :04:013:0043 відповідно

4) витребувати із незаконного володіння ФГ «Пролісок» та ФГ «Дари ланів» на користь ПОСП «Сидори» земельні ділянки з кадастровими номерами :04:013:0042 та :04:013:0043 відповідно;

5) внести зміни до договору оренди землі №27 від 02.08.2013, укладеного між ОСОБА_1 та ПОСП «Сидори» шляхом його викладення у новій редакції, як зазначено позивачем, у тому числі акт приймання-передачі об`єкта оренди.

Короткий зміст рішення та додаткового рішення суду першої інстанції

Білоцерківський міськрайонний суд Київської області рішенням від 14 січня 2021 року в задоволенні позову відмовив, скасував заходи забезпечення позову, які було застосовано ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 липня 2019 року.

Додатковим рішенням від16 лютого 2021 року заяву ФГ «Пролісок» про ухвалення додаткового рішення щодо судових витрат по справі задоволено, стягнуто з позивача на користь ФГ «Пролісок» судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальненні доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погодившись із таким рішенням, 15 лютого 2021 року позивач звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та змінити розподіл судових витрат між сторонами, стягнути у рівних частинах з відповідачів понесені позивачем у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції судові витрати у розмірі 44 167,65 грн.

Також не погодившись із додатковим рішення, позивач 12 березня 2021 року подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати додаткове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо судових витрат у повному обсязі.

Апеляційна скарга на основне рішення обґрунтована тим, що суд зробив помилковий висновок про відсутність порушених прав чи інтересів позивача, зокрема суд хибно ототожнив державну реєстрацію договору оренди землі із державною реєстрацією права оренди на земельну ділянку, унаслідок чого дійшов помилкового висновку про те, що Договір оренди землі укладений 02.08.2013 не набрав чинності.

Наголошує, що після 01.01.2013 чинність договору оренди землі визначається моментом його підписання, а не моментом державної реєстрації права оренди (постанови Верховного Суду у справах № 912/3294/18, № 912/3295/18, № 291/421/17, № 291/422/17, № 291/426/17).

Звертає увагу, що саме по собі скасування права оренди не призводить до недійсності договору оренди землі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 823/378/16).

Вважає, що суд залишив поза увагою, що на момент укладення Договору оренди землі від 02.08.2013 проведення його державної реєстрації було неможливим через зміни в законодавстві, а тому помилково витлумачив п. 37 Договору, який слід вважати таким, що встановлює набрання ним чинності з моменту лише підписання сторонами.

Посилається на те, що відсутність відомостей у ДРРП про право оренди позивача не позбавляє його права оспорювати укладені договори оренди з іншим орендарем.

Вважає помилковими висновку суду про те, що державний реєстратор є неналежним відповідачем, оскільки він не діяв у відповідності до приписів Закону № 1952-IV та Порядку № 1127 від 25.12.2015 (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13.06.2018 у справі № 361/4307/16-ц).

Апеляційна скарга на додаткове рішення обґрунтована тим, що ФГ «Пролісок» не заявило витрати на правничу допомогу у першій заяві по суті спору, оскільки відзиву на позов не подало, що є підставою для відмови у відшкодуванні відповідних витрат відповідно до ч. 2 ст. 134 ЦПК України, а сам суд не повідомив позивача про розгляд заяви про ухвалення додаткового рішення, чим позбавив права надати свої заперечення.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

16 березня 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Марценюк Л.А. подала відзив на апеляційну скаргу на основне рішення, у якій проти апеляційної скарги заперечила, просила її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін, стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 12 500 грн (т. 3 а. с. 18).

16 березня 2021 року представник ФГ «Пролісок» та ФГ «Дари Ланів» - адвокат Косяк В.М. подав відзив на апеляційну скаргу на основне рішення, у якій проти апеляційної скарги заперечив, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін, стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн на кожного довірителя (т. 3 а. с. 68).

25 березня 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Марценюк Л.А. подала відзив на апеляційну скаргу на додаткове рішення, у якій проти апеляційної скарги заперечила, просила її відхилити, а оскаржуване додаткове рішення залишити без змін, стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн (т. 3 а. с. 133).

Рух справи в суді

Ухвалою від 04 березня 2021 року відкрито апеляційне провадження на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 січня 2021 року.

Ухвалою від 16 березня 2021 року відкрито апеляційне провадження на додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 лютого 2021 року.

Ухвалою від 17 березня 2021 року справу призначено до розгляду на 06 квітня 2021 року.

Ухвалою від 06 квітня 2021 року провадження у справі зупинено до набрання законної сили рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у справі № 357/3844/20.

Відповідно до протоколів автоматизованої зміни складу суддів від 04 лютого 2026 року судді Кравець В.А. та Мазурик О.Ф. у зв`язку із припиненням повноважень були замінені на суддів Соколову В.В. та Поліщук Н.В. відповідно.

Ухвалою від 12 лютого 2026 року поновлено провадження у справі, справу призначено до розгляду на 03 березня 2026 року.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

У судовому засіданні представник ФГ «Дари Ланів» та ФГ «Пролісок» - адвокат Косяк В.М.

проти апеляційних скарг заперечував, просив відмовити в їх задоволенні з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлялися належним чином в порядку ст. 128 ЦПК України (т. 3 а. с. 172-178, 185-186).

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

У постанові Верховного Суду від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16 викладено позицію, що неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи є їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, а тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважала за можливе розгляд справи проводити за відсутності учасників справи, які не з`явилися в судове засідання.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Cуд першої інстанції встановив, що відповідачці ОСОБА_3 на праві приватної власності належала земельна ділянки площею 6,3084 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва кадастровий номер :04:013:0021, розташована у межах Сидорівської сільської ради Білоцерківського району Київської області /а.с. 20/

02 серпня 2013 року між ПОСП «Сидори» та ОСОБА_3 було укладено договір оренди землі №27 /а.с. 15-16/, за яким остання передала позивачу в оренду земельну ділянку площею 6,3084 га з кадастровим номером: :04:013:0021 строком на 10 років, зі сплатою орендної плати, яка нараховується та видається орендарем в розмірі 3% від грошової оцінки земельної ділянки у грошовій, натуральній та відробітковій формах за добровільним рішенням власника земельної ділянки, що становить 2762,88 грн. Додаткові умови: оранка, культивація, збір зернових на присадибній ділянці орендодавця площею до 0,30 га буде проводитись безкоштовно, надання автомобіля для доставки хворого до лікувального закладу, надання допомоги на лікування, при наявності документа та заяви, в розмірі 200 (двісті) гривень, в разі смерті Орендодавця допомога на поховання в розмірі 500 (п`ятсот) гривень або продукти на дану суму на підставі заяви особи, що займається похованням. Обчислення розміру орендної плати на землю здійснюється з урахуванням коефіцієнтів індексації вартості землі, без врахування індексів інфляції. Орендна плата видається у строк до 31 грудня поточного року. Видача грошей, продукції та надання послуг в рахунок орендної плати оформляється відомістю на видачу грошей, продукції та послуг. Розмір орендної плати переглядається 1 раз на 2 роки за взаємною згодою сторін.

Згідно з п. 37 договору оренди цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

16.04.2014 року державний реєстратор Реєстраційної служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області Юхно Н.В. прийняла рішення про державну реєстрацію права оренди на земельну ділянку за позивачем за індексним номером 12494979 /а.с.24/

Також, судом встановлено, що наказом МЮ України № 728/5 від 15 березня 2018 року задоволена колективна скарга громадян, в тому числі ОСОБА_3 , та серед іншого скасовано рішення про державну реєстрацію права оренди за ПОСП «Сидори» на належну ОСОБА_3 земельну ділянку кадастровий номер :04:013:0021, яке було зареєстроване на підставі договору оренди №27 від 02 серпня 2013 року. Підставою для скасування рішення про державну реєстрацію права оренди на спірну земельну ділянку за ПОСП «Сидори» стало звернення власників земельних ділянок до Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації Міністерства юстиції України із скаргою, яка обґрунтована тим, що договори оренди із ПОСП «Сидори» були зареєстровані за відсутності необхідних на те документів, зокрема, без підписаних власниками земельних ділянок договорів, заяв на вчинення реєстраційних дій, відповідних проплат за вчинення реєстраційних дій та інше /а.с.28-37/.

Скасування іншого речового права ПОСП «Сидори» на вищезазначену земельну ділянку здійснено державним реєстратором Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України Аврамченко С.С. 15.03.2018 року, індексний номер рішення: 40128149 /а.с. 27/

Судом також встановлено, що 05.03.2018 між ОСОБА_1 та ТОВ «Еліта-2010» було укладено договір оренди цієї ж земельної ділянки №86 строком до 05.03.2028, з правом пролонгації, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 40138468 від 15.03.2018, державний реєстратор КП Великодимерської селищної ради «Комунальна служба реєстрації речових прав» Мироненко Ю.Ю. /а.с. 26/.

30 липня 2018 року ПОСП «Сидори» звернулося до Білоцерківського міськрайонного суду з позовом про визнання недійсним договору оренди землі №86 від 05.03.2018 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Еліта-2010» та скасування рішення про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно /а.с. 38-44/

04.12.2018 ОСОБА_1 та ТОВ « Еліта-2010» уклали договір про розірвання укладеного між ними договору оренди землі від 05.03.2018 /а.с. 26 звор. стор./

Встановлено, що 12.12.2018 державним реєстратором Малоєрчиківської сільської ради Сквирського району Київської області Ілюшиною М.О. внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про закриття об`єкта нерухомого майна - земельної ділянки площею 6,3084 га з кадастровим номером :04:013:0021, індексний номер рішення: 44555921, підстава: поділ об`єкта нерухомого майна, заява про розподіл земельної ділянки, серія та номер: 3082, виданий 27.11.2018 приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Дуднік І.В. /а.с. 25/.

Також судом встановлено, що ОСОБА_1 здійснила поділ земельної ділянки з кадастровим номером :04:013:0021 на дві - площею по 3,1542 га кожна з кадастровими номерами :04:013:0042 та :04:013:0043, що підтверджується листом міськрайонного управління у Білоцерківському районі та м. Білій Церква Головного управління Держгеокадастру у Київській області №169/121-19 від 04.07.2019. 12.12.2018 державним реєстратором Малоєрчиківської сільської ради Сквирського району Київської області Ілюшиною М.О. були прийняті рішення про державну реєстрацію права власності на сформовані внаслідок поділу спірні земельні ділянки за ОСОБА_1 /а.с. 46-49/.

10 грудня 2018 року між ОСОБА_1 та Фермерським господарством «Дари Ланів» було укладено договір №11С оренди земельної ділянки з кадастровим номером :04:013:0043 загальною площею 3,1542 га.

У цей же день, було укладено договір №11С оренди земельної ділянки з кадастровим номерам :04:013:0043 загальною площею 3,1542 га, з Фермерським господарством «Пролісок»

14.12.2018 державним реєстратором Малоєрчиківської сільської ради Сквирського району Київської області Ілюшиною М.О. було прийнято рішення про державну реєстрацію права оренди за ФГ « Дари ланів» та ФГ « Пролісок» /а.с. 46-49/.

19.04.2019 ПОСП «Сидори» направило ОСОБА_1 пропозицію (Оферту) про внесення змін до договору оренди землі №27 від 02.08.2013, в якій посилаючись на істотні зміни договору оренди вважає, що є підстави для внесення змін в частині, що ідентифікують об`єкт оренди, а саме: кадастрових номерів та площі орендованих земельних ділянок, сформованих внаслідок поділу земельної ділянки, яка була першочергово передана в оренду підприємству; документів,які підтверджують право власності орендодавця на такі земельні ділянки; нормативної грошової оцінки кожної із земельних ділянок та залежного від неї розміру орендної плати. /а.с. 51-61/.

Однак, представник позивача зазначає, що відповіді на зазначену пропозицію (оферту) підприємство не отримало.

Позиція суду апеляційної інстанції

Заслухавши доповідь головуючого судді Желепи О. В., пояснення представника ФГ «Дари Ланів» і ФГ «Пролісок», дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга на основне рішення підлягає частковому задоволенню, а на додаткове рішення - задоволенню.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

За правилами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог відповідає, проте мотиви відмови колегія суддів вважає помилковими з огляду на таке.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що оскільки реєстрація права оренди скасована наказом Мін`юсту № 728/5 від 15.03.2018, у позивача відсутнє порушене право внаслідок дій відповідачів щодо поділу ділянки, реєстрації нових ділянок на власника та їх передачі в оренду іншим орендарям. Окрім того, унаслідок поділу земельної ділянки, вона фактично припинила своє існування як об`єкт цивільних справ, а тому обраний позивачем спосіб захисту є неефективним. Суд також не прийняв до уваги доводи представника позивача в частині незаконності зазначеного наказу Мін`юсту, оскільки на момент розгляду справи зазначений наказ є чинним і відповідного судового рішення про його скасування суду не надано.

