КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ПОЛТАВИ
Справа №552/9304/25
Провадження № 2/552/759/26
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02.03.2026 року Київський районний суд м. Полтави в складі:

Головуючого судді Турченко Т.В.

При секретарі Дмитриченковій Ю.В.

За участю адвоката Януш А.І.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Полтавської обласної ради про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

18.11.2025 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Януш А.І. звернулась в суд з позовом до відповідача Полтавської обласної ради про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду та моральної шкоди, мотивуючи свій позов тим, що ОСОБА_1 згідно наказу від 21.09.1995 року №92-К Управління охорони здоров`я виконавчого комітету Полтавської обласної ради народних депутатів, 21.09.1995 року була призначена на посаду головного лікаря Полтавського обласного Центру медико-соціальної експертизи. Розпорядженням голови Полтавської обласної ради від 21.05.2015 року №97 «Про головного лікаря Полтавського обласного Центру медико-соціальної експертизи» ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади відповідно до п.2 ст.36 КЗпП України 22.05.2015 року у зв`язку з закінченням терміну дії трудового контракту. Департаментом охорони здоров`я Полтавської обласної державної адміністрації було видано наказ від 21.05.2015 року №40-к, яким ОСОБА_1 було звільнено з посади головного лікаря Полтавського обласного Центру медико-соціальної експертизи відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України 22.05.2015 року. Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 17.09.2015 року у справі №545/1491/15-ц позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено, вказані вище розпорядження та наказ скасовано. Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного лікаря Полтавського обласного центру медико-соціальної експертизи з 22.05.2015 року. Стягнуто з Полтавської обласної ради заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 23.05.2015 року по 17.09.2015 року включно за 81 робочий день у сумі 32 882 грн. 76 коп. на користь ОСОБА_1 (при цьому середньоденний заробіток було визначено у розмірі 405 грн. 96 коп.). Також судом відповідно до вимог ЦПК України було допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення розміру заробітку за 1 місяць та в частині поновлення на роботі. З матеріалів справи вбачається, що судом 17.09.2015 року були видані виконавчі листи, які позивачем були пред`явлені до виконання. Відповідачі не погодилися з даним рішення суду та оскаржили його разом з ухвалою до апеляційного суду Полтавської області. Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 14.01.2016 року подані відповідачами апеляційні скарги відхилені. Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 17.09.2015 року та ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 06.11.2015 року залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 25.05.2026 року касаційні скарги Департаменту охорони здоров`я Полтавської обласної державної адміністрації, Полтавського обласного центру медико-соціальної експертизи, Полтавської обласної ради відхилено. Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 17.09.2015 року, ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 06.11.2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 14.01.2016 року залишено без змін. Отже, рішення суду щодо поновлення позивача на посаді та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу набрало чинності та підлягає виконанню. За період з 2015 року до 2020 року позивач неодноразово зверталась до ВДВС щодо примусового виконання рішення по справі, як в частині поновлення на роботі, так й стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Зазначені обставини неодноразово були предметом розгляду судом. До теперішнього часу рішення по справі №545/1491/15-ц не виконано, позивач не поновлена на роботі, на зазначеній у рішенні посаді та їй не виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу. У відповідності до ст.236 КЗпП України ОСОБА_1 має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки виконання рішення Полтавського районного суду Полтавської області. Всього середній заробіток за час затримки виконання рішення суду складає з 2015 року по 06.10.2025 рік 2 557 робочих днів (з урахуванням середньоденної зарплати, визначеної у рішенні суду 405 грн. 96 коп.) = 1 038 039 грн. 72 коп. Також неправомірними діями відповідача позивачу завдана моральна шкода, яку вона оцінює в 3 000 000 грн. Просила суд стягнути з Полтавської обласної ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду. Стягнути з Полтавської обласної ради на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 3 000 000 грн. Стягнути з Полтавської обласної ради на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 50 000 грн.

Ухвалою Київського районного суду м.Полтави від 24.11.2025 року відкрито провадження по справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Полтавської обласної ради про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду та моральної шкоди. Відповідно до вимог статті 274 ЦПК України розгляд справи належить проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Призначено справу до судового засідання для розгляду справи по суті на 19.12.2025 року о 09 годині 15 хвилин (а.с.33).

