головуючий у суді І інстанції Юзькова О.Л.
провадження № 22-ц/824/2880/2026
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

04 березня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мостової Г.І.,

суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф.,

за участі секретаря судового засідання Лазоренко Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Міністерства внутрішніх справ України на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 липня 2025 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до Міністерства внутрішніх справ України, у якому просив суд: стягнути з Міністерства внутрішніх справ України на його користь середній заробіток за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 29 лютого 2024 року по 21 травня 2024 року, що становить 151 304 грн 91 коп. та судові витрати.

Позов обґрунтовано тим, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем та обіймав посаду начальника Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Київській області». Наказом МВС України від 25 жовтня 2022 року № 778 о/с ОСОБА_1 звільнено із займаної посади на підставі пунктом 1 статті 40 КЗпП України. Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 02 серпня 2023 року відмовлено у задоволенні позову про скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Постановою Київського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково. Скасовано наказ Міністерства внутрішніх справ України №788 о/с від 25 жовтня 2022 року в частині звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України в Київській області». Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Київській області». Стягнуто з Міністерства внутрішніх справ України, на користь моральну шкоду у розмірі 15 000 грн, здійснено розподіл судових витрат. Разом з тим, на порушення вимог чинного законодавства України рішення суду апеляційної інстанції виконано відповідачем лише 22 травня 2024 року. Наказом МВС України № 549 о/с від 22 травня 2024 року на виконання постанови Київського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року, з урахуванням ухвали Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 26 квітня 2024 року ОСОБА_1 поновлено на посаді. З дня оголошення постанови суду апеляційної інстанції до фактичного її виконання в частині поновлення на посаді - період невиконання становить 59 робочих днів. Зазначене є підставою для стягнення середнього заробітку за час затримання виконання рішення суду.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 08 липня 2025 року задоволено позов ОСОБА_1 .

Стягнуто з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання суду про поновлення на роботі у розмірі 188 249 грн 53 коп.

Стягнуто з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 15 000 грн.

Стягнуто з Міністерства внутрішніх справ України у дохід держави судовий збір у розмірі 1882 грн 49 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що Міністерство внутрішніх справ України виконало постанову Київського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року про поновлення ОСОБА_1 на роботі із затримкою у 59 робочих днів, тому з урахуванням розміру середньомісячної заробітної плати, розмір компенсації за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі позивача становить 188 249 грн 53 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Міністерство внутрішніх справ України подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 липня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не було надано належної оцінки тим фактичним обставинам, що після отримання повного тексту постанови Київського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року у справі № 761/29005/22 було встановлено помилку допущену судом апеляційної інстанції у резолютивній частині зазначеного рішення.

Оскільки, рішення суду апеляційної інстанції містило суттєву описку, яка вплинула на можливість реалізації судового рішення та його правосудність, МВС було підготовлено та направлено до Київського апеляційного суду заяву про виправлення описки (копія міститься у матеріалах справи).

30 квітня 2024 року на адресу МВС надійшла ухвала Київського апеляційного суду від 18 квітня 2024 року про виправлення описки у постанові цього суду від 28 лютого 2024 року в справі № 761/29005/22.

Тобто, негайне виконання не відбулося з поважної, об`єктивної причини, що робить застосування норми статті 236 КЗпП України безпідставним.

Наказом МВС від 22 травня 2024 року № 549 о/с поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника ДУ «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Київській області».

Вказує, що виконання рішення суду здійснено у розумний строк.

Зазначає, що постановою державного виконавця від 07 травня 2024 року відкрито виконавче провадження № 74925692 про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника ДУ «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Київській області на підставі виконавчого листа № 761/29005/22 виданого Шевченківським районним судом м. Києва 30 квітня 2024 року.

Постановою державного виконавця від 04 червня 2024 року закінчено виконавче провадження № 74925692 про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника ДУ «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Київській області» на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки рішення фактично виконано у повному обсязі шляхом видання наказу МВС від 22 травня 2024 року № 549 о/с про поновлення ОСОБА_1 .

Таким чином, МВС відповідно до вимог законодавства, належним чином виконало постанову Київського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року у справі № 761/29005/22.

Зазначає, що наказом МВС від 22 травня 2024 року № 549 о/с поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника ДУ «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Київській області» (ознайомлений під особистий підпис 28 травня 2025 року), проте позов датований 08 січням 2025 року.

На думку скаржника, позивач пропустив строк звернення до суду з цим позовом, проте судом першої інстанції не було надано цьому оцінку та не вчинено відповідних процесуальних дій.