Колегія суддів не може погодитися із такими мотивами суду першої інстанції враховуючи таке.

Згідно зі статтею 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

У статті 14 Конституції України вказано, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним.

Разом з тим повноваження власника певним чином обмежуються, бо згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, та не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

У статті 11 ЦК України надано перелік підстав виникнення юридичних прав та обов`язків (юридичних фактів), які виникають як із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, так і з дій, що не передбачені такими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Однією з таких підстав відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України є договори та інші правочини.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У частині першій статті 627 ЦК України деталізовано принцип свободи договору. Зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із частиною третьою статті 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Питання укладення договору, його форми та визначення моменту укладення передбачені у загальній частині ЦК України.

Відповідно до частин першої та другої статті 638 ЦК України (тут і далі - у редакції, чинній на момент укладення договору оренди від 02 серпня 2013 року) договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

У частинах першій, четвертій статті 639 ЦК України вказано, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

У частинах першій та другій статті 640 ЦК України передбачено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Відносини у сфері найму (оренди) земельної ділянки регулюються ЦК України, ЗК України, Законом № 161-XIV, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Відповідно до статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

За договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату (частина перша статті 792 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності (стаття 1 Закону № 161-XIV).

Відповідно до статті 13 Закону № 161-XIV договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Договір оренди земельної ділянки є двостороннім, консесуальним, строковим та оплатним.

У частині першій статті 14 Закону № 161-XIV (у редакції на момент укладення договорів оренди від 02 серпня 2013 року та від 10 грудня 2018 року) було визначено таку форму договору оренди, а саме: договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї зі сторін може бути посвідчений нотаріально.

05 грудня 2019 року Законом України № 340-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності 16 січня 2020 року (далі - Закон № 340-IX),частину першу статті 14 Закону № 161-XIV викладено в дещо іншій редакції: договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї зі сторін може бути посвідчений нотаріально. Власник земельної ділянки може встановити вимогу нотаріального посвідчення договору оренди землі та скасувати таку вимогу. Встановлення (скасування) вимоги є одностороннім правочином, що підлягає нотаріальному посвідченню. Така вимога є обтяженням речових прав на земельну ділянку та підлягає державній реєстрації в порядку, визначеному законом.

Істотними умовами договору оренди землі відповідно до статті 15 Закону № 161-XIV (у редакції на момент укладення договору оренди від 05 червня 2013 року) були:

1) об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки);

2) строк дії договору оренди;

3) орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату;

4) умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду;

5) умови збереження стану об`єкта оренди;

6) умови і строки передачі земельної ділянки орендарю;

7) умови повернення земельної ділянки орендодавцеві;

8) існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки;

9) визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини;

10) відповідальність сторін;

11) умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону було підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

За згодою сторін у договорі оренди землі могли бути зазначені інші умови, зокрема якісний стан земельних угідь, порядок виконання зобов`язань сторін, порядок страхування об`єкта оренди, порядок відшкодування витрат на здійснення заходів щодо охорони і поліпшення об`єкта оренди, проведення меліоративних робіт, а також обставини, що можуть вплинути на зміну або припинення дії договору оренди, тощо.

Істотними умовами договору оренди землі відповідно до статті 15 Закону № 161-XIV (у редакції на момент укладення оспорюваного договору оренди від 10 грудня 2018 року) були:

1) об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки);

2) строк дії договору оренди;

3) орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

За згодою сторін у договорі оренди землі могли зазначатися інші умови.

05 грудня 2019 року Законом № 340-IX абзац третій частини першої статті 15 доповнено умовою про дату укладання договору оренди.

Строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років (частина перша статті 19 Закону № 161-XIV у редакції, чинній на момент укладення договорів оренди).

05 грудня 2019 року Законом № 340-IXчастину першу статті 19 Закону № 161-XIV доповнено вимогою, що дата закінчення дії договору оренди обчислюється від дати його укладення.

Можна зробити висновок, що на законодавчому рівні встановлені чіткі і однозначні вимоги щодо форми і змісту договору оренди землі.

На час укладення договору оренди стаття 6 Закону № 161-XIV передбачала, що орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених ЗК України, ЦК України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до статті 17 Закону № 161-XIV (у редакції, чинній на час укладення договору оренди від 02 серпня 2013 року) передача об`єкта оренди орендарю здійснювалася орендодавцем у строки та на умовах, що визначені у договорі оренди землі, за актом приймання-передачі.

Стаття 17 Закону № 161-XIV (у редакції Закону від 12 лютого 2015 року № 191-VIII) передбачає, що об`єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом.

05 грудня 2019 року Законом № 340-IXчастину першу статті 19 Закону № 161-XIV доповнено нормою про те, що право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації такого права.

У ЦК України передбачено як визначення строку, так і початку перебігу строку та його закінчення.

Статтею 252 ЦК України вказано, що строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (частина перша статті 253 ЦК України).

Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку (частина перша статті 254 ЦК України).

Переважною більшістю правовідносин, урегульованих нормами цивільного законодавства, є відносини, у яких забезпечується правомірна поведінка їх суб`єктів та нормальна реалізація ними суб`єктивних прав і виконання суб`єктивних обов`язків.

Тому і строки у таких правовідносинах є строками здійснення суб`єктивних цивільних прав та виконання обов`язків.

Це загальне правило закріплене у статті 631 ЦК України, зокрема що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Договір набирає чинності з моменту його укладення.

У частині третій статті 640 ЦК України в редакції Закону № 1878-VI від 11 лютого 2010 року, що діє з 01 січня 2013 року, визначено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Разом із цим у частині п`ятій статті 6 Закону № 161-XIV (доповнено на підставі Закону від 11 лютого 2010 року № 1878-VI) визначено, що право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Тобто з 01 січня 2013 року державній реєстрації підлягав не сам договір оренди, а право оренди земельної ділянки.

Можна зробити висновок, що договір оренди земельної ділянки є укладеним з моменту досягнення сторонами згоди з усіх його істотних умов та його підписання у встановленій простій письмовій формі, якщо інше не узгоджено між сторонами, тобто дотримання сторонами вимог статей 638, 759 та 792 ЦК України та статті 15 Закону 161-ХIV.

З моменту укладення договору оренди землі в орендодавця виникає зобов`язання передати орендарю земельну ділянку в користування на визначений у договорі строк, а в орендаря - отримати право на користування земельною ділянкою.

Зареєстроване право оренди землі є речовим правом.

05 грудня 2019 року Законом № 340-IXабзац другий частини другої статті 25 Закону № 161-XIV доповнено умовою, що орендар земельної ділянки зобов`язаний приступати до використання земельної ділянки в строки, встановлені договором оренди землі, але не раніше державної реєстрації відповідного права оренди.

Тобто використання земельної ділянки неможливе без державної реєстрації права оренди, оскільки відсутні правові підстави для цього.

Метою укладення будь-якого цивільного правочину є отримання певних правових наслідків через реалізацію сторонами своїх суб`єктивних прав та обов`язків. Правочин, укладений без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлені, є фіктивним.

У справі, що переглядається встановлено, що речове право на спірну земельну ділянку за позивачем на підставі договору оренди землі від 02 серпня 2013 року, укладеного між позивачем та ОСОБА_1 , зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішенням державного реєстратора Реєстраційної служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області Юхно Н. В. від 16 квітня 2014 року за індексним номером 12494979.

Указане рішення державного реєстратора скасовано наказом Міністерства юстиції України від 15 березня 2018 року № 728/5.

Водночас цей наказ скасований постановою Київського апеляційного суду від 28 січня 2026 року у справі № 357/3844/20, а тому право оренди позивача за договором оренди землі від 02 серпня 2013 року є дійсним з моменту внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію права оренди ПОСП «Сидори» на спірну земельну ділянку (16 квітня 2014 року), оскільки скасування наказу відновило дію державної реєстрації цього права.

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах зазначала, що орендодавець зобов`язаний не вчиняти дій, які б перешкоджали орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою (частина друга статті 24 Закону № 161-XIV); укладення договору оренди земельної ділянки під час дії іншого договору оренди цього ж об`єкта може перешкоджати первинному орендареві реалізувати його право користування відповідною ділянкою (див. постанови від 20 березня 2019 року у справі № 587/2110/16-ц, від 10 квітня 2019 року у справі № 587/2135/16-ц, від 02 жовтня 2019 року у справі № 587/2331/16-ц, від 15 січня 2020 року у справі № 587/2326/16-ц, 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 конкретизувала власний правовий висновок щодо права орендаря за первинним договором оренди земельної ділянки на захист свого права, визначивши, що якщо під час дії першого договору оренди земельної ділянки був укладений другий договір з іншим орендарем і право останнього зареєстроване, то суд зможе захистити право первинного орендаря тоді, коли на підставі відповідного судового рішення цей орендар зможе зареєструвати своє право оренди в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Проте таку можливість первинний орендар матиме лише тоді, коли на момент набрання судовим рішенням про задоволення відповідного позову законної сили цей орендар матиме чинне право оренди, зокрема якщо не закінчиться строк оренди чи буде поновленим первинний договір оренди.

За відсутності реєстрації права оренди первинного орендаря у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно позовні вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію права оренди землі за договором оренди, укладеним у період дії первинного договору, підлягають задоволенню, якщо на час ухвалення рішення суду первинний орендар матиме чинне право оренди та зможе його зареєструвати.

У позивача право оренди земельної ділянки закінчилося у серпні 2023 року.

Таким чином, станом на дату ухвалення цієї постанови у позивача відсутнє речове право, яке може бути захищене судом, а тому в задоволені позову слід відмовити з цієї підстави.

Щодо додаткового рішення

За приписами частини першої, другої статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Згідно з частиною другою статті 174 ЦПК України заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.11.2019 у справі № 904/4494/18 щодо клопотання про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу на представництво інтересів у суді касаційної інстанції зазначила таке.

«6.51. Частинами першою та другою статті 124 ГПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

6.52. З огляду на те, що під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач разом з першою заявою по суті спору не подав суду попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які він очікує понести у зв`язку з розглядом справи, Велика Палата Верховного Суду відмовляє у відшкодуванні таких судових витрат».

Із матеріалів справи вбачається, що відповідач ФГ «Пролісок» відзиву на позовну заяву не подав, тобто разом із першою заявою по суті спору не подав попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, що суд першої інстанції не врахував.

Окрім цього, у постанові Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 161/5317/18 зазначено, що аналіз норм статті 126, 137, 141 ЦПК України вказує на те, що умовами вирішення питання про розподіл судових витрат (крім судового збору), є подання стороною відповідної заяви (усної чи письмової) до закінчення судових дебатів у справі, а також подання відповідних доказів про понесені витрати у строки, визначені процесуальним законом. Неподання чи незаявлення стороною до закінчення судових дебатів у справі про необхідність розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, тобто крім судового збору, є підставою для відмови у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо таких судових витрат. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 17.12.2021 у справі № 10/5026/290/2011(925/1502/20).

Представник ФГ «Пролісок» - адвокат Червінчик Є.Е. не подав та не заявив до закінчення судових дебатів у справі про те, що заява про розподіл судових витрат буде подана протягом 5 днів з дня ухвалення рішення.

Указано суд також не враховував, що є підставою для скасування додаткового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційних скарг

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

За результатами розгляду справи по суті суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог, проте мотиви такої відмови є помилковими, що є підставою для зміни оскаржуваного рішення в такій частині шляхом викладу мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Вирішуючи заяву про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат суд першої інстанції не врахував неподання заявником попереднього розрахунку суми судових витрат, а також не заявлення ним до закінчення судових дебатів заяви про подання доказів на підтвердження судових витрат протягом 5 днів після ухвалення судового рішення, що є підставою для скасування оскаржуваного додаткового рішення.

Судові витрати

Оскільки рішення суду першої інстанції змінюється лише в частині мотивів відмови у позові, підстав для відшкодування судових витрат, понесених позивачем при поданні позовної заяви та апеляційної скарги, відповідно до статей 141, 382 ЦПК України - немає.

Водночас відповідачами заявлено до відшкодування витратами на професійну правничу допомогу.

Вирішуючи вказані заяви колегія суддів враховує таке.

Згідно з пунктом 2 частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини 3 статті 133 ЦПК України).

Водночас відповідно до частини 9 статті 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Колегія суддів враховує, що хоча за результатами розгляду спору у позові відмовлено з підстав відсутності у позивача на момент ухвалення постанови чинного речового права (закінчення строку дії оренди у серпні 2023 року), сам спір виник унаслідок послідовних дій відповідачів, передусім орендодавця ОСОБА_1 , спрямованих на усунення позивача від користування земельною ділянкою.