12.12.2025 року від представника Полтавської обласної ради Жолонки О.М. до суду надійшов Відзив на позовну заяву з додатками, в якому просила суд в задоволенні позову ОСОБА_1 до Полтавської обласної ради про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду та моральної шкоди відмовити (а.с.42-45).

23.12.2025 року від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Януш Анни Іванівни до суду надійшла Відповідь на відзив з додатками, в якій просила суд доводи відповідача відхилити, позов ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі (а.с.51-56).

02.01.2026 року від представника Полтавської обласної ради Жолонки О.М. до суду надійшли Заперечення (на відповідь на відзив) з додатками, в яких зазначила, що позов є надуманим, необґрунтованим та спростовується наданими Полтавською обласною радою доказами, підстав для задоволення позову немає (а.с.57-63).

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Януш Анна Іванівна позов підтримала та просила суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник Полтавської обласної ради Жолонка О.М. в судове засідання не з`явилась, хоча була належним чином повідомлена про час, день та місце слухання справи. Про що в матеріалах справи є довідка про доставку електронного документу про розгляд справи (а.с.50).

Суд вважає можливим слухати справу у відсутності представника Полтавської обласної ради Жолонки О.М.

Суд, заслухавши представника ОСОБА_1 адвоката Януш Анну Іванівну, вивчивши та дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити за безпідставністю.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 згідно наказу №92-К від 21.09.1995 року Управління охорони здоров`я виконавчого комітету Полтавської обласної ради народних депутатів, 21.09.1995 року була призначена на посаду головного лікаря Полтавського обласного Центру медико-соціальної експертизи.

23 травня 2012 року між Полтавською обласною радою та ОСОБА_1 було укладено контракт, згідно з якого позивача було призначено на посаду головного лікаря Полтавського обласного центру медико-соціальної експертизи на період з 23 травня 2012 року по 22 травня 2015 року.

Розпорядженням голови Полтавської обласної ради від 21 травня 2015 року №97 головного лікаря Полтавського обласного центру медико-соціальної експертизи Жабо Тетяну Максимівну з 22 травня 2015 року звільнено із займаної посади відповідно до пункту 2 статті 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням терміну дії трудового контракту.

На виконання вимог розпорядження голови Полтавської обласної ради від 21 травня 2015 року №97 заступник директора Департаменту охорони здоров`я Полтавської обласної державної адміністрації 21 травня 2015 року видав наказ №40-К «Про головного лікаря Полтавського обласного центру медико-соціальної експертизи».

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 17 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 14 січня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 25 травня 2016 року, скасовано розпорядження голови Полтавської обласної ради від 21 травня 2015 року №97 «Про головного лікаря Полтавського обласного центру медико-соціальної експертизи» про звільнення ОСОБА_1 з посади головного лікаря Полтавського обласного центру медико-соціальної експертизи з 22 травня 2015 року у зв`язку із закінченням терміну дії трудового контракту.

Скасовано наказ Департаменту охорони здоров`я Полтавської обласної державної адміністрації від 21 травня 2015 року №40-К про звільнення ОСОБА_1 з посади головного лікаря Полтавського обласного центру медико-соціальної експертизи з 22 травня 2015 року у зв`язку із закінченням терміну дії договору.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного лікаря Полтавського обласного центру медико-соціальної експертизи з 22 травня 2015 року.

Стягнуто з Полтавської обласної ради заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 23 травня по 17 вересня 2015 року включно у розмірі 32 882 грн. 76 коп.

На виконання вимог зазначеного судового рішення Полтавською обласною радою прийнято рішення від 29 січня 2016 року №49 про поновлення ОСОБА_1 на посаді головного лікаря Полтавського обласного центру медико-соціальної експертизи з 22 травня 2015 року. Другим пунктом цього рішення ОСОБА_1 було звільнено з посади головного лікаря Полтавського обласного центру медико-соціальної експертизи 22 травня 2015 року відповідно до пункту 2 статті 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку дії трудового контракту.

В грудні 2016 року ОСОБА_1 оскаржила рішення Полтавської обласної ради від 29 січня 2016 року №49 вважаючи, що її звільнення 22 травня 2015 року відбулося з порушенням норм трудового законодавства, так як до виконання посадових обов`язків її фактично допущено не було. У вказаному позові ОСОБА_1 просила визнати недійсним та скасувати рішення третьої сесії сьомого скликання Полтавської обласної ради від 29 січня 2016 року №49; поновити її на посаді головного лікаря Полтавського обласного центру медико-соціальної експертизи з 22 травня 2015 року; зобов`язати Департамент охорони здоров`я Полтавської області державної адміністрації видати наказ про поновлення її на посаді головного лікаря Полтавського обласного центру медико-соціальної експертизи з 22 травня 2015 року з фактичним допущенням до виконання посадових обов`язків.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 03 червня 2016 року позов ОСОБА_1 було задоволено. Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 29 листопада 2016 року вказане рішення в частині визнання незаконним і скасування рішення сесії (перше засідання) Полтавської обласної ради від 29 січня 2016 року №49 «Про головного лікаря Полтавського обласного центру медико-соціальної експертизи», пункт 1, яким було поновлено ОСОБА_1 на посаді головного лікаря Полтавського обласного центру медико-соціальної експертизи з 22 травня 2015 року, скасовано, в цій частині ухвалено нове рішення, яким ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову у цій частині. У іншій частині рішення суду першої інстанції та додаткове рішення цього ж суду залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі №545/1151/16-ц рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 03 червня 2016 року та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 29 листопада 2016 року скасовано, відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні вказаного позову.

Отже, в судовому засіданні встановлено, що позивач оскаржила рішення Полтавської обласної ради від 29 січня 2016 року №49 вважаючи, що її звільнення 22 травня 2015 року відбулося з порушенням норм трудового законодавства, так як до виконання посадових обов`язків її фактично допущено не було. В даному позові ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним та скасувати рішення третьої сесії сьомого скликання Полтавської обласної ради від 29 січня 2016 року №49; поновити її на посаді головного лікаря Полтавського обласного центру медико-соціальної експертизи з 22 травня 2015 року; зобов`язати Департамент охорони здоров`я Полтавської області державної адміністрації видати наказ про поновлення її на посаді головного лікаря Полтавського обласного центру медико-соціальної експертизи з 22 травня 2015 року з фактичним допущенням до виконання посадових обов`язків. При цьому суд касаційної інстанції дійшов висновку про законність прийнятого Полтавською обласною радою рішення від 29 січня 2016 року №49, а також про безпідставність доводів ОСОБА_1 про необхідність поновлення її на посаді головного лікаря Полтавського обласного центру медико-соціальної експертизи з 22 травня 2015 року з фактичним допущенням до виконання посадових обов`язків.

Окрім того, в постанові касаційного суду зазначено, що рішення Полтавської обласної ради від 29 січня 2016 року №49 прийнято на виконання вимог рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 17 вересня 2015 року. Крім того, суд звертає увагу, що дані обставини, в силу вимог ч.4 ст.82 ЦПК України доказуванню не підлягають, оскільки встановленні в судовому рішенні в цивільній справі, що набрало законної сили.

Відповідно до статті 235 КЗпП (чинної на час звільнення позивача) у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Статтею 236 КЗпП (чинної на час звільнення позивача) встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Згідно роз`яснення п.34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Відповідно до вимог статті 65 Закону України «Про виконавче провадження» (чинної станом на час виконання судового рішення) рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону. Рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Отже, рішення у справі №545/1491/15-ц виконано шляхом прийняття Полтавською обласною радою рішення від 29 січня 2016 року №49, правомірність даного рішення підтверджується висновками Верховного Суду.

Крім того, присуджена ОСОБА_1 заробітна плата за час вимушеного прогулу в сумі 32 882 грн.76 коп., виплачена в повному обсязі, що підтверджується повідомленням про безспірне списання коштів з рахунку боржника.

Таким чином, суд приходить до висновку, що доводи позивача ОСОБА_1 про невиконання Полтавською обласною радою судового рішення у справі №545/1491/15-ц є безпідставними.

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 16.11.2015 року виконавче провадження по виконанню виконавчого листа №545/1491/15-ц, закінчено, про що повідомлено сторін виконавчого провадження. Оцінку дій державного виконавця в ході виконання судового рішення, а також законність підстав закінчення виконавчого провадження надано судом при розгляді скарги ОСОБА_1 в рішенні Полтавського районного суду Полтавської області від 09.04.2019 року, залишене без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 12 червня 2019 року.

Крім того, суд звертає увагу, що доводи позивача ОСОБА_1 про невиконання судового рішення у справі №545/1491/15-ц неодноразово були предметом дослідження судами різних інстанцій.

Заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги про поновлення на посаді головного лікаря Полтавського обласного центру медико-соціальної експертизи та виплату середнього заробітку не раз були предметом судового розгляду, у зв`язку з чим Полтавською обласною радою, на підставі судових рішень виплачувався позивачу середній заробіток присуджений за різний період, проте такі рішення в подальшому були скасовані.

Так, в ході примусового виконання рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 03 червня 2016 року, яке в подальшому скасовано Постановою Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі №545/1151/16-ц, з Полтавської обласної ради на користь ОСОБА_1 було стягнуто заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 72 666 грн.84 коп. Предметом спору у даній справі були трудові відносини, які виникли та припинилися на підставі контракту, укладеного 23 травня 2012 року між Полтавською обласною радою та ОСОБА_1 , а також судом касаційної інстанції надано оцінку законності прийняття рішення Полтавською обласною радою від 29 січня 2016 №49.

Крім того, на виконання рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 19 квітня 2017 року у справі №545/4217/16-ц, яке в подальшому також було скасовано Постановою Верховного Суду від 14 листопада 2018 року, з Полтавської обласної ради на користь ОСОБА_1 стягнуто заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 32 476 грн. 89 коп.

У даній справі судом касаційної інстанції надано оцінку правомірності припинення трудових відносин з ОСОБА_1 , які виникли на підставі контракту, укладеного 23 травня 2012 року між нею та Полтавською обласною радою.

На виконання рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 14 грудня 2017 року у справі №545/2691/16-ц, яке в подальшому скасовано постановою Полтавського апеляційного суду від 22 листопада 2018 року, з Полтавської обласної ради на користь ОСОБА_1 стягнуто заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 8 525 грн. 16 коп. Розглядаючи даний спір суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що підстав для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не має, так як вимушеного прогулу не відбулося, оскільки ОСОБА_1 було поновлено на підставі рішення Полтавської обласної ради від 29 січня 2016 року №49.

Крім того, Полтавською обласною радою на підставі рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 23 березня 2018 року у справі №554/6231/17, яке допущено до негайного виконання, виплачено ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 26.04.2017 року по 23.03.2018 рік включно за 227 робочих днів в сумі 83 627 грн.76 коп. та з 20.04.2017 року по 26.04.2017 рік у розмірі 1 623 грн. 84 коп. В подальшому дане судове рішення постановою Верховного Суду від 23 січня 2019 року скасовано. Суд касаційної інстанції, вчергове, звернув увагу на те, що трудові відносини, які виникли на підставі контракту, укладеного 23 травня 2012 року між Полтавською обласною радою та ОСОБА_1 , припинено 22 травня 2015 року у зв`язку з закінченням терміну дії трудового контракту.

Правомірність виконання Полтавською обласною радою судового рішення у справі №545/1491/15-ц, шляхом прийняття рішення від 29 січня 2016 року №49, встановлено Постановою Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі 545/1151/16-ц.

Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно вимог ст.77-80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 , в порушення вимог ст.ст.77-80 ЦПК України, належних, достатніх та допустимих доказів не надала.

Вимоги щодо відшкодування моральної шкоди також не можуть бути задоволені, оскільки сам позов є безпідставним.

Частиною першою статті 2371 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої.

У постановах Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі №487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), від 24 січня 2024 року у справі №755/3443/21 (провадження № 61-11295св23) зазначено, що: «зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи».

В позовній заяві ОСОБА_1 вказувала, що тривалістю невиконання рішення суду, характером порушеного права, тяжкістю та істотністю вимушених змін у житті, їй завдано моральну шкоду, проте належних та допустимих доказів, в розумінні ст.77, 78 ЦПК України, на підтвердження таких доводів, суду не надала.

Тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставним та такими, що задоволенню не підлягають.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.3-13, 77-81, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Полтавської обласної ради про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду та моральної шкоди відмовити за безпідставністю.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом 30 днів до Полтавського апеляційного суду.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач Полтавсько обласна рада, , юридична адреса: м.Полтава, вул. Соборності, 46.

Повний текст рішення виготовлено 04.03.2026 року.

Головуючий Т.В.Турченко