Провадження №22-ц/812/513/26
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 березня 2026 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання: Лівшенком О.С.,

за участі: позивачки ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №485/1368/25 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана її представником - адвокатом Вяловою Іриною Михайлівною, на рішення, яке постановив Снігурівський районний суд Миколаївської області під головуванням судді Квєтка Іванни Анатоліївни у приміщенні цього суду 05 грудня 2025 року, повне рішення складено того ж дня, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості з орендної плати, розірвання договорів оренди землі, скасування державної реєстрації та повернення земельних ділянок,

у с т а н о в и в :

У липні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості з орендної плати, розірвання договорів оренди землі, скасування державної реєстрації та повернення земельних ділянок.

Позов обґрунтувала тим, що позивачка є власником земельних ділянок площею 4,4360 га та 6,6715 га з кадастровими номерами, відповідно, :36:000:0037 та :36:000:0004, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташовані в межах території Широківської сільської ради (колишньої Червонодолинської сільської ради) Миколаївської області, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 10 серпня 2017 року, виданого Снігурівською державною нотаріальною конторою за реєстровими номерами 692 та 691 відповідно. 08 жовтня 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договори оренди вказаних земельних ділянок строком на 10 років, які зареєстровані у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 10 жовтня 2019 року, номер запису про інше речове право: 33684650 та 33685060 відповідно. За умовами договорів орендна плата вноситься в грошовій формі. Розмір річної орендної плати за земельну ділянку з кадастровим номером :36:000:0037 площею 4,4360 га за 2020 рік складає фіксовану суму 13308 грн за рік та в подальшому сплачується в розмірі 3300 грн за 1 га і переглядається сторонами раз на рік, але не може бути меншим за попередньо встановлений. Розмір річної орендної плати за земельну ділянку за кадастровим номером :36:000:0004 площею 6,6715 га за 2020 рік складає фіксовану суму 19845 грн за рік та в подальшому сплачується в розмірі 3300 грн за 1 га і переглядається сторонами раз на рік, але не може бути меншим за попередньо встановлений. Між тим орендар ОСОБА_2 в порушення умов вказаних договорів орендну плату за 2023 рік здійснив не у повному розмірі - сплатив 15000 грн замість 36663 грн., тому заборгованість по вказаним договорам оренди за 2023 рік складає 21663 грн., а також не сплатив орендну плату за 2024 рік у розмірі 36663 грн. Такі порушення умов договорів щодо виплати орендної плати, на думку позивачки, є підставою для розірвання догорів, стягнення заборгованості та пені за порушення умов договорів.

Посилаючись на викладене, з урахуванням зменшення позовних вимог у зв`язку зі сплатою ОСОБА_2 під час розгляду справи в суді орендної плати за 2023 рік в сумі 20000 грн., позивачка просила розірвати договори оренди від 08 жовтня 2019 року, укладені між нею та ОСОБА_2 ; скасувати їх державну реєстрацію; зобов`язати ОСОБА_2 повернути позивачці земельні ділянки; стягнути на її користь заборгованість за договорами оренди землі за 2023 рік - у розмірі 1663 грн. та за 2024 рік - у розмірі 36663 грн., пеню за несплату орендної плати у розмірі 4396 грн 42 коп., а також судовий збір.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог, зазначивши, що відповідач ОСОБА_2 є орендарем двох земельних ділянок, які належать позивачці ОСОБА_1 . Спірні земельні ділянки розташовані на території Широківської сільської ради Миколаївської області, яка перебувала в зоні активних бойових дій з 20 березня 2022 року по 14 листопада 2022 року та до цього часу є територією, де можливе виникнення бойових дій. У зв`язку з чим, ангар, де зберігалось насіння соняшнику відповідача був знищений через пряме влучання артснаряду; земельні ділянки через постійні обстріли з боку агресора не були засіяні. Тому через дію форс-мажорних обставин відповідач не мав можливості використовувати земельну ділянку у 2022 році, а тому сплачена ним позивачці орендна плата за 2022 рік у розмірі 36654 грн 75 коп. є орендною платою за 2024 рік. Крім того, відповідач сплатив позивачці за оренду земельних ділянок за період 2019-2023 роки 154986 грн., що свідчить про відсутність систематичності та істотних порушень умов договору в частині оплати орендної плати та відсутність заборгованості на день звернення до суду із позовом.

Рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 05 грудня 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1323 грн 67 коп. пені за прострочення виконання зобов`язання за договором оренди земельної ділянки та 264 грн 53 коп. судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суд щодо вимог про стягнення заборгованості з орендної плати умотивував тим, що виходячи з умов договорів оренди орендна плата за 2023 та 2024 роки складає по 36654,75 грн. та мала бути сплачена до 01 листопада кожного поточного року.

Згідно відомостей по виплаті орендної плати за земельні паї відповідач сплатив позивачці ОСОБА_1 з 2019 року всього 154986 грн. орендної плати, зокрема сплачував її наперед на прохання позивачки, що остання визнала.

З урахуванням переплати за 2019 роки у розмірі 31089,96 грн. та сплати у 2021 році відповідачем позивачці 15000 грн. орендної плати за 2023 рік, суд вважав, що заборгованість за 2019-2023 рік у відповідача перед позивачкою на час звернення з позовом до суду була відсутня, а також мала місце часткова сплата орендної плати за 2024 рік у розмірі 9426,96 грн. З урахуванням зазначеного заборгованість відповідача за 2024 рік складала 27236,04 грн., також відповідно до платіжних інструкцій від 25 вересня 2025 року та від 25 листопада 2025 року відповідач сплатив позивачці орендну плату за 2023 та 2024 роки в розмірі 20050,00 грн. та 36663,00 грн. відповідно.

Тому суд зробив висновок, що у відповідача на час ухвалення рішення відсутня заборгованість перед позивачкою по сплаті орендної плати за 2024 рік, а тому відмовив у її стягненні.

Відмовляючи у розірванні договорів оренди, суд виходив з того, що відповідач допустив заборгованість по сплаті орендної плати за договором за 2024 рік, проте таке порушення умов договору не носить систематичного характеру та не є істотним, а позивачка зворотного не довела та не зазначила обставин, що отримавши з власної ініціативи орендну плату наперед, вона була позбавлена того, на що розраховувала під час укладення договору. Оскільки судом не встановлено систематичного та істотного порушення умов договору оренди земельної ділянки як підстави для його розірвання, суд відмовив у задоволенні позовних вимог у цій частині та відповідно відмовив й у задоволенні похідних вимог про скасування державної реєстрації договорів оренди та зобов`язання ОСОБА_2 повернути земельні ділянки. Отже, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме лише в частині стягнення пені за прострочення сплати орендної плати за 2024 рік у розмірі 1323 грн 67 коп.

