Справа № 127/1590/24
Провадження 2/127/6320/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2026 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Борисюк І.Е.

за участю: секретаря судового засідання Обертун Н.М.,

представника позивача по первісному позову/відповідача по зустрічному позову Грабіка М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення суми 3% річних та інфляційних втрат та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивачки по зустрічному позову - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання зобов`язань за кредитними договорами виконаними, -

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про стягнення суми 3% річних та інфляційних втрат.

Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 10.06.2010 по справі № 2-193/10 стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість по кредитному договору № 0 від 20.09.2007 в розмірі 368 402, 62 гривень та по кредитному договору № 0 від 26.02.2008 в розмірі 417 587, 68 гривень. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 05.12.2014 замінено стягувача з ПАТ «УкрСиббанк» на ТОВ «Кей-Колект». Досі судове рішення від 10.06.2010 залишається не виконаним. Враховуючи порушення відповідачами грошового зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді 3 % річних та інфляційних втрат відповідно до ст. 625 ЦК України.

Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогою про солідарне стягнення з відповідачів на користь ТОВ «Кей-Колект» за період з 03.04.2017 до 23.02.2022 інфляційних втрат в сумі 381 984, 13 гривень та 3 % річних в сумі 115 697, 77 гривень. Також, представник позивача просив суд стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати.

26.07.2024 судом було ухвалено заочне рішення, яке ухвалою від 24.12.2024 було скасоване, розгляд справи вирішено провести у порядку загального позовного провадження і запропоновано відповідачам надати суду відзиви на позовну заяву і докази по справі, роз`яснено наслідки ненадання відповідачами відзиву у встановлений судом строк без поважних причин.

У строк, визначений ухвалою суду від 24.12.2024, від відповідачів відзив на позов не надійшов. Водночас, 08.01.2025, у строк встановлений вищевказаним судовим рішенням, від адвоката Покоєвича Андрія Олексійовича, діючого в інтересах відповідачки ОСОБА_1 , на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява із вимогами про визнання виконаними належним чином зобов`язань по кредитному договору № 0 від 26.02.2008 і по кредитному договору № 0 від 20.09.2007. Також адвокат позивачки по зустрічному позову просив стягнути з відповідача судові витрати на користь позивачки.

Так, зустрічна позовна заява мотивована тим, що 06.08.2015 на підставі договору іпотеки в позасудовий спосіб було зареєстровано квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «Кей-Колект», а тому заборгованість боржника по кредитному договору № 0 від 26.02.2008 була погашена в повному обсязі. Крім того, згідно виписки, наданої АКІБ «УкрСиббанк» від 28.01.2008 № 32/15-440-9, ОСОБА_1 станом на 28.01.2008 не має заборгованості по кредитам у відділенні АКІБ «УкрСиббанк» № 440. Отже ніякої заборгованості по кредитному договору № 0 від 20.09.2007 також не існує. Таким чином, на думку позивачки по зустрічному позову, усі вимоги ТОВ «Кей-Колект» є безпідставними.

31.01.2025 у задоволенні заяви адвоката Покоєвича Андрія Олексійовича, діючого в інтересах ОСОБА_1 , про забезпечення позову відмовлено, про що постановлено відповідну ухвалу.

Ухвалою суду від 13.02.2025 прийнято зустрічний позов ОСОБА_1 до ТОВ «Кей-Колект» про визнання зобов`язань за кредитними договорами виконаними до спільного розгляду із первісним позовом ТОВ «Кей-Колект» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 про стягнення суми 3% річних та інфляційних втрат, об`єднавши їх в одне провадження. Також залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивачки по зустрічному позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; запропоновано відповідачу по зустрічному позову надати суду відзив на позовну заяву та третім особам пояснення щодо позову та/або відзиву і докази у строк, встановлений судом; роз`яснено наслідки ненадання заяв по суті справи у встановлений судом строк без поважних причин.

05.03.2025 на адресу суду від представника відповідача по зустрічному позову надійшов відзив на зустрічну позовну заяву із викладеними у ньому запереченнями проти зустрічного позову, а також заява про зменшення позовних вимог.

Так, зменшуючи позовні вимоги представник позивача по первісному позову просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кей-Колект» за період з 02.04.2017 до 23.02.2022 інфляційні втрати в сумі 178 647, 11 гривень та 3 % річних в сумі 54 170, 32 гривень.

Ухвалою суду від 28.04.2025 прийнято до розгляду заяву представника позивача по первісному позову про зменшення позовних вимог; запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи з урахуванням зменшених позовних вимог та докази у строк, встановлений судом; роз`яснено наслідки ненадання заяв по суті справи у встановлений судом строк без поважних причин.

У строк встановлений судом від відповідачів по первісному позову відзиви з урахуванням зменшених позовних вимог, від позивачки по зустрічному позову відповідь на відзив, а також від третіх осіб по зустрічному позову пояснення щодо позову та/або відзиву - не надходили.

Також ухвалою суду від 28.04.2025 частково задоволено клопотання адвоката відповідачів по первісному позову/позивачки та третьої особи ОСОБА_2 по зустрічному позову про витребування доказів.

14.05.2025 від АТ «УкрСиббанк» та 20.05.2025 від ТОВ «Кей-Колект» на адресу суду в частині надійшли витребувані ухвалою суду від 28.04.2025 докази. Зокрема, ТОВ «Кей-Колект» повідомлено про неможливість виконання ухвали суду від 28.04.2025 в частині.

Ухвалою суду від 15.07.2025 задоволено клопотання адвоката відповідачів по первісному позову/позивачки та третьої особи ОСОБА_2 по зустрічному позову про витребування доказів.

27.08.2025 на адресу суду надійшли витребувані ухвалою суду від 15.07.2025 докази по справі.

У судове засідання відповідачі по первісному позову/позивачка по зустрічному позову, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивачки по зустрічному позову - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та/або їх адвокат повторно не з`явились, хоча у відповідності до ст. 128 ЦПК України були належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи. Причини неявки суду не повідомлено.

Представник позивача по первісному позову/відповідача по зустрічному позову, враховуючи повторну неявку позивачки по зустрічному позову в судове засідання, просив суд залишити без розгляду зустрічний позов. При цьому не заперечував щодо проведення розгляду первісного позову у відсутність відповідачів.

Судом встановлено, що від відповідачів по первісному позову/позивачки по зустрічному позову, третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивачки по зустрічному позову - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та/або їх адвоката на адресу суду заяви про відкладення розгляду справи та/або розгляд справи у їх відсутність не надходили. Таким чином, вказані особи не з`явились в судове засідання повторно без поважних причин. Водночас, судом не встановлено, що нез`явлення, зокрема позивачки по зустрічному позову, перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи викладене, думку представника позивача по первісному позову/відповідача по зустрічному позову, а також положення ст. 223 ЦПК України, суд постановив відмовити в задоволенні клопотання представника позивача по первісному позову/відповідача по зустрічному позову про залишення зустрічного позову без розгляду і провести розгляд справи у відсутність відповідачів по первісному позову/позивачки по зустрічному позову, третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивачки по зустрічному позову - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та/або їх адвоката (ухвала суду постановлена без оформлення окремого документа та занесена до протоколу засідання).

Ухвалою суду від 24.02.2026 закрито провадження у справі в частині позовних вимог ТОВ «Кей-Колект» до ОСОБА_5 .

У судовому засіданні представник позивача по первісному позову зменшені позовні вимоги підтримав, аргументуючи мотивами, викладеними у позовній заяві та заяві про зменшення позовних вимог і просив їх задовольнити. Натомість, будучи представником відповідача по зустрічному позову, зустрічі позовні вимоги не визнав і просив відмовити в їх задоволенні в повному обсязі. При цьому обставини щодо припинення зобов`язань по кредитному договору № 0 від 26.02.2008 визнав.

При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

20.09.2007 між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, в забезпечення виконання зобов`язань по якому між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 20.09.2007 було укладено договір поруки № 143284, а також між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_6 договір іпотеки, посвідчений 20.09.2007 приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудик В.В. і зареєстрований в реєстрі за № 9868. (т. 1 а.с. 16-20зв., т. 2 а.с. 163-168)

Крім того, 26.02.2008 між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, в забезпечення виконання зобов`язань по якому 26.02.2008 між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 і ОСОБА_4 було укладено договори поруки № 182050 і 182051, а також договір іпотеки із ОСОБА_4 , посвідчений 26.02.2008 приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Ценделіною О.В. і зареєстрований в реєстрі за № 501. (т. 1 а.с. 21-27зв., т. 2 а.с. 169-175)

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 10.06.2010 у цивільній справі № 2-193/10 на користь ПАТ «УкрСиббанк» з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було солідарно стягнуто заборгованість по кредитному договору № 0 від 20.09.2007 в розмірі 368 402, 62 гривень. Також даним судовим рішення на користь ПАТ «УкрСиббанк» з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було солідарно стягнуто заборгованість по кредитному договору № 0(01) від 26.02.2008 в розмірі 417 587, 68 гривень, судовий збір в сумі 1 700, 00 гривень і витрати на ІТЗ в сумі 30, 00 гривень.

Між сторонами по справі виник спір щодо виконання рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 10.06.2010 у цивільній справі № 2-193/10 і зобов`язань за кредитними договорами № 0 від 20.09.2007 і № 0 від 26.02.2008.

Відповідно до Конституції України та згідно із приписами ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно ч. 1 ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву.

Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили.

Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи.

Також судом, зокрема в ухвалах від 24.12.2024 і від 13.02.2025, було роз`яснено сторонам по справі наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями.

Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд.

Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

В даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу.

Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача по первісному позову/відповідача по зустрічному позову в судовому засіданні, дослідивши письмові пояснення викладені сторонами в заявах по суті спору, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, прийшов до переконання в тому, що первісний позов і зустрічний позов підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а інші юридичні факти. Згідно із ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

За змістом ст.ст. 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц.

12.12.2011 та 13.02.2012 між ПАТ «УкрСиббанк» на ТОВ «Кей-Колект» було укладено договори факторингу № 1 і № 2 та договори відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, у відповідності до яких ПАТ «УкрСиббанк» передало (відступило) ТОВ «Кей-Колект» належні йому права вимоги до боржників, зокрема за кредитними договорами № 0 від 20.09.2007 і № 0 від 26.02.2008 та договорами іпотеки, укладеними в забезпечення виконання цих кредитних договорів. (т. 2 а.с. 175а-196зв.)

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 05.12.2014 замінено сторону виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа по справі № 2-193-2010, виданого Ленінським районним судом м. Вінниці, а саме замінено сторону стягувача - ПАТ «УкрСиббанк» на ТОВ «Кей-Колект», у зв`язку з переходом до ТОВ «Кей-Колект» прав кредитора на підставі договору факторингу № 1 від 12.12.2011.

Судом прийнято до уваги, що підставою для заміни сторони виконавчого провадження, тобто процесуального правонаступництва на стадії виконання рішення суду, є наступництво у матеріальних правовідносинах, унаслідок якого відбувається вибуття сторони зі спірних або встановлених судом правовідносин і перехід до іншої особи прав і обов`язків вибулої сторони в цих правовідносинах. Отже, постановляючи вищевказану ухвалу, яка набрала законної сили, суд перевірив наявність правонаступництва у матеріальних відносинах.

Однак, як вбачається із змісту вищевказаного судового рішення, стягувача було замінено у виконавчому провадженні № 22844596. Із повідомлень Першого відділу ДВС у м. Вінниці № 71511 та № 71514 від 23.04.2024 вбачається, що боржником у вказаному виконавчому провадженні була ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 139-140)

Доказів про заміну стягувача у виконавчих листах та/або виконавчих провадженнях щодо інших боржників суду не надано. Водночас, із повідомлення Першого відділу ДВС у м. Вінниці № 71512 від 23.04.2024 та Другого відділу ДВС у м. Вінниці № 45763/22.26-35 від 24.04.2024 вбачається, що, крім вищевказаного виконавчого провадження, на примусовому виконанні перебували виконавчі листи, видані за рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці по справі № 2-193-2010, про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 - виконавчі провадження № 52414853, № 49228765 і № 52495516, та ОСОБА_4 виконавче провадження № 51903828, де стягувачем значиться ТОВ «Кей-Колект» (т. 1 а.с. 138-138зв., 141), що узгоджується із відомостями з АСВП, доступ до якої є публічним.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін. Зміна кредитора в зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням у договорі обсягу зобов`язання, яке передається на стадії виконання судового рішення, не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин. У зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

Так, згідно із п. 3.1 договорів факторингу № 1 від 12.12.2011 і № 2 від 13.02.2012 права вимоги переходять від клієнта до фактора у дату відступлення, після чого фактор одержує право вимагати від боржників і гарантів виконання усіх зобов`язань за первинними договорами і договорами забезпечення.

Із додатків до вищевказаних договорів факторингу вбачається обсяг прав вимог, зокрема до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за кредитними договорами № 0 від 20.09.2007 (договір факторингу № 2) і № 0 від 26.02.2008 (договір факторингу № 1). (т. 2 а.с. 180-181, 191-192)

У відповідності до п. 2.2 вищевказаних договорів факторингу фактор здійснює перерахування суми фінансування одним платежем у дату відступлення.

На виконання умов договору факторингу № 2 від 13.02.2012, за яким передбачено відступлення прав вимог саме за кредитним договором № 0 від 20.09.2007, відповідальність за прострочення виконання рішення суду у частині якого є предметом спору, ТОВ «Кей-Колект» було сплачено первісному кредитору суму фінансування, що підтверджується платіжним дорученням № 54 від 13.02.2012. (т. 3 а.с. 4)

Крім того, як вбачається із п. 1 договорів відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 12.12.2011 і від 13.02.2012, у зв`язку із укладенням між цедентом та цесіонарієм договорів факторингу № 1 від 12.12.2011 і № 2 від 13.02.2012, цедент передає, а цесіонарій приймає права вимоги за договорами іпотеки, зазначеними у додатку № 1 до цих договорів.

Так, із додатку № 1 до вказаних договорів вбачається передача ПАТ «УкрСиббанк» прав вимоги ТОВ «Кей-Колект», зокрема, за договорами іпотеки від 12.12.2011 і від 13.02.2012, укладеними в забезпечення виконання зобов`язань за кредитними договорами № 0 від 20.09.2007 і № 0 від 26.02.2008.

У відповідності до п. 2.1 вищевказаних договорів відступлення, права вимоги за іпотечними договорами вважаються переданими з моменту переходу від цедента до цесіонарія прав вимоги, що є предметом договорів факторингу, і відповідно до договорів факторингу. З моменту передання (відступлення) права вимоги за іпотечними договорами цесіонарій замінює цедента у правовідносинах, які склалися між ним і іпотекодавцями за іпотечними договорами (п. 2.2).

Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених ст. 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Судом встановлено, що ні умовами договорів, ні законом не встановлена заборона заміни кредитора без згоди боржника у зобов`язаннях по вищевказаних кредитних договорах, а також договорах, укладених в забезпечення їх виконання.

Суду не надано належних доказів повідомлення відповідачів по первісному позову про відступлення прав вимог, однак судом прийнято до уваги, що у відповідності до ч. 2 ст. 516 ЦК України, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Доказів того, що вищевказані договори факторингу та договори відступлення прав вимоги за договорами іпотеки визнані недійсними, суду не надано.

Судом прийнято до уваги, що у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Таким чином, з дати відступлення прав вимог за вищевказаними договорами факторингу, відбулось одиничне, тобто сингулярне правонаступництво. З цього часу ТОВ «Кей-Колект», як встановлено в ході розгляду справи, стало новим кредитором відповідачів за кредитними договорами № 0 від 20.09.2007 і № 0 від 26.02.2008, а також договорами поруки № 143284 від 20.09.2007, № 182051 і № 182050 від 26.02.2008 та іпотекодержателем за договорами іпотеки від 12.12.2011 і від 13.02.2012, укладеними в забезпечення виконання зобов`язань за цими кредитними договорами.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу I книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Оскільки на підставі рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 10.06.2010 у цивільній справі № 2-193/10 між сторонами виникло саме грошове зобов`язання, то його невиконання зумовлює застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Вищевикладене також узгоджується із правовою позицією висловленою Верховним Судом в постанові від 16.05.2018 у справі № 459/3560/15-ц, а також Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц.

За змістом положень ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, ст. 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості.

За змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Вищевикладене узгоджується із правовою позицією висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц, від 04.06.2019 у справі № 916/190/18.

Судом встановлено, що 06.08.2015 на підставі договору іпотеки від 26.02.2008 ТОВ «Кей-Колект» набуло право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 в рахунок погашення заборгованості за невиконаними зобов`язаннями по кредитному договору № 0, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 25.11.2024 (т. 2 а.с. 102-105) і, зокрема, було визнано представником ТОВ «Кей-Колект» в ході розгляду справи.

Отже, питання про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості було вирішило шляхом позасудового врегулювання на підставі договору іпотеки від 26.02.2008, яке завершилось державною реєстрацією права власності на предмет іпотеки, що виступав забезпеченням за основним зобов`язанням.

Згідно із довідкою ТОВ «Кей-Колект» № 733434/1, виданою 27.08.2025 і наданою на виконання вимог ухвали суду від 28.04.2025, балансова вартість вищевказаного об`єкта нерухомого майна становила 448 507, 00 гривень. (т. 3 а.с. 47)

Як вбачається з інформації із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 25.11.2024, вищевказане нерухоме майно було реалізоване ТОВ «Кей-Колект» 17.03.2017. (т. 2 а.с. 102-105)

Так, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності (ч. 1 ст. 546 ЦК України).

За загальним правилом, акцесорність означає односторонню залежність забезпечувального зобов`язання від основного зобов`язання та характеризується відсутністю взаємозалежності, а також взаємної акцесорності. Тобто саме забезпечувальне зобов`язання має похідний характер від основного та саме юридична доля забезпечувального зобов`язання наслідує юридичну долю основного, а не навпаки.

Відповідно до ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотека є видом застави.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про іпотеку» вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом; іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

У частинах четвертій, п`ятій згаданої статті визначено, що іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов`язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання (ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку»).

Отже, іпотека є акцесорним видом забезпечення виконання зобов`язання, а тому поділяє долю права вимоги, яку вона забезпечує.

Підстави для припинення зобов`язання визначені у ст.ст. 598-609 ЦК України. Разом з тим ч. 1 ст. 598 ЦК України визначає, що зобов`язання може бути припинено і з підстав, визначених договором або законом, а отже, вказує на невичерпність переліку підстав припинення зобов`язання, наведених у ЦК України.

Зокрема, Закон України «Про іпотеку» як акт цивільного законодавства визначає правові підстави для припинення не тільки іпотеки як додаткового зобов`язання, а й основного зобов`язання, що випливає з кредитного договору.

У відповідності до ч. 4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час завершення позасудового врегулювання, після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Норма права, яка міститься в зазначеній частині Закону, передбачає недійсність вимог іпотекодержателя, які можуть виникнути до боржника після будь-якого позасудового врегулювання, зокрема після звернення стягнення на предмет іпотеки, а отже, має обмежувальний характер регулювання, тому не може тлумачитися розширено.

Із цього випливає неможливість для кредитора вимагати виконання боржником основного зобов`язання в розмірі, який перевищує визначену суб`єктом оціночної діяльності вартість такого предмета іпотеки, якщо кредитор (іпотекодержатель) звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання за цією ціною (оберненням його у свою власність).

У той же час виходячи з розуміння зобов`язання як правовідношення, у якому боржнику належить юридичний обов`язок вчинити певну дію на користь кредитора (або ж утриматися від її вчинення), а також і право кредитора вимагати від боржника виконання такого обов`язку, відсутність кореспондуючого праву обов`язку призводить до припинення існування між кредитором та боржником цього зобов`язання в цілому, тобто до припинення зобов`язання з підстав, визначених законом.

Допускаючи можливість задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, законодавець тим встановлює правило про те, що після завершення позасудового врегулювання, зокрема стягнення на предмет іпотеки, переданий боржником, будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Разом з тим відповідно до ч. 1 ст. 528 ЦК України виконання обов`язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства або суті зобов`язання не випливає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто. У цьому разі кредитор зобов`язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою, а інша особа повинна виконати це зобов`язання на вимогу кредитора.

За змістом зазначеної норми зобов`язання боржника може бути ним покладено на іншу особу, однак передоручення виконання не тягне за собою заміну боржника в зобов`язанні. При цьому боржник зберігає свій правовий статус, покладаючи на третю особу тільки обов`язок виконати фактичні дії.

ЦК України також передбачає, що у випадку виконання іншою особою зобов`язань боржника до неї переходить право вимоги кредитора до боржника (ч. 1 ст. 512 ЦК України).

Аналіз норм права дозволяє дійти до висновку, що законодавець розрізняв наслідки досудового врегулювання шляхом звернення стягнення на підставі іпотечного договору, стороною якого є боржник, та інших забезпечувальних договорів, стороною яких є інша особа.

Отже, у випадку забезпечення виконання основного зобов`язання декількома способами, основне зобов`язання не припиняється у разі, якщо реалізація іпотекодержателем своїх прав на звернення стягнення на предмет іпотеки не потягла повного задоволення його вимог.

Вищевказане узгоджується із правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 18.01.2022 у справі № 910/17048/17 та Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22.02.2022 у справа № 761/36873/18.

Доказів того, що рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на

нерухоме майно, що є предметом договору іпотеки від 26.02.2008, було оскаржене іпотекодавцем в судовому порядку, матеріали справи не містять.

Враховуючи встановлені в ході розгляду даної справи обставини, суд прийшов до висновку, що внаслідок задоволення іпотекодержателем забезпеченої іпотекою вимоги шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, зобов`язання припинилося лише по кредитному договору № 0 від 26.02.2008, яке було виконано належним чином у повному обсязі. Саме в забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором іпотекодавцем було передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 . За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу виключно за забезпеченим цією іпотекою зобов`язанням, а не будь-яким іншим. При цьому в забезпечення виконання зобов`язань по кредитному договору № 0 від 20.09.2007 було передано в іпотеку інше майно, а саме квартиру АДРЕСА_2 . Із кредитних договорів № 0 від 20.09.2007 і № 0 від 26.02.2008 вбачаються окремі, тобто самостійні зобов`язання по відношення до сторін цих правочинів.

Посилання адвоката позивачки по зустрічному позову на довідку № 32/15-440-9, видану 28.01.2008 заст. начальника відділення № 440 АКІБ «УкрСиббанк» (т. 2 а.с. 74), як на доказ відсутності у відповідачів по первісному позову заборгованості і, відповідно, у позивачки по зустрічному позову зобов`язань за вищевказаними кредитними договорами, є необґрунтованим й безпідставним, адже те, що ОСОБА_1 станом на 28.01.2008 не має заборгованості по кредитах у цьому відділенні банку, жодним чином не свідчить про те, що така заборгованість відсутня по інших відділеннях цієї банківської установи. Такі твердження адвоката позивачки по зустрічному позову спростовується повідомленою АТ «УкрСиббанк» інформацією на виконання ухвали суду від 28.04.2025. (т. 2 а.с. 243) Крім того, безпосередньо рішенням суду від 20.06.2010, яке набрало законної сили, було встановлено наявність заборгованості по кредитних договорах № 0 від 20.09.2007 і № 0 від 26.02.2008 станом на 12.11.2009, а тому дана обставина не підлягає доказуванню у відповідності до положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України.

Належних та допустимих доказів того, що зобов`язання по кредитному договору № 0 від 20.09.2007 були виконані належним чином і, відповідно, було виконано рішення суду від 20.06.2010 в цій частині, матеріали справи не містять.

Відповідно, доводи адвоката відповідачів по первісному позову/позивачки та третьої особи ОСОБА_2 по зустрічному позову про припинення зобов`язань й по кредитному договору № 0 від 20.09.2007 є безпідставними, необґрунтованими й недоведеними належними й допустимими доказами.

Зважаючи на доводи представника відповідача по зустрічному позову про відсутність спору між сторонами по справі з приводу припинення зобов`язань за кредитним договором № 0 від 26.02.2008, суд зауважує, що поняття юридичного спору має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття спір про право (п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі Конвенція)). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття спору про право має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Представник відповідача по зустрічному позову обставини щодо припинення зобов`язань по кредитному договору № 0 від 26.02.2008 визнав, однак зустрічні позовні вимоги не визнав і просив відмовити в їх задоволенні в повному обсязі.

Суд зауважує, що визнання обставин справи не є тотожним визнанню позовних вимог. Згода з фактами (обставинами) не звільняє суд від обов`язку дослідити їх та надати правову оцінку.

Твердження представника відповідача по зустрічному позову про відсутність предмета спору в частині зобов`язань за кредитним договором № 0 від 26.02.2008 спростовуються процесуальною поведінкою учасників даної справи, а закриття провадження у справі в частині цих вимог призвело б до перешкоджання у доступі до правосуддя.

Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні (рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)».

Крім того, вирішуючи вимоги по зустрічному позову, судом прийнято до уваги й наступне.

Особливість спорів про захист інтересу у правовій визначеності при виконанні договірних зобов`язань полягає в тому, що позивач просить суд підтвердити (визнати) існуючий стан прав і обов`язків у договірних відносинах з іншою стороною для правової визначеності сторін договору в цих відносинах, однакового розуміння ними своїх прав та обов`язків за цим договором.

Одним зі способів захисту, який передбачений ч. 2 ст. 16 ЦК України, є визнання права.

Зобов`язання містить дві нерозривно поєднані складові - обов`язок боржника вчинити дію або утриматись від її вчинення та право кредитора вимагати виконання цього від боржника.

Виходячи з наведеного, способами захисту інтересу особи у правовій визначеності при виконанні договірних зобов`язань можуть бути: 1) визнання права позивача; 2) визнання відсутнім (припиненим) обов`язку позивача; 3) визнання відсутнім (припиненим) права вимоги відповідача.

Схожі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.10.2022 у справі № 910/14224/20).

У розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права чи інтересу та припинення дій, які порушують це право або інтерес. У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу в потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. При цьому правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

У цій справі позивачка по зустрічному позову фактично обрала спосіб захисту у вигляді визнання судом припиненими зобов`язань перед ТОВ «Кей-Колект» за кредитними договорами внаслідок, як вона вважає, їх повного виконання, проведеного належним чином, чого ТОВ «Кей-Колект» не визнає.

За таких обставин позивачці по зустрічному позову недоступні інші можливості захисту її прав, тому нею заявлено до суду вимоги про захист охоронюваного законом інтересу у правовій визначеності на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 та ст. 599 ЦК України, як превентивний спосіб захисту у правовідносинах між сторонами по справі, який має забезпечити, щоб обидві сторони могли знати свої права та обов`язки за кредитними договорами та діяти, не порушуючи їх.

З урахуванням наведеного суд вважає, що ефективним способом захисту у даній справі, зокрема, буде визнання припиненим зобов`язання.

Вищевказане узгоджується із правовим висновком, висловленим Великою Палатою Верховного Суду від 19.10.2022 у справі № 910/14224/20 та Верховним Судом, зокрема у постановах від 21.12.2022 у справі № 459/2645/21, від 22.02.2023 у справі № 127/6494/21.

Отже, враховуючи вищевикладене суд прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення зустрічного позову шляхом визнання припиненим зобов`язання по кредитному договору № 0 від 26.02.2008. Натомість з ухваленням судом 20.06.2010 рішення про стягнення боргу зобов`язання відповідачів по первісному позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 сплатити заборгованість за кредитним договором № 0 від 20.09.2007 не припинилося та триватиме до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦПК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Вищевикладене узгоджується із правовою позицією висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц.

Як вбачається із заяви про зменшення позовних вимог, позивач по первісному позову пред`явив вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних за період з 02.04.2017 до 23.02.2022.

Судом перевірено розрахунки нарахування позивачем по первісному позову інфляційних втрат та 3 % річних (т. 2 а.с. 203-203зв.) і встановлено їх невідповідність вимогам чинного законодавства, виходячи з наступного.

Як вбачається із рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 10.06.2010 у цивільній справі № 2-193/10, заборгованість по кредитному договору № 0 від 20.09.2007 в розмірі 368 402, 62 гривень було стягнуто станом на 12.11.2009.

В ході розгляду справи судом встановлено, що ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості по вищевказаному кредитному договору за період з 13.11.2009 і дотепер було сплачено 9 542, 87 гривень, а саме:

-01.03.2010 500, 00 доларів США, що еквівалентно 3 995, 00 гривень;

-27.04.2010 300, 00 доларів США, що еквівалентно 2 377, 83 гривень;

-31.05.2010 400, 00 доларів США, що еквівалентно 3 170, 04 гривень,

що підтверджується інформацією та заявами на переказ готівки, а також довідкою-розрахунком станом на 06.05.2025, наданими АТ «УкрСиббанк» і ТОВ «Кей-Колект» на виконання вимог ухвали суду від 28.04.2025. (т. 2 а.с. 243-247, т. 3 а.с. 3-3зв.)

При цьому суд зауважує, що станом на час постановлення вищевказаної ухвали докази з банку витребовувались за період з 24.07.2009, однак в ході дослідження доказів і їх оцінки під час ухвалення даного рішення судом встановлено, що заборгованість було стягнуто по кредитному договору № 0 від 20.09.2007 станом не на 24.07.2009, а станом на 12.11.2009.

Також в ході розгляду справи, приймаючи до уваги пояснення представника позивача по первісному позову/відповідача по зустрічному позову, судом встановлено, що вищевказані оплати не були враховані ТОВ «Кей-Колект» при пред`явленні позовних вимог.

Доводи представника позивача по первісному позову/відповідача по зустрічному позову про те, що вищевказані оплати могли бути зараховані банком в рахунок погашення нарахувань, здійснених після ухвалення рішення про стягнення заборгованості по кредитному договору № 0 від 20.09.2007 не заслуговують на увагу, адже по-перше: такі твердження є припущенням, а у відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; по-друге: як вбачається із рішення суду від 10.06.2010, банк, скориставшись своїм правом передбаченим ч. 2 ст. 1050 ЦК України, пред`явивши вимогу до відповідачів про дострокове погашення кредитів, згідно із ст. 611 ЦК України змінив порядок, умови і строк дії кредитних договорів і, відповідно, на час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договорів в повному обсязі, а тому у кредитора право нараховувати і стягувати відсотки за користування кредитними коштами після дати направлення вимоги про дострокове повернення кредитів припинилось. Після цього кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. Однак доказів застосування до боржників відповідальності за прострочення грошового зобов`язання до звернення ТОВ «Кей-Колект» із цим позовом до суду матеріали справи не містять. При цьому, як виснував Верховний Суд у постанові від 22.02.2023 у справі № 127/6494/21, із такими вимогами до боржника кредитор має звернутись до суду, а не самостійно здійснювати такі нарахування.

Доказів того, що мали місце й інші платежі в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору № 0 від 20.09.2007 до звернення ТОВ «Кей-Колект» до суду із первісним позовом, матеріали справи не містять.

Як вбачається із повідомлень Першого відділу ДВС у м. Вінниці № 71511, 71512 та № 71514 від 23.04.2024, в ході виконавчих проваджень № 22844596, № 52414853, № 49228765 та № 52495516 кошти із ОСОБА_1 та/або ОСОБА_2 на виконання рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 10.06.2010 по справі № 2-193-2010 стягнуті не були. (т. 1 а.с. 138-140)

Таким чином, враховуючи вищевикладене суд прийшов до висновку, що заборгованість за рішенням суду по кредитному договору № 0 від 20.09.2007 станом на час звернення до суду ТОВ «Кей-Колект» з позовом становила 358 859, 75 гривень (368 402, 62 гривень - 9 542, 87 гривень).

Так, за прострочення грошового зобов`язання за рішенням суду в частині сплати заборгованості по кредитному договору № 0 від 20.09.2007 за період з 02.04.2017 до 23.02.2022 3 % річних становлять:

-з 02.04.2017 до 31.12.2017:

358 859, 75 гривень (сума заборгованості, розмір якої впродовж вказаного періоду не змінювався) х 3%/365 х 274 дні (кількість днів прострочення) = 8 081, 72 гривень;

-за 2018 рік:

358 859, 75 гривень (сума заборгованості, розмір якої впродовж вказаного періоду не змінювався) х 3% = 10 765, 80 гривень;

-за 2019 рік:

358 859, 75 гривень (сума заборгованості, розмір якої впродовж вказаного періоду не змінювався) х 3% = 10 765, 80 гривень;

-за 2020 рік:

358 859, 75 гривень (сума заборгованості, розмір якої впродовж вказаного періоду не змінювався) х 3% = 10 765, 80 гривень;

-за 2021 рік:

358 859, 75 гривень (сума заборгованості, розмір якої впродовж вказаного періоду не змінювався) х 3% = 10 765, 80 гривень;

-з 01.01.2022 до 23.02.2022:

358 859, 75 гривень (сума заборгованості, розмір якої впродовж вказаного періоду не змінювався) х 3%/365 х 54 дні (кількість днів прострочення) = 1 592, 75 гривень,

що разом становить 52 737, 67 гривень.

Сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. З урахуванням останніх правових позицій, висловлених Верховним Судом, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, що також має місце у справі, що розглядається, інфляційна складова за певний місяць враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці (час прострочення у неповному місяці більше 15 днів - за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу; час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (15 днів) - за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується).

Таким чином, інфляційні втрати за прострочення грошового зобов`язання за рішенням суду в частині сплати заборгованості по кредитному договору № 0 від 20.09.2007 за період з 02.04.2017 до 23.02.2022 становитимуть:

-за період з 02.04.2017 до 31.12.2017:

358 859, 75 гривень (сума заборгованості, розмір якої впродовж вказаного періоду не змінювався) х (100, 9 х 101, 3 х 101, 6 х 100, 2 х 99, 9 х 102, 0 х 101, 2 х 100, 9 х 101, 0)/1009-1 = 358 859, 75 гривень х 109, 35 % = 392 413, 14 гривень - 358 859, 75 гривень = 33 553, 40 гривень;

-за 2018 рік:

358 859, 75 гривень (сума заборгованості, розмір якої впродовж вказаного періоду не змінювався) х 109, 8 % = 394 028, 00 гривень - 358 859, 75 гривень = 35 168, 26 гривень;

-за 2019 рік:

358 859, 75 гривень (сума заборгованості, розмір якої впродовж вказаного періоду не змінювався) х 104, 1 % = 373 573, 00 гривень - 358 859, 75 гривень = 14 713, 25 гривень;

-за 2020 рік:

358 859, 75 гривень (сума заборгованості, розмір якої впродовж вказаного періоду не змінювався) х 105, 0 % = 376 802, 74 гривень - 358 859, 75 гривень = 17 943, 00 гривень;

-за 2021 рік:

358 859, 75 гривень (сума заборгованості, розмір якої впродовж вказаного періоду не змінювався) х 110, 0 % = 394 745, 73 гривень - 358 859, 75 гривень = 35 885, 98 гривень;

-за період з 01.01.2022 до 23.02.2022:

358 859, 75 гривень (сума заборгованості, розмір якої впродовж вказаного періоду не змінювався) х (101, 3 х 101, 6)/1002-1 = 358 859, 75 гривень х 102, 92 % = 369 338, 45 гривень - 358 859, 75 гривень = 10 478, 70 гривень,

що разом становить 147 742, 60 гривень.

У відповідності до ч. 1 ст. 541 ЦК України солідарний обовязок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

У разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі (ч. 1 і ч. 2 ст. 543 ЦК України).

Таким чином, з відповідачів по первісному позову солідарно на користь позивача по первісному позову підлягають стягненню за прострочення виконання грошового зобов`язання за рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 10.06.2010 у цивільній справі № 2-193/10 в частині сплати заборгованості по кредитному договору № 0 від 20.09.2007 за період з 02.04.2017 до 23.02.2022 інфляційні втрати в сумі 147 742, 60 гривень та 3 % річних в сумі 52 737, 67 гривень, що разом становить 200 480, 27 гривень.

Водночас судом встановлено, що в ході примусового виконання заочного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26.07.2024 у цій справі, яке було скасоване ухвалою від 24.12.2024, з ОСОБА_2 було стягнуто 12 612, 79 гривень (442 110, 79 гривень 429 498, 00 гривень) на користь ТОВ «Кей-Колект» в рахунок погашення боргу, що вбачається з виконавчих листів, повернутих до суду приватним виконавцем виконавчого округу Вінницької області Тимощуком В.В. із постановами про закінчення виконавчих проваджень № 75978641, № 75983268 і № 75981253 від 04.02.2025. (т. 2 а.с. 134-142)

Зменшуючи 05.03.2025 позовні вимоги, позивачем по первісному позову вищевказані обставини не були ні повідомлені, ні враховані.

Суд вважає, що стягнення із відповідачів по первісному позову визначеної судом суми інфляційних втрат та 3 % річних без врахування отриманих ТОВ «Кей-Колект» вищевказаних грошових коштів в сумі 12 612, 79 гривень, не можна вважати обґрунтованим і справедливим.

Суд враховує, що одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість одна з основних засад права є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Тому, виходячи із принципів розумності та справедливості при даних обставинах, 12 612, 79 гривень підлягають зарахуванню в рахунок зобов`язання по сплаті інфляційних втрат та 3 % річних за даним судовим рішенням.

Судом прийнято до уваги, що «ефективний засіб правового захисту» у розумінні ст. 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, що не відповідає розглядуваній міжнародній нормі. Тобто під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект без необхідності повторного звернення до суду.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, основні засади цивільного судочинства, а також ст. 16 ЦК України, згідно з якою суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав:

-позивача по первісному позову шляхом солідарного стягнення на його користь з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за прострочення виконання грошового зобов`язання за рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 10.06.2010 у цивільній справі № 2-193/10 в частині сплати заборгованості по кредитному договору № 0 від 20.09.2007 за період з 02.04.2017 до 23.02.2022 інфляційних втрат та 3 % річних в сумі 187 867, 48 гривень (147 742, 60 гривень + 52 737, 67 гривень - 12 612, 79 гривень);

-позивачки по зустрічному позову шляхом визнання припиненим зобов`язання за кредитним договором № 0 від 26.02.2008.

У задоволенні решти позовних вимог, а саме:

-первісних позовних вимог в частині солідарного стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кей-Колект» за прострочення виконання грошового зобов`язання за рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 10.06.2010 у цивільній справі № 2-193/10 в частині сплати заборгованості по кредитному договору № 0 від 20.09.2007 за період з 02.04.2017 до 23.02.2022 інфляційних втрат та 3 % річних в сумі 44 949, 95 гривень, а також

-зустрічних позовних вимог в частині визнання припиненим зобов`язання за кредитним договором № 0 від 20.09.2007,

слід відмовити, оскільки такі вимоги, враховуючи вищевикладене, є необґрунтованими і недоведеними належними, допустимими та достовірними доказами в розумінні ст.ст. 77-79 ЦПК України, які б були достатніми, в розумінні ст. 80 ЦПК України, для задоволення позову в повному обсязі.

Суд прийшов до висновку, що у такий спосіб суд зможе забезпечити ефективний засіб правового регулювання, який виключить невизначеність сторін у спірних правовідносинах.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд прийшов до наступного висновку.

Судом встановлено сплату позивачем по первісному позову при зверненні до суду судового збору в сумі 7 465, 23 гривень, що підтверджується платіжною інструкцією № 1447 від 28.12.2023, а також позивачкою по зустрічному позову 2 422, 40 гривень, що підтверджується квитанціями від 20.01.2025. (т. 1 а.с. 9, т. 2 а.с. 106-107) Крім того відповідачем по первісному позову ОСОБА_2 при зверненні до суду із заявою про перегляд заочного рішення було сплачено судовий збір в сумі 605, 60 гривень, що підтверджується квитанцією від 30.11.2024. (т. 1 а.с. 225)

Враховуючи зменшення позивачем первісних позовних вимог, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» позивачу по первісному позову може бути повернутий судовий збір в сумі 3 972, 97 гривень за його клопотанням за ухвалою суду, в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», а судовий збір в сумі 3 492, 26 гривень підлягає розподілу між сторонами.

Суд зауважує, що солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідачів по первісному позову на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 2 817, 90 гривень пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (80, 69 %), в рівних частках з кожного - по 1 408, 95 гривень, а з позивача по первісному позову на користь відповідача ОСОБА_2 116, 94 гривень. Решту судового збору в сумі 674, 36 гривень слід залишити за позивачем по первісному позову, а в сумі 488, 66 гривень за відповідачем по первісному позову ОСОБА_2 .

Також, враховуючи положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України, приймаючи до уваги те, що вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні зустрічного позову точно визначити неможливо, оскільки даний позов носить вимоги немайнового характеру, то судові витрати розподіляються між сторонами порівну, а саме: з відповідача по зустрічному позову на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір в сумі 1 211, 20 гривень. Решту судового збору в сумі 1 211, 20 гривень слід залишити за позивачкою по зустрічному позову.

Судовий збір сплачений при зверненні до суду відповідачем по первісному позову ОСОБА_2 із заявою про зупинення виконавчого провадження в сумі 605, 60 гривень, що підтверджується квитанцією від 13.12.2024, а також позивачкою по зустрічному позову ОСОБА_7 із заявою про забезпечення позову в сумі 605, 60 гривень, що підтверджується квитанцією від 28.01.2025 (т. 2 а.с. 11, 110), слід залишити за ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , враховуючи постановлення судом ухвал про відмову в задоволенні цих заяв.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Судом встановлено, що 25.11.2024 між ОСОБА_2 та АО «Захист у криміналі», а також 25.12.2024 і 20.01.2025 між ОСОБА_1 та АО «Захист у криміналі» було укладено договори про надання правової допомоги б/н, на підставі яких адвокату Покоєвичу А.О. було видано ордери. (т. 1 а.с. 228зв.-229зв., т. 2 а.с. 75-76зв., 100-101зв.)

Згідно Єдиного реєстру адвокатів України, Покоєвич А.О. є адвокатом, здійснює адвокатську діяльність на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 1441, виданого 27.07.2018.

Згідно із ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі:

- фіксованого розміру,

- погодинної оплати.

Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суд має виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Як вбачається із умов договорів про надання правової допомоги б/н від 25.11.2024 від 25.12.2024 і від 20.01.2025, сторони цих правочинів досягли домовленості, що вартість послуг ОСОБА_1 становить 20 000, 00 гривень, а вартість послуг ОСОБА_2 40 000, 00 гривень (п. 3.1 договорів).

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 137 та ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Судом прийнято до уваги, що у разі встановлення сторонами договору про надання правової допомоги гонорару у фіксованому розмірі, як у даному випадку, надання детального опису робіт на виконання положень ч. 3 ст. 137 ЦПК України, не є необхідним, оскільки розмір гонорару, в такому випадку, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником, а отже є визначеним.

Крім цього, подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат.

Суду не надано доказів оплати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наданих АО послуг. Однак судом враховано, що такі витрати у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Фактичність витрат на правничу допомогу слід розглядати у широкому сенсі, включаючи не лише оплату таких витрат, але й виходячи власне із того, що достатньою є наявність відповідного договірного обов`язку. Отже, оскільки в даному випадку, договірний обов`язок щодо оплати наявний, то такого обов`язку достатньо для визначення витрат фактичними і такими, що підлягають компенсації відповідачам по первісному позову/позивачці та третій особі по зустрічному позову.

На вищевикладене неодноразово звертав Верховний Суд у своїх постановах. Такий же висновок також викладений у рішеннях ЄСПЛ, зокрема, у справі «Савін проти України» (заява № 34725/08), «Тебєті Мюхафізе Кемійветі та Ісрафілов проти Азербайджану» (заява № 37083/03).

Водночас, за змістом ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 і ч. 6 ст. 137 ЦПК України).

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 2 ст. 141 ЦПК України. Разом із тим, у частині 3 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч. 2 ст. 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин 4, 5, 9 статті 141 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

Матеріали справи не містять клопотання позивача по первісному позову/відповідача по зустрічному позову про зменшення витрат відповідачів по первісному позову/позивачки та третьої особи ОСОБА_2 по зустрічному позову на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, а підстави для самостійного вирішення судом питання про зменшення цих витрат, з урахуванням наведених обставин, відсутні.

Принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях ч. 5 і ч. 6 ст. 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Водночас, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Вказані положення процесуального закону дають підстави для висновку, що для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок іншої сторони має бути встановлено не тільки, що рішення ухвалене на користь сторони, яка користувалася послугами адвоката, а також що за цих обставин справи такі витрати сторони були необхідними, а розмір є розумний та виправданий.

Надання адвокатських послуг Довгалюку А.О. та ОСОБА_1 підтверджується матеріалами справи. Судом прийнято до уваги, що беручи на себе обов`язок щодо здійснення представництва інтересів клієнта в суді, адвокат бере на себе відповідальність не лише за якусь одну дію, наприклад написання процесуального документу чи виступ у суді, а бере на себе обов`язок по вчиненню комплексу дій, метою яких є забезпечення реалізації і захисту прав та інтересів клієнта. Однак суд прийшов до висновку, що зазначена адвокатом відповідачів по первісному позову/позивачки та третьої особи ОСОБА_2 по зустрічному позову сума витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000, 00 гривень ( ОСОБА_1 ) і 40 000, 00 гривень ( ОСОБА_2 ), є неспівмірною з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи, приймаючи до уваги складність цієї справи, а також наступне.

З матеріалів справи вбачається, що адвокатом відповідачів по первісному позову/позивачки та третьої особи ОСОБА_2 по зустрічному позову, зокрема на участь у засіданнях, було витрачено загалом 4 год. 32 хв. (16.12.2024 з 14 год. 10 хв. до 14 год. 40 хв. 30 хв.; 24.12.2024 з 16 год. 42 хв. до 17 год. 33 хв. 51 хв.; 16.01.2025 з 16 год. 38 хв. до 17 год. 14 хв. 36 хв.; 06.03.2025 з 12 год. 12 хв. до 12 год. 31 хв. 19 хв.; 28.04.2025 з 10 год. 15 хв. до 12 год. 01 хв. 1 год. 46 хв.; 15.07.2025 з 12 год. 28 хв. до 12 год. 43 хв. 15 хв.; 02.10.2025 з 14 год. 36 хв. до 14 год. 51 хв. 15 хв.). При цьому судом враховано, що участь у засіданнях являє собою не формальну присутність на них, а підготовку адвоката до цих засідань, витрачений час на дорогу до судових засідань та у зворотному напрямку, їх очікування та безпосередню участь у засіданнях.

Оцінка дій адвоката відповідачів по первісному позову/позивачки та третьої особи ОСОБА_2 по зустрічному позову, як то вбачається з матеріалів справи, вказує на їх невідповідність критеріям обґрунтованості, розумності та пропорційності до предмета спору у розумінні приписів ч. 3 ст. 141 ЦПК України з огляду на те, що такі дії хоч і вимагали певного обсягу юридичної і технічної роботи, однак не потребували вивчення великого обсягу фактичних даних, а обсяг і складність складених процесуальних документів не є занадто значними.

Також судом враховано поведінку сторін під час розгляду справи, дії сторін щодо досудового врегулювання спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи; значення справи для сторін; фінансовий стан сторін.

При цьому суд звертає увагу учасників справи на те, що суд не втручається у договірні відносини між АО та його клієнтами у частині визначення розміру гонорару, а лише виконує свій обов`язок щодо розподілу судових витрат.

Зважаючи на викладене вище та приймаючи до уваги те, що вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу у заявленій відповідачами по первісному позову/позивачкою та третьою особою ОСОБА_2 по зустрічному позову сумі (20 000, 00 гривень і 40 000, 00 гривень, відповідно) буде суперечити принципу розподілу таких витрат, суд, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенства права, дійшов висновку, що розмір витрат на професійну правничу допомогу, який є співмірним у відповідності до ч. 4 ст. 137 ЦПК України, відповідає критерію реальності таких витрат та розумності їхнього розміру і підлягає відшкодуванню за рахунок позивача по первісному позову/відповідача по зустрічному позову, враховуючи при цьому положення п. 3 ч. 2 і ч. 12 ст. 141 ЦПК України, становить по 3 000, 00 гривень на користь кожного із відповідачів по первісному позову/позивачки та третьої особи - ОСОБА_2 по зустрічному позову. Решту витрат на професійну правничу допомогу слід залишити за відповідачами по первісному позову/позивачкою та третьою особою ОСОБА_2 по зустрічному позову.

У відповідності до положень ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Отже, враховуючи положення ч. 10 ст. 141 ЦПК України, суд прийшов до висновку про звільнення відповідачки по первісному позову - ОСОБА_1 та відповідача по зустрічному позову від обов`язку сплачувати один одному судовий збір та звільнення ТОВ «Кей-Колект» сплачувати ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 197, 75 гривень, у зв`язку із чим остаточно з позивача по первісному позову/відповідача по зустрічному позову на користь відповідачки по первісному позову/позивачки по зустрічному позову - ОСОБА_1 підлягає стягненню різниця судових витрат, що становить 2 802, 25 гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Також враховуючи положення ч. 10 ст. 141 ЦПК України, суд прийшов до висновку про звільнення відповідача по первісному позову - ОСОБА_2 та позивача по первісному позову від обов`язку сплачувати один одному судовий збір та звільнення ТОВ «Кей-Колект» сплачувати ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1 292, 01 гривень, у зв`язку із чим остаточно з позивача по первісному позову/відповідача по зустрічному позову на користь відповідача по первісному позову/третьої особи по зустрічному позову ОСОБА_2 підлягає стягненню різниця судових витрат, що становить 1 707, 99 гривень витрат на професійну правничу допомогу.

До ухвалення рішення у справі учасники справи не повідомили суд про неможливість надання доказів, що підтверджують розмір понесених інших витрат; про причини неможливості надання таких доказів. Відповідно суд, ухвалюючи рішення у справі, не має підстав та обов`язку вирішувати питання щодо встановлення учасникам справи терміну для надання суду доказів щодо розміру понесених витрат, як і призначати засідання для вирішення питання про судові витрати, вказуючи про це у резолютивній частині рішення (п. 5 ч. 7 ст. 265 ЦПК України).

Отже, доказів понесення учасниками справи інших судових витрат суду не надано.

На підставі викладеного та керуючись Конституцією України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 3, 11, 12, 15, 16, 509, 512, 524, 526, 528, 541, 543, 575, 589, 593, 598-611, 625 ЦК України, Законом України «Про іпотеку», ст.ст. 2, 4, 6, 10-13, 18, 43, 76-83, 89, 133, 141, 229, 258, 259, 263-266, 273, 354, 355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Первісний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» за прострочення виконання грошового зобов`язання за рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 10.06.2010 у цивільній справі № 2-193/10 в частині сплати заборгованості по кредитному договору № 0 від 20.09.2007 за період з 02.04.2017 до 23.02.2022 інфляційні втрати та 3 % річних в сумі 187 867, 48 гривень.

У задоволенні решти первісних позовних вимог відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати припиненим зобов`язання за кредитним договором № 0 від 26.02.2008.

У задоволенні решти зустрічних позовних вимог відмовити.

Судовий збір в сумі 3 972, 97 гривень може бути повернутий Товариству з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» за його клопотанням за ухвалою суду, в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір».

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2 802, 25 гривень.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1 707, 99 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект»: 4; місцезнаходження: м. Київ, вул. Менделєєва, 12, офіс 94/1.

ОСОБА_1 : ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ; останнє відоме місце проживання/перебування: АДРЕСА_3 .

ОСОБА_2 : ІНФОРМАЦІЯ_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ; місце проживання зареєстроване у встановленому законом порядку: АДРЕСА_4 .

Рішення суду складено 05.03.2026.

Суддя