Номер апеляційного провадження 22-ц/824/4236/2026
Головуючий у суді першої інстанції І.П. Романишена
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

27 лютого 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи (їх представників) апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 вересня 2025 року, ухвалене у складі судді І.П. Романишеної, в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва,

в с т а н о в и в :

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила стягнути з останнього аліменти на утримання дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі 8 000, 00 грн. щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позовної заяви до суду.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що вона з відповідачем є батьками дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В шлюбі не перебували. Також, у позові зазначено, що дитина тимчасово проживає разом з позивачем в м. Будапешт, у зв`язку з повномасштабним вторгненням на територію України Російської Федерації, при цьому, дитина повністю перебуває на утриманні позивача, сторонами не досягнуто згоди щодо розміру аліментів. Відповідач є працездатним чоловіком, за наявною у позивача інформацією інших дітей, непрацездатних осіб на утриманні немає.

11.04.2025 до суду надійшла заява позивача про збільшення позовних вимог, відповідно до якої ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі 15 379, 35 грн. щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позовної заяви до суду. Необхідність подання заяви про збільшення позовних вимог обумовлено збільшенням витрат на дитину.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 30.06.2025 року позов задоволено у повному обсязі.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 18.08.2025 року заяву представника відповідача про перегляд заочного рішення від 30.06.2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів задоволено.

Скасовано заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30.06.2025 року та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін для розгляду справи по суті.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30 вересня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів задоволено.

Стягувато з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 15 379, 35 грн., але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 15.07.2024 року і до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1 211, 20 грн.

Частково не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем ОСОБА_2 через представника ОСОБА_3 подано апеляційну скарну, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, відповідач просить рішення змінити в частині розміру стягнутих з нього аліментів, а саме просить стягнути з нього аліменти у розмірі 4 000,00 грн, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щосічячно, починаючи з 15.07.2024 до досягнення дитини повноліття.

В огрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом визначено розмір аліментів, що підлягають стягненню з ОСОБА_2 на підставі документів, наданих позивачем, однак зауважує, що позивачем подано до суду докази без здійснення перекладу, що на його думку є неправильним.

Зазначає, що під час розгляду справи судом ОСОБА_2 повідомив суд про те, що у нього з урахуванням його матеріального стану наявна можливість сплачувати аліменти у розмірі 4 000,00 грн, і це та сума коштів, яку на сьогодні з урахування його рівня життя він має можливість сплачувати. Тобто 4 000,00 грн є помірною сумою, враховуючи принцип рівності батьків в утриманні дитини, відповідає встановленим обставинам справи, наданим доказам та вимогамСК України.

Зауважує, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен враховувати загальні обставини, передбачені законом при визначенні розміру аліментів.

ОСОБА_1 , через представника ОСОБА_5 подано до суду відзив на апеляційну скаргу. Зазначає, що твердження апелянта, що судом прийнято рішення про стягнення аліменитів на підставі наданих позивачем документів та при цьому позивачем не забезепечено належного перекладу документів є хибним. Звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що у цій справі мова йде про переклад документів, які не є офіційними документами іноземної країни, а тому мова не можу йти про невстановлення обставин справи, у зв`язку з відсутністю перекладу, як на підставу для відмови у позові. Щодо суми стягнутих аліментів та посилання апелянта на той факт, що він має змогу сплачувати аліменти лише у розмірі 4 000 грн, на думку позивача таке твердження є необгрунтованим та не підтверженим належними доказами.

У відповідності до вимог п. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України розгляд апеляційної скарги здійснюється апеляційним судом у письмовому провадженні, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання, оскільки ціна позову у даній справі менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Враховуючи предмет та підставу заявленого позову, ціну позову, суд дійшов висновку про те, що дана справа не відноситься до тих справ, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Суд перевірив доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах його апеляційного оскарження, та дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Так, відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи позовні вимоги судом взято до уваги докази надані позивачем, а саме, договір оренди, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а також квитанції та чеки на придбання товарів.

Судом зазначено, що під час розгляду справи не встановлено матеріального стану відповідача, який би не дозволяв йому сплачувати аліменти на утримання сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 15 379,35 грн., суд вважав за можливе задовольнити заявлені позивачем вимоги щодо стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини в твердій грошовій сумі у розмірі 15 379, 35 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 15.07.2024 року, тобто, з дня звернення до суду з цим позовом.

Колегія суддів в повній мірі погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на начтупне.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва серії НОМЕР_1 , актовий запис № 4917. (т. 1 а. с. 15).

Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст.8 Закону України від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Частиною 2 ст.150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно вимог ч.ч.1, 2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, тобто, вони обидва повинні нести обов`язок належного забезпечення своїй дитині належних умов для життя та гармонійного розвитку.

