Миколаївський районний суд Миколаївської області
Справа № 945/1372/24
Провадження № 2/945/259/26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

13 лютого 2026 року

Миколаївський районний суд Миколаївської області в складі головуючого судді Шаронової Н.О., за участю: секретаря судового засідання Карабут В.В.; позивача ОСОБА_1 ; третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 , розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 , про визнання права власності за набувальною давністю, -

встановив:

10 червня 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Миколаївського районного суду Миколаївської області з позовною заявою до Веснянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області про визнання права власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1 .

У позовній заяві позивач ОСОБА_1 посилалася на те, що з 2005 року вона разом зі своїм сином ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживають за адресою: АДРЕСА_1 . За вказаною вище адресою проживали також мати позивача - ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , і брат позивача - ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Позивач ОСОБА_1 вважала, що власником квартири АДРЕСА_1 , була її матір; після смерті матері та брата позивач залишилася проживати у квартирі, де проживає і зараз; утримує житло, сплачує комунальні послуги. Позивач ОСОБА_1 вказувала на те, що вона відкрито та безперервно володіє спірним нерухомим майном і використовує його для власних потреб 19 років, у зв`язку з чим вважає, що існують законні підстави визнання за нею права власності за набувальною давністю на це спірне нерухоме майно.

Оскільки позовна заява не відповідала вимогам п. п. 3), 4), 5), 8) ч. 3 ст. 175, ч. 4 ст. 177 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), ухвалою суду від 21 червня 2024 року позовну заяву залишено без руху, та позивачу надано десятидений строк для усунення недоліків, який рахувався з дня отримання позивачем копії вказаної ухвали.

11 липня 2024 року, на виконання ухвали суду від 21 червня 2024 року про залишення позовної заяви без руху, позивач ОСОБА_1 подала до Миколаївського районного суду Миколаївської області новий текст позовної заяви, у якому пред`явила вимоги до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , ОСОБА_5 .

У новому тексті позовної заяви позивач вказував на те, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на квартиру АДРЕСА_1 , ні за ким не зареєстровано.

При цьому, під час підготовки позовної заяви про визнання права власності за набувальною давністю, у новій редакції, позивач випадково знайшов серед старих документів, свідоцтво про право власності на житло від 20 вересня 1996 року, зі змісту якого слідує, що спірна квартира на праві спільної сумісної власності належить: ОСОБА_3 ; ОСОБА_4 ; ОСОБА_9 ; ОСОБА_5 .

Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 15 липня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 (далі - позивач) до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , ОСОБА_5 (далі - відповідачі), про визнання права власності за набувальною давністю. Постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження та призначити у справі підготовче судове засідання. До участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучено ОСОБА_2 .

15 липня 2024 року, з метою вирішення питання подальшого розгляду цивільної справи № 945/1372/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 , про визнання права власності за набувальною давністю, щодо з`ясування даних щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідачів, відповідно до вимог ч. 6 ст. 187 ЦПК України, Миколаївський районний суд Миколаївської області направив запити до Веснянської сільської ТГ.

Відповідно до повідомлень Веснянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області від 15 липня 2024 року, що надійшли на електронну адресу суду 23 липня 2024 року, які надані на запити суду від 15 липня 2024 року, відповідачі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , і ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до повідомлення Веснянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області від 15 липня 2024 року, що надійшло на електронну адресу суду 23 липня 2024 року, яке надано на запит суду від 15 липня 2024 року, відповідач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до повідомлення Веснянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області від 15 липня 2024 року, що надійшло на електронну адресу суду 23 липня 2024 року, яке надано на запит суду від 15 липня 2024 року, відповідач ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , помер ІНФОРМАЦІЯ_8 . Актовий запис № 248 від 22 липня 2020 року, складений Миколаївським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса).

Згідно з Повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть № 5 від 01 серпня 2024 року, наданим на запит суду від 30 липня 2024 року, що надійшов на адресу суду 05 серпня 2024 року, ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , помер ІНФОРМАЦІЯ_8 . Актовий запис № 248 від 22 липня 2020 року, складений Миколаївським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса).

14 серпня 2024 року судом направлено запит до: Комунального підприємства Миколаївського міжміського Бюро технічної інвентаризації про надання відомостей щодо власників майна за адресою: АДРЕСА_3 ; Веснянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області про надання відомостей щодо фактичного проживання на території сільської ради: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_5 .

14 серпня 2024 року судом також направлено запит до Четвертої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області про надання витягу (інформаційної довідки) зі Спадкового реєстру про наявність спадкової справи після смерті ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_8

Відповідно до повідомлень Веснянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області від 14 серпня 2024 року, що надійшли на електронну адресу суду 20 серпня 2024 року, які надані на запити суду від 14 серпня 2024 року, відповідачі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , і ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 , і фактично проживають за адресою своєї реєстрації.

Відповідно до повідомлення Веснянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області від 14 серпня 2024 року, що надійшло на електронну адресу суду 20 серпня 2024 року, яке надано на запит суду від 14 серпня 2024 року, відповідач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 . Інформацією про фактичне місце проживання ОСОБА_4 сільська рада не володіє.

20 серпня 2024 року на адресу Миколаївського районного суду Миколаївської області від Четвертої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області, на запит суду від 14 серпня 2024 року, надійшла Інформаційна довідка зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 78058346 від 20 серпня 2024 року про відсутність інформації у Спадковому реєстрі щодо спадкової справи після смерті ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_8 .

24 жовтня 2024 року позивач додав до матеріалів справи додаткові докази, а саме - копії довідок № № 314, 315 від 20 серпня 2024 року Кривобалківсько - Петрівського старостинського округу Веснянської сільської ради про реєстрацію та фактичне місце проживання позивача, а також копію Типового договору про надання послуг з поводження з побутовими відходами від 01 березня 2021 року, укладеного між ФОП ОСОБА_10 в особі керівника ОСОБА_10 , з однієї сторони, і ОСОБА_11 , з другої сторони, копії яких 01 жовтня 2024 року позивач направив іншим учасникам справи.

24 жовтня 2024 року позивач подав до Миколаївського районного суду Миколаївської області клопотання про виклик свідка ОСОБА_12 , який, на думку позивача, може дати свідчення по суті справи.

Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 30 вересня 2025 року постановлено:

закрити провадження у цивільній справі № 945/1372/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 . про визнання права власності за набувальною давністю, в частині вимог до відповідача ОСОБА_9 ;

закрити підготовче провадження у цивільній справі № 945/1372/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 . про визнання права власності за набувальною давністю, та призначити справу до судового розгляду по суті;

задовольнити клопотання позивача ОСОБА_1 про виклик у судове засідання свідка ОСОБА_12 , у судове засідання викликано свідка ОСОБА_12 .

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила їх задовольнити, зазначила, що має на меті оформити за собою право власності на спірну квартиру; інших господарів окрім позивача немає; у квартирі позивач проживає більше двадцяти років; у квартирі прописані її син і внук. Зокрема, у судовому засіданні позивач відмовився від допиту, раніше заявленого свідка ОСОБА_12 .

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_13 01 лютого 2026 року сформувала в системі «Електронний суд» до Миколаївського районного суду Миколаївської області заяву про розгляд справи без її участі.

Відповідач ОСОБА_3 , належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, у судове засідання не з`явилася.

Відповідач ОСОБА_4 , належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, у судове засідання не з`явився.

Відповідач ОСОБА_5 , належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, у судове засідання не з`явився.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 у судовому засіданні надав пояснення щодо позову, які є ідентичними за змістом, позовній заяві та поясненням позивача, що надані у судовому засіданні.

Відповідно до положень ст. 280 ЦПК України суд постановив ухвалу про розгляд справи в заочному порядку, на підставі наявних у справі доказів.

Суд заслухав у судовому засіданні 03 лютого 2026 року позивача ОСОБА_1 , а також третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 , дослідив матеріали справи та встановив таке:

Відповідно до ст. 12 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільне судочинство, здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 ; з квітня 2004 року проживає за адресою: АДРЕСА_3 та має такий склад сім`ї: син - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований та проживає з 26 грудня 2005 року; онук ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , зареєстрований та проживає з 08 серпня 2023 року.

Вказані відомості підтверджуються копіями довідок № № 314, 315 від 20 серпня 2024 року Кривобалківсько - Петрівського старостинського округу Веснянської сільської ради про реєстрацію та фактичне місце проживання позивача, що додані позивачем до матеріалів справи 24 жовтня 2024 року.

Зокрема, в матеріалах справи міститься копія довідки Кривобалківсько - Петрівського старостинського округу Веснянської сільської ради № 291 від 27 грудня 2023 року, згідно з якою, позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 ; з квітня 2004 року проживає за адресою: АДРЕСА_3 та має такий склад сім`ї: мати - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , з 12 липня 2002 року була зареєстрована та проживала до 26 липня 2017 року (день смерті); брат - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_12 , з 12 липня 2002 року був зареєстрований та проживав до ІНФОРМАЦІЯ_13 (день смерті).

З копії Свідоцтва про право власності на житло від 19 вересня 1996 року № 12/50 слідує, що квартира АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності належитю: ОСОБА_3 ; ОСОБА_4 ; ОСОБА_9 ; ОСОБА_5 .

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно з положеннями ч. ч. 1 - 3 ст. 335 ЦК України безхазяйною є річ, яка не має власника або власник якої невідомий.

Безхазяйні нерухомі речі беруться на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вони розміщені. Про взяття безхазяйної нерухомої речі на облік робиться оголошення у друкованих медіа.

Після спливу одного року з дня взяття на облік безхазяйної нерухомої речі вона за заявою органу, уповноваженого управляти майном відповідної територіальної громади, може бути передана за рішенням суду у комунальну власність.

Безхазяйні рухомі речі можуть набуватися у власність за набувальною давністю, крім випадків, встановлених статтями 336, 338, 341 і 343 цього Кодексу.

Згідно з положеннями абз. 1, 3 ч. 1, ч. 2 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.

За змістом ст. 344 ЦК України при набувальній давності тягар доказування лягає на позивача.

У постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 07 лютого 2014 року № 5 роз`яснено, що набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю здійснюється за умови, що річ, яка опинилася у володінні особи, є об`єктивно чужою, володілець суб`єктивно вважає майно своїм, володілець майна має бути добросовісним набувачем, володіння здійснюється протягом усього строку відкрито та продовжувалось безперервно, строк такого володіння нерухомим майном складає 10 років.

Володіння має бути добросовісним, тобто володілець не повинен знати і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, а також обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Позов про право власності за давністю володіння не може пред`явити законний володілець або особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є її власником (постанова Верховного суду від 19 вересня 2018 року, справа № 296/6949/17).

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння.

За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27 вересня 2018 року, у справі № 571/1099/16-ц, і у постанові від 31 жовтня 2018 року, у справі № 683/2047/16-ц.

З наведеного вище можна зробити висновок, що встановлюючи, чи є володіння добросовісним, насамперед слід встановити, що володілець не знав і не міг знати про те, що володіє чужою річчю, тобто обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна та, окрім цього, застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю.

У разі якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння, а сторона посилається на строк набувальної давності, слід визнати, що стороною вибрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли (така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17).

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий).

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б із ним власник.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Для нерухомого майна тривалість володіння становить десять років.

Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Водночас володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18), від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18).

Крім того, враховуючи частини першу та третю статті 1277 ЦК України, слід дійти висновку, що в разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням, у встановленому вказаною статтею порядку.

З огляду на викладене за набувальною давністю може бути визнане право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 26 травня 2021 року у справі № 214/3083/18.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 2004 року проживає і користується спірним нерухомим майном, яке на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 19 вересня 1996 року № 12/50, на праві спільної сумісної власності належить відповідачам: ОСОБА_3 ; ОСОБА_4 ; ОСОБА_5 .

Також у спірній квартирі були зареєстровані та проживали мати позивача - ОСОБА_7 , з 12 липня 2002 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 (день смерті), і брат позивача - ОСОБА_8 , з 12 липня 2002 року до ІНФОРМАЦІЯ_13 (день смерті).

Про належність спірної квартири іншим володільцям позивачеві відомо достеменно.

При цьому, тривалий час проживання, відкритість володіння, за обставинами справи не є безумовною підставою для задоволення позовних вимог з підстав, передбачених ст. 344 ЦК України, оскільки відсутні всі передбачені цією нормою закону умови у їх сукупності для визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно, за набувальною давністю.

Ураховуючи, що позивачу достеменно відомо, що власниками спірного майна є відповідачі, визнання за позивачем права власності на спірну квартиру за набувальною давністю є таким, що суперечить вимогам чинного законодавства.

Доводи позивача про те, що він доглядає за квартирою, сплачує комунальні послуги, підтримує житло у належному стані більше 20 років самі по собі не є підставою для виникнення у позивача права власності за набувальною давністю.

Тому суд не вбачає фактичних та правових підстав для задоволення позову.

Виходячи з викладеного вище, суд вважає, що позивач не довів обставин набуття права власності на спірну квартиру за набувальною давністю.

З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 141 суд відносить судові витрати понесені позивачем та документально підтверджені на його рахунок.

Керуючись ст. ст. 12, 13, ч. 1 ст. 81, ч. 1 ст. 141, ст. ст. 258, 259, 264, 265, 280 - 282 ЦПК України, -

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 , про визнання права власності за набувальною давністю, - відмовити.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 273 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з положеннями ст. 284 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Відповідно до ст. 289 ЦПК України заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Згідно з положеннями ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції - Миколаївського апеляційного суду.

Суддя Н. О. Шаронова