З матеріалів справи вбачається, що право оренди ПОСП «Сидори» було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 16 квітня 2014 року на підставі договору оренди землі № 27 від 02 серпня 2013 року. Надалі, за скаргою ОСОБА_1 та інших осіб, Міністерством юстиції України наказом № 728/5 від 15 березня 2018 року було скасовано рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права оренди за позивачем. Як встановлено апеляційним судом, зазначений наказ у подальшому скасований постановою Київського апеляційного суду від 28 січня 2026 року у справі № 357/3844/20, тобто скарга, наслідком якої стало анулювання реєстрації права оренди позивача, фактично виявилася безпідставною, а реєстрація права оренди підлягала відновленню.

Саме у період дії цього наказу Мін`юсту, який тимчасово позбавив позивача можливості реалізовувати та захищати своє зареєстроване речове право, ОСОБА_1 вчинила подальші юридично значимі дії щодо того самого об`єкта: укладала нові договори оренди, ініціювала поділ земельної ділянки з кадастровим номером :04:013:0021 на дві земельні ділянки з кадастровими номерами :04:013:0042 та :04:013:0043, а також передала їх в оренду іншим орендарям - ФГ «Пролісок» і ФГ «Дари Ланів», з подальшою державною реєстрацією права оренди за ними.

Така поведінка орендодавця об`єктивно створила юридичну та фактичну перешкоду для первинного орендаря у користуванні земельною ділянкою та стала підставою для звернення до суду із цим позовом.

При цьому інші відповідачі - ФГ «Пролісок» та ФГ «Дари Ланів» підтримали позицію ОСОБА_1 та заперечували проти позовних вимог, фактично наполягаючи на збереженні за ними зареєстрованих прав оренди, які виникли у період, коли первинне право позивача було усунуте з реєстру внаслідок наказу Мін`юсту.

Тобто, сукупність дій відповідачів (орендодавця та наступних орендарів) зумовила виникнення спору та необхідність судового захисту для позивача.

Колегія суддів також враховує, що неможливість надати ефективний судовий захист у межах цієї справи у зв`язку із закінченням строку оренди у серпні 2023 року перебуває у причинному зв`язку з попередніми діями ОСОБА_1 щодо ініціювання скасування державної реєстрації права оренди позивача. Оскільки скасування наказу Мін`юсту, яким було анульовано реєстрацію права оренди, стало можливим лише після завершення розгляду іншого судового провадження (справа № 357/3844/20, постанова від 28 січня 2026 року), затягування в часі відновлення реєстрації права оренди позивача було обумовлене саме створеною відповідачкою ситуацією, а не поведінкою позивача.

Таким чином, ОСОБА_1 ініціювавши усунення права оренди позивача та здійснивши у цей час розпорядження щодо об`єкта оренди (його поділ та передача в оренду), фактично сформувала умови, за яких судовий захист, навіть у разі підтвердження дійсності права позивача, став непридатним через сплив строку дії договору.

За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що спір виник унаслідок неправильних дій відповідачів у розумінні частини дев`ятої статті 141 ЦПК України, а тому слід відмовити в задоволенні заяв ОСОБА_1 , ФГ «Пролісок» та ФГ «Дари Ланів» про стягнення судових витрат з позивача, й покласти відповідні витрати на них.

Керуючись статтями 141, 259, 263, 268, 367, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Приватного орендного сільськогосподарського підприємства «Сидори» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 січня 2021 року - задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 січня 2021 року - змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Апеляційну скаргу Приватного орендного сільськогосподарського підприємства «Сидори» на додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 лютого 2021 року - задовольнити.

Додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 лютого 2021 року - скасувати.

Відмовити в задоволенні заяв ОСОБА_1 , Фермерського господарства «Пролісок» та Фермерського господарства «Дари Ланів» про стягнення судових витрат з Приватного орендного сільськогосподарського підприємства «Сидори».

Судові витрати ОСОБА_1 , Фермерського господарства «Пролісок» та Фермерського господарства «Дари Ланів», пов`язані із розглядом цієї справи покласти на цих сторін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 06 березня 2026 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді: Н.В. Поліщук

В.В. Соколова