Так, згідно з ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Стаття 182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду.

При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір.

Отже, спір щодо витрат на утримання дитини може містить незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно.

Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.

При цьому, частиною 2 статті 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до частини 3 вищезазначеної статті суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Сімейний кодекс України передбачає підстави для визначення розміру аліментів, але не пов`язує їх виключно зі способом присудження. З огляду на відсутність імперативної заборони, розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач. При цьому право застосування норми права належить виключно суду.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказувала на те, що син проживає разом з нею в Угорщині, зокрема, у м. Будаешт та повністю перебуває на її утриманні.

Витрати які ОСОБА_1 несе самостійно та складаються з витрат на оренду квартири, витрат на харчування дитини у дитячому садочку яслах, витрати на придбання дитячих книжок, розвиваючих ігор та іграшок, витрати на утримання дитини поза межами садочку. На підтвердження позовних вимог позивач надала суду підтверджуючі документи (т. 1 а.с. 20-29, т. 2 а.с. 13-121).

Звернувшись з апеляційною скаргою відповідач вказав, що у нього з урахуванням його матеріального стану наявна можливість сплачувати аліменти у розмірі 4 000 грн. і це та сума коштів, яку на сьогодні з урахуванням його рівня життя він має можливість сплачувати.

Під час розгляду справи судом першої інстанції, з метою спростування можливості відповідача сплачувати аліменти у сумі, яку просила стягнути позивач, відповідач зазначив, що у нього на утриманні перебуває мати, яка хворіє та потребує стороннього догляду, а відповідач витрачає кошти на утримання та лікування матері, а також зазначає, що несе значні витрати на оплату орендованого житла у АДРЕСА_1 .

Однак, колегія суддів зауважує, що посилаючись на те, що відповідач офіційно не працює і його доходи носять нерегулярний, сезонний або епізодичний характер, що обумовлено як станом ринку праці, відповідач надає лише витяг з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форми ОК-5, ОК-7) за період за період 2005, 2006, 2013, 2014, 2015, 2017, 2018 рік.

З урахуванням чого, наразі неможливо встановити чи отримує ОСОБА_2 заробітну плату, її розмір. Відповідач не довів суду неможливість сплачувати аліменти у розмірі, який просить позивач. ОСОБА_2 не надав суду доказів, які б свідчили про те, що аліменти у розмірі, визначеному позивачкою, не можуть ним сплачуватись у зв`язку з наявністю у нього значних витрат, що він має не значних дохід чи взагалі його не має.

Окрім того, посилання відповідача на ту обставину, що у нього на утриманні перебуває мати, яка є особою похилого віку не можуть бути підставою для зменшення розміру стягнутих з відповідача аліментів на утримання сина, оскільки піклування про своїх батьків є обов`язком відповідача. Він не надає суду доказів того, що мати перебуває на його утриманні, не надає доказів щодо доходів (розміру пенсії) своєї матері, наявність у неї інших дітей (крім відповідача, які також зобов`язані надавати допомогу матері, якщо вона цього потребує), не надає доказів розміру витрат, які він несе на утримання матері.

Так, ст. 51 Конституції України закріплює обов`язок повнолітніх дітей піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Таке піклування, турбота може знаходити свій вияв у особистому догляді, наданні матеріальної допомоги.

Заперечуючи проти наданх позивачем доказів на підтвердження позовних вимог, апелянтом під час розгляду справи не заявлялось клопотання про визнання наданих у справі доказів неналежними та не допустимими, а також ним не заявлялось клопотання про витребування засвідчених перекладачем копій документів, а саме договорів та або платіжних інструкцій про оплату витрат на утримання спільної дитини сторін.

Суд враховує, що ОСОБА_2 є молодою працездатною особою, він не позбавлений можливості працювати у різних сферах своєї професійної діяльності для збільшення доходів (на відміну від позивачки, з якою проживає неповнолітній син, що потребує значного більшого часу і зусиль), а як наслідок повноцінно утримувати свою родину та підтримувати на належному рівні дитину, адже батько зобов`язаний вживати всіх необхідних заходів з метою отримання законних джерел для забезпечення гідних умов проживання й розвитку своєї дитини.

Таким чином на думку колегії суддів, на спростування зроблених судом висновків ОСОБА_2 не наведено переконливих доводів про неможливість сплачувати аліменти у визначеному судом розмірію.

Отже, доводи апеляційної скарги ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні відповідачем спірних правовідносин та положень чинного сімейного законодавства, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що районним судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції по суті спору визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги відповідача.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявлено позову, визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, вірно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Зважаючи на положення частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна