Провадження № 22-ц/811/77/26 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

Головуючого судді: Савуляка Р.В.

суддів: Мікуш Ю.Р., Шандри М.М.

секретаря: Заяць Я.І.

з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 грудня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 за участю заінтересованої особи ОСОБА_3 , про видачу обмежувального припису,-

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2025 року ОСОБА_1 звернулась в суд з заявою про видачу обмежувального пипису.

В обгрунтування заявлених вимог покликалась на те, що вона проживає за адресою: АДРЕСА_1 . З нею також проживає її чоловік, ОСОБА_3 , та спільні діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та повнолітня

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Чоловік заявниці, ОСОБА_3 регулярно вчиняє щодо неї домашнє насильство протягом тривалого часу, свідками чого часто стають їх діти. Чоловік регулярно зловживає алкогольними напоями, внаслідок чого поводиться агресивно, неадекватно та

підвищує голос, ображає її, принижує честь та гідність, використовуючи нецензурні висловлювання.

Також наголошувала, що неодноразово чоловік погрожував їй фізичною розправою, зокрема словами, «підеш на цвинтар до свого тата» і т.д. Такі погрози викликають у неї сильний страх за власне життя та здоров?я, а також відчуває постійний стрес.

Крім психологічного тиску, ОСОБА_3 неодноразово застосовував до дружини фізичне насильство: штовхав, копав, бив по обличчю, залишаючи синці, погрожував ножем.

Зазначала, що ОСОБА_3 неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні у Львівській обласній клінічній психіатричній лікарні з приводу діагнозу гострий поліморфний психотичний розлад з симптомами шизофренії. Після проходження лікування він вживав алкоголь майже щодня та відмовлявся приймати підтримуюче лікування, і через деякий час його стан погіршувався, поведінка ставала агресивною та загрозливою. Останній раз він проходив лікування з 02 липня 2025 року по 18 липня 2025 року.

Покликалась на те, що відносно ОСОБА_3 винесено кільки термінових заборонних приписів: серія АА № 612426 від 02 липня 2025 року, серія АА № 428406 від 14 квітня 2024 року, серія АА №610347 від 16 лютого 2025 року.

Також, ОСОБА_3 визнали винним вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1, 2, ч. 3 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення у справі № 466/447/25 від 16 січня 2025 року, №466/6654/23 від 28 червня 2023 року, № 466/7238/23 від 13 липня 2023 року, № 466/4501/24 від 25 квітня 2024 року, № 466/6887/24 від 27 червня 2024 року.

Окрім цього, вироком Шевченківського районного суду м.

Львова від 19 лютого 2025 року ОСОБА_3 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 26-1 КК України.

Вважала, що поведінка чоловіка становить реальну небезпеку для її життя, здоров?я та безпеки дітей.

З врахуванням зазначених обставин, просила видати обмежувальний припис строком на шість місяців, яким вжити такі заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_3 та покласти на нього наступні обов`язки:

1. Заборонити ОСОБА_3 перебувати в місці спільного проживання з постраждалими особами, ОСОБА_1 , а також ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та повнолітня ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . за адресою: АДРЕСА_1 ..

2. Заборонити ОСОБА_3 наближатися на відстань менше 300 м до місця проживання постраждалих осіб, ОСОБА_1 , а також ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ., за адресою: АДРЕСА_1 ..

3. Заборонити ОСОБА_3 вести листування, телефонні переговори з постраждалими особами, ОСОБА_1 , а також ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 контактувати з ними через інші засоби зв?язку особисто і через третіх осіб.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 12 грудня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 за участю заінтересованої особи ОСОБА_3 , про видачу обмежувального пипису відмовлено.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 грудня 2025 року оскаржила ОСОБА_1 ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі покликається на те, що вироком Шевченківсього районного суду від 19 лютого 2025 року зобов`язано ОСОБА_3 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, однак відсутня заборона залишати місце проживання.

Неналежна правова оцінки вироку суду призвела до істотної помилки, яка безпосередньо вплинула на результат розгляду справи та позбавила заявницю ефективного та невідкладного судового захисту.

Обмежувальний припису не є заходом покарання, а є спеціальним превентивним заходом, спрямованим виключно на забезпечення безпеки постраждалої особи та запобігання повторному насильству.

Заявниця продовжує страждати від насильницьких дій, які вичиняються ОСОБА_3 , що полягає в ображанні нецензурною лайкою та погрозах фізичною розправою.

Крім того, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, ОСОБА_3 розбив скло у вхідних дверях, бігав з ножем та поводився неадекватно, що стало підставою для його госпіталізації до медичного закладу на тиждень, що свідчить про те, що він є небезпечним для оточуючих та потребує лікування.

Триваючий характер домашнього насильства призвело про постійного перебування заявниці у страху та стресі, що свідчить про неможливість спільного проживання з ОСОБА_3 .

Невжиття своєчасних обмежувальних заходів щодо кривдника може призвести в подальшому до завдання шкоди здоров`ю заявниці.

Просить рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 грудня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити вимоги заяви повністю.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що відповідно до ст.360 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

В судове засідання призначене на 26 лютого 2026 року ОСОБА_3 не з`явився, судова повістка повернулася з відміткою «адресат відсутній».

За змістом пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України відмітка про відсутність особи за адресою місця проживання вважається врученням судової повістки цій особі.

Тож, наведена норма права дає підстави вважати, що врученою судова повістка вважається в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, що узгоджується з висновками, викладеними в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17, від 12 лютого 2019 року у справі № 906/142/18 та постановах Верховного Суду від 27 лютого 2020 року у справі №814/1469/17, від 01 квітня 2021 року у справі № 826/20408/14, від 09 липня 2020 року у справі № 751/4890/19), від 10 листопада 2021 року у справі № 756/2137/20.

З наведеного можна зробити висновок, що ОСОБА_3 відповідно до процесуального закону вважається належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи судом апеляційної інстанції, та його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України (неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, час знаходження справи на розгляді апеляційного суду, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому її розгляді, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом та матеріалами справи встановлено, що заявниця ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Разом з нею проживає її чоловік ОСОБА_3 , неповнолітній син ОСОБА_4 та повнолітня донька ОСОБА_5 .

На підтвердження своєї заяви ОСОБА_1 подала медичні документи стосовно ОСОБА_3 , з яких вбачається, що останній має психічні розлади на грунті зловживання алкоголю, а також заборонні приписи стосовно ОСОБА_3 , видані ВП №1 ЛРУП №1 ГУНП у Л/о.

Зі змісту вироку Шевченківського районного суду м.Львова від 19 листопада 2025 р. у кримінальному провадженні №0001857 про обвинувачення ОСОБА_3 за ст.126-1 КК України вбачається, що останній перебуває на обліку у КНП ЛОР «Львівський обласний психоневрологічний диспансер», має шизоактивні розлади особистості.

Вироком суду ОСОБА_3 обране покарання у виді пробаційного нагляду строком на 1 рік та зобов`язано, зокрема, без дозволу органу пробації не залишати місце проживання, що виключає, на думку суду, застосування обмежувального припису. У даному випадку орган пробації може ставити питання про невиконання обов`язків, застосованих вироком суду та зміну виду покарання.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції вважав вимоги ОСОБА_1 недоведеними та такими, що до задоволення не підлягають, оскільки інших письмових доказів вчинення ОСОБА_3 щодо заявниці домашнього насильства нею не подано. Донька ОСОБА_1 - ОСОБА_5 не зверталась щодо застосування обмежувального припису стосовно свого батька.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Протидія насильству в сім`ї є одним із важливих напрямів суспільного розвитку. Вона розглядається не лише як соціальна проблема, а, насамперед, як проблема захисту прав людини. При здійсненні насильства у сім`ї відбувається порушення прав і свобод конкретної людини, що вимагає втручання з боку держави і суспільства.

Невжиття своєчасних обмежувальних заходів стосовно кривдника може призвести, в подальшому, до завдання шкоди здоров`ю потерпілої від насильства у сім`ї особи.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини у цій сфері, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон).

Пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону передбачено, що домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить, зокрема, обмежувальний припис стосовно кривдника.

Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18(провадження № 61-19328св18), від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18 (провадження № 61-49077св18), від 02 листопада 2020 року у справі № 336/3551/18-ц (провадження № 61-1693св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 766/13927/20-ц (провадження № 61-17471св20).

У постанові Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі №127/9600/22 вказано, що: «…обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях…».

Систематичність визначається, виходячи з кількісного показника порушення правил співжиття протягом необмеженого проміжку часу. При цьому суттєвим є саме факт повторного вчинення одного й того самого правопорушення, що свідчить про те, що застосовані заходи впливу є безрезультатними (постанова Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі №161/16344/20).

За правилами статей 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що у кожному конкретному випадку суди мають враховувати фактичні обставини справи та письмові докази, а заявник має довести факт вчинення фізичного та психологічного насильства відповідно до Закону.

Докази, що додаються до заяви про видачу обмежувального припису, мають стосуватися місця вчинення домашнього насильства, ризиків безпеки постраждалої особи, вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи, тобто докази мають стосуватись обґрунтованих побоювань з приводу того, що особа (кривдник) здатний вдатися до небезпечних проявів домашнього насильства у будь-якому його вигляді психологічному, фізичному, економічному, тощо. Це можуть бути докази застосування психологічного насильства, приниження гідності, жорстокого поводження з боку заінтересованої особи до заявника, катування, нелюдського поводження, що передбачає спричинення сильних фізичних та душевних страждань, тривалість та системність протиправної поведінки кривдника та докази того, що останній не усвідомлює серйозності негативних наслідків своїх дій, продовжує агресивні дії у відношенні до заявника, не бажає змінювати свою поведінку, а тому існує ризик продовження кривдником таких дій, а отже і необхідність застосування обмежувального припису є обґрунтованими.

Як докази до заяви можуть додаватися, зокрема, протокол про адміністративне правопорушення, складений уповноваженою особою органів Національної поліції; терміновий заборонювальний припис стосовно кривдника, винесений працівником уповноваженого підрозділу поліції; обмежувальний припис, винесений судом у кримінальному провадженні; інші документи, які засвідчують факт насильства; витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

У справі, яка переглядається, на підтвердження своїх вимог заявниця надала суду, зокрема, термінові заборонні приписи: серія АА № 612426 від 02 липня 2025 року, серія АА № 428406 від 14 квітня 2024 року, серія АА №610347 від 16 лютого 2025 року.

Із долучених до матеріалів справи копій термінових заборонних приписів стосовно кривдника ОСОБА_3 вбачається, що у зв`язку зі скоєнням ним домашнього насильства відносно нього застосовувалися заходи термінового заборонного припису строком на 5 та 9 діб, яким кривдника зобов`язано залишити місце проживання (перебування) постраждалої особи; заборонено на вхід та перебування в місці проживання (перебування) постраждалої особи; заборонено в будь який спосіб контактувати з постраждалою особою.

Окрім цього, як зазначено в апеляційній скарзі та підтверджується відомостями Єдиного державного реєстру судових рішень, ОСОБА_3 визнано винним вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1, 2, ч. 3 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення у справах №466/447/25 від 16 січня 2025 року, №466/6654/23 від 28 червня 2023 року, №466/7238/23 від 13 липня 2023 року, №: 466/4501/24 від 25 квітня 2024 року, №466/6887/24 від 27 червня 2024 року.

Вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 19 лютого 2025 року у справі № 466/1344/24 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.126-1 КК України та призначено йому покарання у виді пробаційного нагляду строком на 1 (один) рік. Суд погодився зі стороною обвинувачення у тому, що обвинувачений в осудному стані, умисно, вчинив кримінальне правопорушення, яке правильно кваліфіковано прокурором за ст. 126-1 КК України, як домашнє насильство, тобто умисне систематичне вчинення психологічного насильства щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах, що призводить до психологічних страждань потерпілої особи. І у вчиненні цього правопорушення винен саме ОСОБА_3 .

На підтвердження своє заяви ОСОБА_1 також подала медичні документи стосовно ОСОБА_3 , з яких вбачається, що останній має психічні розлади на грунті зловживання алкоголю.

З Епікризу виписного від 17 липня 2025 року (а.с. 19-20) вбачається, що лікарями львівської обласної психіатричної лікарні неодноразово було встановлено, що ОСОБА_3 чує наказові голоси, робив неодноразові суїцидальні спроби, вживає алкоголь майже щоденно, погрожує дружині та дітям «всіх порізати і собі зробити смерть», бігав за дитиною з палкою, приставляв дружині ніж до горла.

У Акті дослідження стану здоров`я призовника від 16 березня 2023 р. (а.с.- 16)

зазначено «Лікувався стаціонарно в КЗ ЛОКПЛ з 28лютого по 31 березня 2017 р.

діагноз: Гострий полімфорний психотичний розлад з симптомами шизофренії.Суїцидальна спроба.»

Колегія суддів, аналізуючи матеріали справи вважає, що заявниця, звернувшись до суду, мала на меті вжити заходи попередження вірогідного продовження чи повторення вчинення насильства з боку ОСОБА_3 , запобігти настанню тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також шкоди для себе та своїх дітей, а тому видача такого припису направлена на забезпечення першочергової безпеки заявниці та її дітей.

Водночас, апеляційний суд звертає увагу на те, що обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.

Тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосування такого заходу суд, на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства, має оцінити пропорційність втручання у права і свободи особи, враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 28 квітня 2020 року у справі № 754/11171/19 (провадження № 61-21971св19).

Відповідно до частини першої статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Саме на захист людини, її життя і здоров`я, недоторканості та безпеки спрямоване обґрунтоване застосування обмежувального припису. У свою чергу, згідно із частиною четвертою статті 13 Конституції України держава взяла на себе зобов`язання забезпечувати захист прав усіх суб`єктів права власності. Однак частина перша статті 63 Конституції України передбачає, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Відповідно, враховуючи, що найвища соціальна цінність, закріплена у статті 3 Конституції України, переважає над конституційним правом особи, передбаченим частиною четвертою статті 13 Конституції України, що відповідає загальному інтересу суспільства, допускається обмеження останнього на користь першого в межах правил, встановлених законом.

ОСОБА_1 ,разом з дітьми ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , як жертви домашнього насильства, з урахуванням та оцінкою наявних ризиків потребують захисту у порядку, передбаченому Законом, оскільки ігнорування заінтересованою особою застосованих працівниками поліції та судом до нього заходів впливу, повторюваність вчинення ним протиправних дій щодо заявниці, дають підстави вважати вірогідним продовження чи повторне вчинення кривдником до заявниці психологічного та фізичного насильства.

При цьому, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, що вироком суду ОСОБА_3 обране покарання у виді пробаційного нагляду строком на 1 рік та зобов`язано, зокрема, без дозволу органу пробації не залишати місце проживання, що виключає, на думку суду першої інстанції, застосування обмежувального припису, оскільки вирішуючи питання про застосування обмежувального припису відповідно до Закону, пріоритет надається безпеці постраждалої особи.

Вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 19 лютого 2025 року у справі № 466/1344/24, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини другої статті 59-1 Кримінального кодексу України зобов`язано засудженого ОСОБА_3 :

- періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи ;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Заходи пробаційного нагляду, покладені на засудженого вироком суду, за своїм змістом є вужчими, ніж заходи обмежувального припису, і не унеможливлюють ризики повторного вчинення домашнього насильства. Відсутність у вироку заборони на спільне проживання чи наближення до потерпілої робить її захист неефективним у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

З урахуванням вищевикладених норм матеріального та процесуального права, наданих заявницею доказів, колегія суддів приходить до висновку, що матеріалами справи доведено наявність обставин, які, відповідно до положень Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству», дають підстави для задоволення заяви про видачу обмежувального припису на строк 6 місяців.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку, у зв`язку з чим оскаржуване рішення підлягає скасуванню, а заява ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису щодо ОСОБА_3 задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 грудня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Видати обмежувальний припис строком на шість місяців, яким вжити такі заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_3 та покласти на нього наступні обов`язки:

-заборонити ОСОБА_3 перебувати в місці спільного проживання з постраждалими особами: ОСОБА_1 . ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 ;

-заборонити ОСОБА_3 наближатися на відстань менше 300 метрівдо місця проживання постраждалих осіб: ОСОБА_1 . ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 ;

-заборонити ОСОБА_3 вести листування, телефонні переговори з постраждалими особами: ОСОБА_1 . ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 06 березня 2026 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Шандра М.М.