В апеляційній скарзі, яка підписана представником позивачки ОСОБА_1 - адвокатом Вяловою І.М., остання просить рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про розірвання договорів оренди землі скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду про те, що позивачка отримувала орендну плату наперед є помилковим, оскільки наперед вона отримала орендну плату лише в 2021 р. за 2023 р. в розмірі 15000 грн, а інших домовленостей щодо виплат на майбутнє, а також зарахування раніше сплачених сум на майбутнє між сторонами не існувало й матеріали справи не містять. Відповідач не визнавав позов і висловлював свою правову позицію по різному, а саме у відзиві не заперечив доводів позивача про те, що орендна плата за 2024 рік не сплачувалася. Разом з тим, зазначив, що несплата орендної плати сталася виключно через військову агресію російської федерації проти України, що унеможливило використання земельної ділянки у зазначений період та відповідно виконання зобов`язання за договором, а тому вважав, що сплачена ним в 2022 р. оренда плата рахується як сплата орендної плати за 2024 рік. Відповідач систематично та істотно порушує умови договору в частині оплати орендної плати. Зі змісту досліджених записів у зошиті відповідача, наданого як розрахунковий документ, з 20 грудня 2017 року (моменту фактичного користування земельною ділянкою до укладення письмового договору) по 2023 рік, вбачається відсутність у графах щодо призначень платежу позивачу записів про проведення таких виплат у рахунок майбутніх періодів чи наперед або авансом, виплата орендної плати протягом 2017-2023 років проводилася готівковими коштами та частково продукцією. За весь період часу з 2019 року по момент розгляду справи відповідач не заявляв про перегляд розміру орендної плети за 2019 рік, про повернення надміру сплаченого розміру орендної плати 2019 рік або зарахування переплати в рахунок майбутніх платежів. Додаткова угода сторонами щодо перегляду розміру орендної плати та зарахування виплати орендної плати за рахунок майбутніх платежів сторонами не укладалась. Відповідач також не звертався до позивача з пропозицією узгодження виплати в 2022 році чи зарахування орендної плати за 2022 рік в рахунок майбутніх платежів. Дану позицію відповідач лише перед судом вимовив при повторному зверненні позивачки до суду з даним позовом без її погодження з позивачкою. Спірним періодом по даній справі є часткова оплата орендної плати за 2023 рік та її повна несплата за 2024 р., які було сплачено відповідачем під час розгляду справи двома платежами: 25 вересня 2025 р. у розмірі 20050 грн за 2023 р. та від 25 листопада 2025 р. за 2024 рік - 36663 грн. Отже, у відповідача перед позивачем заборгованість за 2024 р. на час ухвалення рішення була відсутня, а тому позовні вимоги у цій частині задоволенню не підлягають. Крім того, представник позивачки вказує, що сторонами не обумовлено та не визначено суму орендної плати за 2019 р., а тому не зрозуміло як суд здійснив перерахунок та зарахування на майбутні роки. Відповідно до матеріалів справи та пояснень сторін письмових домовленостей (додаткової угоди) про виплату орендної плати орендарем позивачу у 2019 році та у 2022 році наперед, у рахунок майбутніх років користування земельними ділянками або авансом, сторонами підписано не було та вони відсутні в укладеному договорі оренди землі. Відповідач не надав доказів, що сплачена у більшому розмірі орендна плата за 2019 рік є авансовим платежем за майбутні роки протягом всього періоду часу. Більш того, під час розгляду справи відповідач повністю спростував свої доводи, наведені у відзиві, та визнав й погасив заборгованість по недоплаченій орендній платі за 2023 рік в сумі 20050 грн. та повністю сплатив обумовлену договором суму орендної плати за 2024 рік. Крім цього, під час розгляду справи позивач вважав проведені відповідачем виплати за 2019 рік в належному розмірі, оскільки позивач фактично користувався земельною ділянкою з 2017 року. Також відповідач посилався на безпідставну сплату ним позивачці орендної плати за 2022 рік, в якому нібито через форс мажорні обставини земельна ділянка відповідачем не оброблялась. Суд першої інстанції не звернув уваги, шо норми діючих договорів оренди земельних ділянок від 08 жовтня 2019 року не забороняють виплату орендної плати в більшому розмірі, чим визначене в його нормах, проте фактично проведені виплати орендної плати позивачу за попередні роки суд не повинен був розглядати в якості переплати орендної плати, яку можна зарахувати в рахунок її сплати орендарем за 2023 рік при відсутності у діючому договорі положень про можливість здійснення таких платежів.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача - ОСОБА_3 просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, посилаючись на обґрунтованість рішення суду першої інстанції та його відповідність вимогам матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд не прийняв до розгляду заперечення на відзив, які надійшли 02 березня 2026 року на електронну пошту Миколаївського апеляційного суду від відправника Ирина Вялова , оскільки їх подано з порушенням положень частини 5, 6, 8 ЦПК України. Так, вказаний документ поданий не з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи, без накладання кваліфікованого електронного підпису учасника справи (його представника) відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», а також не має власноручного підпису віправника.

Щодо меж апеляційного оскарження.

З урахуванням вимог апеляційної скарги рішення суду в частині часткового задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості з орендної плати не оскаржується та не переглядається.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним положенням закону.

Як установив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом №692, виданого 10 серпня 2017 року Снігурівською державною нотаріальною конторою Миколаївської області, є власником земельної ділянки площею 4,436 га, кадастровий номер :36:000:0037, яка розташована в межах території Широківської (колишньої Червонодолинської) сільської ради Миколаївської області, із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 11-12). Також ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом №693, виданого 10 серпня 2017 року Снігурівською державною нотаріальною конторою Миколаївської області, є власником земельної ділянки площею 6,6715 га кадастровий номер :37:000:0004, яка розташована в межах території Широківської (колишньої Червонодолинської) сільської ради Миколаївської області, із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 14-15).

08 жовтня 2019 року ОСОБА_1 (орендодавець) та ОСОБА_2 (орендар) уклали договір оренди землі (далі - Договір-1), за умовами якого ОСОБА_1 передала земельну ділянку, площею 4,436 га кадастровий номер :36:000:0037 у користування відповідачу (а.с.9-10).

Вказане підтверджується також інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №380486970 від 28 травня 2024 року, згідно якої право оренди земельної ділянки площею 4,436 га кадастровий номер :36:000:0037 належної ОСОБА_1 на підставі договору оренди від 08 жовтня 2019 року, зареєстроване за ОСОБА_2 строком дії до 08 жовтня 2029 року. Номер запису про інше речове право 33684650, зареєстроване 10 жовтня 2019 року (а.с.11).

Також 08 жовтня 2019 року ОСОБА_1 (орендодавець) та ОСОБА_2 (орендар) уклали договір оренди землі (далі - Договір-2), за умовами якого ОСОБА_1 передала земельну ділянку, площею 6,6715 га кадастровий номер :37:000:0004 у користування відповідачу (а.с.76-77).

Вказане підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №380486965 від 28 травня 2024 року, згідно якої право оренди земельної ділянки площею 6,6715 га кадастровий номер :37:000:0004 належної ОСОБА_1 на підставі договору оренди від 08 жовтня 2019 року, зареєстроване за ОСОБА_2 строком дії до 08 жовтня 2029 року. Номер запису про інше речове право 33685060, зареєстроване 10 жовтня 2019 року (а.с.14-15).

Обидва договори оренди укладені строком на 10 років (пункти 8).

Відповідно до пункту 5 Договору-1 нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 100075,07 грн. з урахуванням коефіцієнту індексації 1.

Відповідно до пункту 5 Договору-2 нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 171620,12 грн. з урахуванням коефіцієнту індексації 1.

Сторони у пункті 9 Договору-1 визначено, що орендна плата вноситься орендарем в грошовій формі. Розмір річної орендної плати за земельну ділянку приватної власності визначені і погоджені сторонами у наступному розмірі: орендна плата за 2020 роки складає фіксовану суму 19845 грн за рік та в подальшому сплачується в розмірі 3300 грн за 1 га і переглядається сторонами раз на рік, але не може бути меншою за попередньо встановлену суму.

Сторони у пункті 9. Договору-2 визначено, що орендна плата вноситься орендарем в грошовій формі. Розмір річної орендної плати за земельну ділянку приватної власності визначені і погоджені сторонами у наступному розмірі: орендна плата за 2020 роки складає фіксовану суму 13308 грн за рік та в подальшому сплачується в розмірі 3300 грн за 1 га і переглядається сторонами раз на рік, але не може бути меншою за попередньо встановлену суму.

Згідно пунктів 11 та 12 Договору-1 та Договору-2 орендна плата нараховується за весь термін фактичного користування орендарем земельною ділянкою, починаючи з дня підписання договору оренди. Спосіб виплати орендної плати - готівкою, або шляхом перерахування безготівкових коштів через банківську (поштову) установу. В розмір орендної плати не входить податок на доходи фізичних осіб та інші податки і платежі, які є обов`язковими відповідно до законодавства та сплачується орендарем за свій рахунок без відрахування з орендної плати. Обчислення розміру орендної плати може здійснюватись за бажанням орендодавця з урахуванням коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки сільськогосподарських угідь, який щороку розраховує центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, за індексом споживчих цін за попередній рік. Обчислення розміру орендної плати здійснюється без урахування річного індексу споживчих цін на товари і послуги, який визначається Державною службою статистики України. При виплаті орендної плати наперед орендна плата нараховується на рівні поточного року без урахування коефіцієнтів індексації за майбутні роки.

Орендна плата вноситься один раз на рік до 01 листопада кожного поточного року оренди (пункти13 Договору-1 та Договору-2).

Відповідно до пунктів 14. Договору-1 та Договору-2 розмір орендної плати переглядається за згодою сторін один раз на рік у разі: зміни умов господарювання, передбачених договором; зміни розмірів земельного податку; погіршення стану орендованої земельної ділянки не з вини орендаря, що підтверджено документами; в інших випадках, передбачених законом.

За умовами пунктів 32 Договору-1 та Договору-2 орендар зобов`язаний, зокрема розраховуватись з орендодавцем по орендній платі в повному обсязі та у встановлений строк.

Також сторони у пунктів 34-38 Договору-1 та Договору-2 узгодили порядок та підстави зміни умов договору і припинення його дії.

Зміна умов договору здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору спір розв`язується в судовому порядку.

Дія договору припиняється шляхом його розірвання за: взаємною згодою сторін; рішенням суду на вимогу однієї із сторін унаслідок невиконання другою сторою обов`язків, передбачених договором, та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, визначених законом.

Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається.

Положеннями пунктів 39-40 Договору-1 та Договору-2 визначено, що за невиконання або неналежне виконання договору оренди земельної ділянки сторони несуть відповідальність відповідно до Закону та цього договору. Сторона, яка порушила зобов`язання звільняється від відповідальності, якщо вона доведе, що це порушення сталося не з її вини.

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 4 статті 373 ЦК України передбачено, що власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до цільового призначення.

Звертаючись із позовом, ОСОБА_1 як підставу розірвання договорів оренди земельних ділянок зазначила те, що відповідач орендну плату за 2023 рік сплатив частково - 15000 грн. замість 33663 грн., а за 2024 рік не сплатив у передбачений договором термін, натомість погасив заборгованість з орендної плати під час розгляду справи судом.

Суд першої інстанції, відмовив у задоволенні позовних вимог про розірвання договорів оренди, укладених сторонами, пославшись на недоведеність таких вимог.

Апеляційний суд погоджується з наведеним висновком суду першої інстанції з таких міркувань.

Відповідно до статей 12, 13 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, що визначено пунктом 1 частини 1 статті 11 ЦК України.

За змістом статті 792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення, майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, щодо договору, договору найму, регулюються актами земельного законодавства - ЗК України, Законом України «Про оренду землі».

Відповідно до статті 2 Закону України «Про оренду землі» від 06 жовтня 1998 року № 161- ХІV (тут і далі закон в редакції, яка була чинною на день укладання договору оренди - 01 січня 2007 року, далі Закон № 161- ХІV) відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Орендарі набувають право оренди земельної ділянки на підставах і в поряду, передбачених ЗК України, цим та іншими законами України і договором оренди землі (частина 1 статті 6 Закону № 161- ХІV).

Статтею 93 ЗК України та статтею 1 Закону № 161- ХІV визначено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Згідно зі статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 13 Закону № 161- ХІV договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

В силу вимог статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Стаття 611 ЦК України передбачає різні правові наслідки порушення зобов`язання, до яких належать, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків і моральної шкоди.

Відповідно до частини 1 статті 650 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 32 Закону № 161- ХІV на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

Статтею 24 Закону № 161- ХІV передбачено, що орендодавець має право вимагати від орендаря, у тому числі, своєчасного внесення орендної плати за земельну ділянку, а в разі оренди землі в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом - також орендної плати за водний об`єкт.

Згідно із пунктом «д» частини першої статті 141 ЗК України підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що вказані положення закону, які регулюють спірні відносини, вимагають систематичної (два та більше випадки) несплати орендної плати, передбаченої договором, як підстави для розірвання договору оренди. Разове порушення умов договору оренди у цій частині не вважається систематичним і не може бути підставою для його розірвання, але ж повторне порушення вже може свідчити про систематичність.

Отже, за змістом статті 141 ЗК України та статті 32 Закону № 161- ХІV підставою розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати, а не разове порушення умов договору у цій частині.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17 (провадження № 61-41932сво18).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).

Відповідно до положень частини 2 статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Застосування такого правового наслідку, як розірвання договору судом, саме з підстави істотності допущеного порушення договору, визначеної через іншу оціночну категорію - значну міру позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору, - відповідає загальним засадам цивільного законодавства, до яких за пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України належать, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Схожі висновки викладені у постанові Великої Плати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 912/1385/17, провадження № 12-201гс18, та постанові Верховного Суду від 28 червня 2022 року у справі № 551/542/20, провадження № 61-16493св21.

Згідно із частинами 1, 2 статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

В силу частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (часина 1 статті 76 ЦПК України).

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини 5, 6 статті 81 ЦПК України).

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що за укладеними сторонами договорами оренди двох земельних ділянок орендна плата за 2023 рік мала складати 36654,75 грн., за 2024 рік - 36654,75 грн. та мала бути сплачена до 01 листопада кожного поточного року.

Згідно відомостей по виплаті орендної плати за земельні паї (а.с. 39) відповідач сплатив ОСОБА_1 у 2019 році - 33330 грн, у 2020 році - 33330 грн., у 2021 році - 36663 грн. та 15000 грн. за 2023 рік, у 2022 році - 36663 грн., всього 154986 грн.

При цьому суд першої інстанції виходив з того, що за ініціативою позивачки орендна плата сплачувалась їй відповідачем авансом, тому оскільки договори були укладені наприкінці 2019 року, суд вважав, що з урахуванням кількості днів фактичного користування орендарем земельними ділянками у 2019 році, решта сплаченої орендної плати має бути зарахована як орендна плати за 2023-2024 роки, та дійшов висновку, що заборгованість за 2019-2023 роки у відповідача перед позивачкою на час звернення з позовом до суду була відсутня, а також мала місце часткова сплата орендної плата за 2024 рік у розмірі 9426,96 грн., тому заборгованість відповідача за 2024 рік складала 27236,04 грн.

Також, як установив суд першої інстанції, відповідно до платіжних інструкцій від 25 вересня 2025 року та від 25 листопада 2025 року відповідач сплатив позивачці орендну плату за 2023 та 2024 роки в розмірі 20050,00 грн. та 36663,00 грн. відповідно (а.с. 62, 93).

З урахуванням вищезазначеного суд першої інстанції, з чим погоджується колегія суддів, дійшов висновку, що відповідач допустив заборгованість по сплаті орендної плати за договором за 2024 рік, проте таке порушення умов договору не носить систематичного характеру та не є істотним, тому не вбачав передбачених законом підстав для розірвання договорів оренди.

Апеляційний суд не приймає доводи апеляційної скарги, які цих висновків не спростовують.

Так, з огляду на наведені вище положення законодавства договір оренди земельної ділянки може бути розірваний за ініціативою орендодавця через невиконання (неналежне) виконання орендарем умов договору щодо внесення орендної плати: на підставі положень статті 141 ЗК України та статті 32 Закону № 161- ХІV у разі систематичної несплата орендної плати (два і більше разів поспіль), а також у разі істотного порушення договору другою стороною на підставі частини 2 статті 651 ЦК України договір.

У справі, яка розглядається, не встановлено, що відповідач два або більше разів не виплатив позивачці орендну плату в передбачені договорами строки, тому відсутні підстави для застосування положень статті 141 ЗК України та статті 32 Закону № 161- ХІV.

Щодо наявності підстав для розірвання договорів оренди земельних ділянок на підставі частини 2 статті 651 ЦК України.

У постанові Верховного Суду від 25 червня 2025 року у справі № 610/941/24 зазначено, що головна ідея, на якій ґрунтується правило частини другої статті 651 ЦК України, полягає у тому, що не будь-яке, а лише істотне порушення умов договору може бути підставою для вимоги про його розірвання або зміну. Неістотні (незначні) порушення умов договору є недостатніми для обґрунтованого та правомірного застосування такого крайнього заходу, як розірвання договору або його зміна в судовому порядку. Ця ідея спирається на принцип, який називається принципом збереження договору (preservation of contract). Договірні відносини мають підтримуватися, допоки це можливо й економічно доцільно для сторін. Розірвання договору має бути крайнім заходом задля мінімізації витрат, пов`язаних з укладенням та виконанням договору. Ураховувати істотність порушення важливо, оскільки протилежне тлумачення норм права може призвести до того, що управнена сторона договору, яка має відповідно до закону або договору право на відмову від нього або розірвання, може ним скористатися за найменший відступ від умов договору. Таке становище є неприпустимим, оскільки може порушити стабільність цивільного обороту і є надзвичайно несправедливим нехтуванням правовим принципом пропорційності між тяжкістю порушення договірних умов і відповідальністю, яка застосовується за таке порушення. Незастосування критерію істотності порушення позбавляє зобов`язану сторону договору можливості заперечувати проти розірвання договору і провокує управнену сторону відмовлятися від договору (розривати його) за найменшого порушення. Одним із факторів, що може братися до уваги під час оцінки істотності порушення умов договору як підстави для його розірвання, є те, наскільки зобов`язана сторона, яка порушила договір, реально заінтересована у збереженні договору, а також те, чи не спричинить розірвання договору для неї значної шкоди. Розірвання договору як санкція має бути максимально збалансованим і відповідати тяжкості допущеного порушення. Вирішальне значення для застосування зазначеного припису закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона. У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення має вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Отже, законодавство в питанні розірвання договору дбає не лише про інтереси управненої сторони, а й про інтереси зобов`язаної сторони, оскільки розірвання договору може завдати значних збитків стороні, яка допустила незначне порушення, тобто законодавець прагне досягти справедливого балансу між інтересами сторін договору. Також потрібно враховувати, що у відносинах оренди землі основним їх регулятором, крім спеціального законодавства, є договір оренди землі.

Стосовно часткового виконання зобов`язань з виплати орендної плати ОСОБА_2 , колегія суддів погоджується із застосованим судом першої інстанції підходом щодо розрахунку заборгованості з урахуванням того, що за 2019 рік орендар мав сплатити не усю суму, зазначену у договорі за повний рік оренди, виходячи з фактичної кількості днів використання земельної ділянки, оскільки інший підхід є явно не справедливим, тому не погоджується із запереченнями апеляційної скарги в цій частині.

Не приймаються як недоведені твердження позивачки в апеляційній скарзі про існування між сторонами фактичних відносин з користування земельними ділянками з 2017 року, тому що про такі обставини вона у суді першої інстанції у заявах по суті справи не заявляла і суд їх не встановив.

Щодо заперечення позивачкою наявності підстав для врахування переплати з орендної плати за 2019 рік в рахунок платежів за 2024 рік через відсутність її згоди, колегія суддів звертає увагу, що отримавши у 2019 році суму орендної плати, що значно перевищує суму, яку могла очікувати отримати, вона заперечень не висувала. Натомість, навіть за умови відсутності домовленості сторін у справі зарахувати оплату, проведену в сумі 33330 за 2019 рік, в рахунок платежів за наступні роки оренди, слід урахувати наступне.

24 лютого 2022 року розпочалося повномасштабне вторгнення російської федерації на територію України. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України в Україні введено військовий стан, який триває дотепер.

Як установив суд першої інстанції і позивачка таких обставин не заперчеує, спірні земельні ділянки розташовані на території Широківської селищної територіальної громади Баштанського району Миколаївської області, яка з 20 березня 2022 року по 11 листопада 2022 року перебувала в зоні активних бойових дій, а з 11 листопада 2022 року є територією можливих бойових дій.

Вказане підтверджується Переліком територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, який затверджено наказом Міністерства розвитку громад та територій України 28 лютого 2025 року № 376.

Згідно із довідкою №32 від 14 серпня 2025 року, виданою Широківською сільською радою Миколаївської області з 22 березня по 14 листопада 2022 року Широківська сільська територіальна громада знаходилася в зоні активних бойових дій, у зв`язку з повномасштабним вторгненням земельна ділянка не була засіяна, а отже не використовувалася у господарській діяльності (а.с.53).

Відповідно до довідки, виданої ФГ «Лаванда» Баштанського району Миколаївської області в 2022 році в приміщенні ангар-склада за адресою АДРЕСА_1 зберігалось насіння соняшника в кількості 28 тонн, яке належало ОСОБА_2 , яке було знищено внаслідок збройної агресії російської федерації, в результаті прямого влучання артилерійського снаряда (а.с.54).

За таких обставин відповідач на підставі положень частини 6 статті 762 ЦК України міг наполягати на звільненні від плати за орендовані у позивачки земельні ділянки за час, протягом якого не міг використовувати їх для сільськогосподарського виробництва через обставини, за які він не відповідає, але незважаючи на це провів оплату за користування орендованими земельними ділянками за 2022 рік.

За такого колегія суддів вважає, що допущені відповідачем порушення умов договорів оренди позивачка у справі не свідчать, що ОСОБА_1 була значною мірою позбавлена того, на що вона розраховувала при укладенні договорів.

Щодо сплати під час вирішення справи відповідачем 20050 грн. орендної плати за 2023 рік та в повному обсязі плати за 2024 рік, апеляційний суд розцінює таку поведінку відповідача як намагання зберегти сталість орендних відносин з позивачкою.

Враховуючи установлені у цій справі обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачка не довела систематичного та істотного порушення відповідачем умов договору оренди земельної ділянки, які б могли бути підставою для розірвання договорів оренди земельних ділянок.

За такого суд першої інстанції, проаналізувавши надані сторонами докази, повно та всебічно встановив обставини справи, правильно визначився з характером спірних правовідносин та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, що в силу положень статті 375 ЦПК України є підставою для залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Тому апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення та погоджується з доводами відзиву відповідача про безпідставність її аргументів.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частини 1, 13 статті 141 ЦПК України).

Оскільки рішення суду першої інстанції залишено без змін, судові витрати покладаються на відповідача, а тому відсутні підстави для перерозподілу судових витрат апеляційним судом.

Керуючись статтями 367-369, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана її представником - адвокатом Вяловою Іриною Михайлівною, залишити без задоволення, рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 05 грудня 2025 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про розірвання договорів оренди земельних ділянок залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: В.В. Коломієць

Т.В. Серебрякова

_______________________________________________

Повна постанова складена 04 березня 2026 року