Таким чином, відповідач не порушував прав позивача, а всіляко сприяв виконанню постанови Київського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року у справі № 761/29005/22, при цьому вжив всіх дій для усунення перешкод, що впливали на можливість реалізації зазначеного судового рішення, а відтак, оскільки не відбулось порушення трудових прав позивача, то застосування спеціальної відповідальності відповідача, передбачене статтею 236 КЗпП України - безпідставне.

Вказує, що позивач отримував заробітну плату безпосередньо в ДУ «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Київській області», а у подальшому у її правонаступника - ДУ «ТМО МВС України по м. Києву та Київській області».

Отже, саме в ДУ «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву та Київській області» позивач отримував заробітну плату, нараховану йому ДУ ТМО на підставі табелю обліку використання робочого часу.

Дані обставини підтверджуються позивачем у позовній заяві, а також доданими до позову додатками, зокрема, наданими позивачу ДУ «ТМО МВС України по м. Києву та Київській області» довідками про доходи.

Таким чином, на думку апелянта, позов заявлено до МВС не обґрунтовано, що має правові наслідки у виді ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, а оскаржуване рішення суду прийняте судом першої інстанції безпідставно.

Щодо стягнення на користь позивача судових витрат, понесених на професійну правничу допомогу, скаржник зазначає, що обсяг наданих послуг не відповідає заявленій сумі судових витрат на правничу допомогу.

На думку апелянта, заявлена сума завищена, необґрунтована та неспівмірна з наданими послугами та складністю справи.

Від представника ОСОБА_1 - адвоката Терещенко О.Ф. надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому вона просить залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відзив обґрунтовано тим, що апеляційний суд у постанові від 28 лютого 2024 року визнавши звільнення позивача наказом МВС України незаконним, у мотивувальній частині постанови номер наказу МВС України зазначив правильно - 778 о/с, отже описка допущена судом у резолютивній частині постанови в номері наказу свідчить лише про те, що вона є механічною помилкою, що допущена в процесі виготовлення тексту постанови та має технічний характер.

Вказує, що доводи представника МВС України щодо пропуску позивачем строку звернення до суду з даним позовом є необґрунтованими та безпідставними, оскільки з цим позовом ОСОБА_1 звернувся до суду 21 серпня 2024 року.

Представник Міністерства внутрішніх справ України - Какоркіна О.Ф. у судовому засіданні підтримала вимоги апеляційної скарги.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Терещенко О.Ф. у судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Колегія суддів, вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дійшла таких висновків.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з Міністерством внутрішніх справ України та обіймав посаду начальника Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України в Київській області».

Наказом Міністерства внутрішніх справ України № №788 о/с від 25 жовтня 2022 року позивача було звільнено з займаної посади на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 02 серпня 2023 року у справі № 761/29005/22 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву» про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди.

Постановою Київського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року скасовано рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 02 серпня 2023 року та ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву та Київській області» про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Скасовано наказ Міністерства внутрішніх справ України №788 о/с від 25 жовтня 2022 року в частині звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України в Київській області».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Київській області».

Стягнуто з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 15 000 грн, в дохід держави судовий збір у розмірі 4 465 грн 80 коп.

В іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 18 квітня 2024 року задоволено заяву представника Міністерства внутрішніх справ України про виправлення описки.

Виправлено описку, допущену у постанові Київського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року, а саме: у четвертому абзаці резолютивної частини постанови замість «Скасувати наказ Міністерства внутрішніх справ України №788 о/с від 25 жовтня 2022 року…» зазначено: «Скасувати наказ Міністерства внутрішніх справ України №778 о/с від 25 жовтня 2022 року…».

26 квітня 2024 року Верховним Судом постановлено ухвалу, якою зупинено виконання постанови Київського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку, за виключенням поновлення ОСОБА_1 на роботі.

22 травня 2024 року Міністерством внутрішніх справ України видано наказ № 549 о/с на виконання постанови Київського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року, з урахуванням ухвали Верховного Суду від 26 квітня 2024 року - про поновлення ОСОБА_1 на посаді.

Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України, статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, визначеному ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.

Частиною 8 статті 235 КЗпП України визначено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно, з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків (аналогічний висновок зазначений у постанові Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 501/4019/21-ц, провадження № 61-9103св22).

Указаними нормами передбачено обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника у разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (частина 2 статті 18 ЦПК України).

Статтею 236 КЗпП України передбачено, що у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Указана законодавча норма є спеціальною та регулює порядок додаткового нарахування судом, який ухвалив рішення про поновлення працівника на роботі, середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення.

З матеріалів справи вбачається, що постанова Київського апеляційного суду, якою поновлено ОСОБА_1 на роботі, ухвалена 28 лютого 2024 року, а наказ про поновлення ОСОБА_1 на роботі виданий 22 травня 2024 року.

У своїй апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що рішення суду апеляційної інстанції містило описку, яка вплинула на можливість його негайного виконання в частині поновлення позивача на роботі.

Дійсно у резолютивній частині постанови Київського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року було допущено описку у номері наказу про звільнення позивача та зазначено «Скасувати наказ Міністерства внутрішніх справ України №788 о/с від 25 жовтня 2022 року…» замість «Скасувати наказ Міністерства внутрішніх справ України №778 о/с від 25 жовтня 2022 року…».

Однак постанова Київського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Київській області» не містила описок та підлягала негайному виконанню відповідачем Міністерством внутрішніх справ України, але була виконана останнім лише через 59 днів, - 22 травня 2024 року.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що позивачем пропущено строк звернення до суду з цим позовом, оскільки наказом МВС від 22 травня 2024 року № 549 о/с поновлено ОСОБА_1 на посаді (ознайомлений під особистий підпис 28 травня 2025 року), а позов датований 08 січням 2025 року.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року в справі № 522/13736/15 (провадження № 61-25545сво18) зазначено, що середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. Не видання власником (уповноваженим органом) негайно після проголошення судового рішення наказу про поновлення працівника на роботі є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 236 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після видачі роботодавцем зазначеного наказу незалежно від тривалості затримки його видачі.

Апеляційний суд перевіривши вказаний довід апеляційної скарги, встановив, що наказ про поновлення ОСОБА_1 на посаді виданий 22 травня 2024 року, а позовну заяву направлено до суду через засоби поштового зв`язку 21 серпня 2024 року, що підтверджується описом вкладення та поштовим конвертом зі штампами поштового відділення, отже позовну заяву подано у межах тримісячного строку звернення до суду (а.с.48,49 т. 1).

Також, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що позивач отримував заробітну плату безпосередньо у ДУ «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Київській області» і позов безпідставно заявлено до Міністерства внутрішніх справ України, оскільки обов`язок виконання постанови Київського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року про поновлення ОСОБА_1 на посаді покладений саме на відповідача - Міністерство внутрішніх справ України.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідачем допущено затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі і така затримка становить 59 робочих днів, за період з 28 лютого 2024 року по 22 травня 2024 року, і за цей період відповідач відповідно до статті 236 КЗпП України має виплатити позивачеві середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Щодо розміру середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 передбачено, що середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці.

Відповідно до табелів робочого часу за серпень 2022 року та вересень 2022 року, що позивач у серпні 2022 року відпрацював лише 14 днів, а в вересні 2022 року - 12 днів.

Відповідно до табелів робочого часу за червень 2022 року та липень 2022 року позивач у червні 2022 року відпрацював 22 робочих дні, а у липні 2022 року - 21 робочий день.

З огляду на встановлене, суд першої інстанції правильно визначив як розрахунковий період - червень та липень 2022 року.

Згідно з довідки №33/31 від 14 серпня 2024 року за червень 2022 року нарахована заробітна плата ОСОБА_1 становила 68 592 грн 97 коп. та за липень 2022 року - 68 605 грн 94 коп.

Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача становить 3 190 грн 67 коп. (68 592 грн 97 коп. + 68 605 грн 94 коп. = 137 198 грн 91 коп. : 43 робочі дні), розмір якої не спростований відповідачем.

З огляду на вищенаведене, беручи до уваги, апеляційний суд встановив, що розрахунок середньоденної заробітної плати відповідає Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 та погоджується з розрахунком середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, який підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача, здійсненим судом першої інстанції у розмірі 188 249 грн 53 коп. (3 190 грн 67 коп. х 59 робочих днів). Відповідачем правильність такого розрахунку також не спростована.

Щодо розміру витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції

Як вбачається з матеріалів справи, при поданні позовної заяви позивач наводив попередній (орієнтовний) розрахунок позовних вимог.

У відзиві на позов відповідач зазначив, що обсяг наданих послуг не відповідає заявленій сумі судових витрат на правничу допомогу. Заявлена сума штучно завищена, необґрунтована та не співмірна з заданими послугами та складністю справи. Наголосив на цьому представник МВС України і під час розгляду справи.

Як встановлено апеляційним судом до закінчення розгляду справи по суті позивачем подано докази здійснення витрат на правову допомогу у розмірі 15 000 грн: надано копію договору № 01/2024 про надання правової допомоги від 22 березня 2024 року, укладеного між АБ «О.Терещенко і партнери» та ОСОБА_1 , додаткові умови до зазначеного договору, а також додатки: № 5 від 26 серпня 2024 року, № 6 від 17 лютого 2025 року, № 9 від 26 травня 2025 року до договору № 1/2024 від 22 березня 2024 року - умови надання правової допомоги, які містять найменування наданих послуг та їх вартість, акти прийому передач послуг № 004 від 30 серпня 2024 року, № 005 від 18 лютого 2025 року, № 007 від 31 березня 2025 року, № 008 від 30 травня 2025 року на суму 15 000 грн, та надано детальний опис наданих послуг професійної правничої допомоги та платіжні інструкції про сплату позивачем за надані послуги суму у розмірі 15 000 грн.

Апеляційний суд враховує, що урозумінні положень частини 5 статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі доведення нею недотримання вимог щодо співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт (постанова Верховного Суду від 21 березня 2024 року у справі № 604/423/23).

Підсумовуючи, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що самі лише твердження представника відповідача про не співмірність витрат не можуть бути підставою для зменшення розміру витрат на правничу допомогу та вважає, що суд першої інстанції правильно стягнув з відповідача на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 15 000 грн.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія апеляційного суду вважає, що рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 липня 2025 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, судове рішення залишено без змін, а апеляційна скарга без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги не відшкодовується та покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу.

21 лютого 2026 року від представника ОСОБА_1 - адвоката Терещенко О.Ф. надійшло клопотання про долучення доказів понесення позивачем витрат на правову допомогу під час розгляду справи судом апеляційної інстанції у розмірі 6 000 грн.

На підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу адвоката, представником позивача - адвокатом Терещенко О.Ф. надано засвідчені копії:

договору про надання правової допомоги від 22 березня 2024 року;

додаткової угоди № 1 від 19 березня 2025 року до договору про надання правової допомоги від 22 березня 2024 року;

акт приймання-передачі наданих послуг від 06 серпня 2025 року № 4;

детальний опис наданих послуг професійної правничої допомоги, відповідно до якого адвокатом надані послуги щодо: ознайомлення з апеляційною скаргою відповідача та підготовку відзиву - 4 000 грн; представництво інтересів позивача у Київському апеляційному суді, участь у судовому засіданні - 2000 грн;

акт наданих послуг;

докази направлення указаної заяви відповідачу.

Згідно з частинами 1-3 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до пункту 12 частини 3 статті 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (частина 1, пункт 1 частини 3 статті 133 ЦПК України).

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (частини 1, 2 статті 137 ЦПК України).

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина 8 статті 141 ЦПК України).

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Докази на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У відзиві на апеляційну скаргу представником позивача - адвокатом Терещенко О.Ф. зазначено, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи у суді апеляційної інстанції становить 6 000 грн. Надані представником позивача докази є належними та допустимими доказами понесення витрат на правову допомогу, які у встановленому законом порядку (стаття 81 ЦПК України) не спростовані відповідачем.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 137 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 в справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зазначено, що принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин 5, 6 статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх не співмірності.

З матеріалів справи вбачається, що до клопотання представника позивача - адвокатом Терещенко О.Ф. про долучення доказів понесення судових витрат на правову допомогу додано документ, що підтверджує надіслання такої заяви і доданих до неї доказів відповідачу, а саме: квитанція про доставку документів до зареєстрованого електронного кабінету користувача ЄСІТС.

Міністерство внутрішніх справ України, яке було обізнане про порушенням позивачем питання про стягнення з нього витрат на правничу допомогу, не заявило про не співмірність розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а у суду відсутні підстави з власної ініціативи вирішувати питання про зменшення розміру заявлених судових витрат, які підтверджені належними доказами, які наявні у матеріалах справи.

Отже, дослідивши надані представником позивача - адвокатом Терещенко О.Ф. докази щодо понесених ОСОБА_1 процесуальних витрат під час розгляду справи судом апеляційної інстанції і надавши їм належну оцінку, врахувавши результат розгляду справи по суті, оцінивши співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи; предметом позову та значенням справи для сторони, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 витрат на правову допомогу у розмірі 6 000 грн.

Керуючись статтями 367, 369, 375, 381-384 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 липня 2025 року залишити без змін.

Стягнути з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 6 000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 09 березня 2026 року.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська