П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2026 року м. Київ

Справа № 355/72/25

Провадження: № 22-ц/824/2645/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Верланова С. М., Нежури В. А.,

секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги адвоката Костенка Олександра Миколайовича в інтересах Брилюк Тетяни Олексіївни та в інтересах Фермерського господарства «ТАЮР-05»

на рішення Баришівського районного суду Київської області від 11 серпня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Чехова С. І

у справі за позовом заступника керівника Броварської окружної прокуратури Київської області Шайтанової Марії в інтересах Баришівської селищної ради Броварського району Київської області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Фермерського господарства «Таюр-05», про витребування з незаконного володіння земельних ділянок,

в с т а н о в и в:

В січні 2025 року заступник керівника Броварської окружної прокуратури Київської області в інтересах Баришівської селищної ради Броварського району Київської області звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 28 серпня 2013 року між Головним управлінням Держземагентства у Київській області та ОСОБА_8 було укладено договір №8, відповідно до якого останній отримав у користування земельну ділянку площею 28 га з кадастровим номером :03:092:0617, розташовану в межах села Веселинівка Броварського району Київської області. Строк дії договору становив 14 років.

Того ж дня, між цими ж сторонами укладено договір оренди земельної ділянки №9, відповідно до якого ОСОБА_8 отримав у користування ще одну земельну ділянку площею 12 га з кадастровим номером :03:092:0616, також розташовану на території села Веселинівка. Строк користування - 14 років.

5 листопада 2013 року протоколом-рішенням №1 ОСОБА_8 створено фермерське господарство «ТАЮР-05». 13 листопада 2013 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців внесено запис №0000969 щодо державної реєстрації даного господарства. Отже, земельні ділянки за договорами оренди №8 та №9 від 28 серпня 2013 року загальною площею 40 га (кадастрові номери :03:092:0617 та :03:092:0616) перейшли у користування ФГ «ТАЮР-05» до 28 серпня 2027 року.

Відповідно до наказу Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 18 червня 2019 року земельні ділянки державної власності загальною площею 3080,7135 га, серед яких і зазначені ділянки, були передані у комунальну власність Баришівської селищної об`єднаної територіальної громади. Отже, з 18 червня 2019 року їх власником та розпорядником стала Баришівська селищна рада.

Незважаючи на те, що договори оренди від 28 серпня 2013 року на ділянки з кадастровими номерами :03:092:0616 і :03:092:0617 були чинними, Баришівська селищна рада прийняла низку рішень, унаслідок яких у межах вказаних земельних ділянок сформовано нові земельні ділянки з кадастровими номерами:

:03:092:0004 - 6 га ( ОСОБА_6 ),

:03:092:0005 - 6 га ( ОСОБА_4 ),

:03:092:0008 - 4 га ( ОСОБА_3 ),

:03:092:0006 - 6 га ( ОСОБА_2 ),

:03:092:0002 - 6 га ( ОСОБА_5 ),

:03:092:0001 - 6 га ( ОСОБА_1 ).

Загальна площа новостворених ділянок становить 40 га і повністю збігається з межами ділянок, переданих у користування ФГ «ТАЮР-05».

В подальшому, після набуття фізичними особами права приватної власності на ці земельні ділянки, вони були передані ними в оренду ФГ «ТАЮР-05» на підставі договорів оренди землі від 30 вересня 2022 року строком на 10 років (договори №1, №2, №3, №4, №6, №7).

Згідно із Законом України «Про фермерське господарство», земельна ділянка спочатку надається громадянину для створення фермерського господарства, а після державної реєстрації такого господарства права й обов`язки орендаря переходять до фермерського господарства. Закон не передбачає укладення додаткових угод щодо заміни орендаря.

Право на безоплатне отримання земельної ділянки у власність мають лише ті громадяни, які попередньо отримали земельну ділянку з метою створення фермерського господарства. Особи, введені до складу фермерського господарства вже після його створення, такого права не мають. Для набуття земельної ділянки вони повинні звертатися в загальному порядку, визначеному статтями 116, 118 Земельного кодексу України.

Стаття 13 Закону України «Про фермерське господарство» передбачає, що передача члену господарства земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, можлива лише після припинення прав фермерського господарства на цю ділянку.

Право користування ФГ «ТАЮР-05» земельними ділянками з кадастровими номерами :03:092:0616 і :03:092:0617 припинено рішеннями Баришівської селищної ради №1653-35-07 та №1654-35-07 лише 20 листопада 2020 року, тобто, більш ніж через два місяці після приватизації вказаних земель фізичними особами, що суперечить вимогам закону.

При цьому, згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, земельні ділянки з кадастровими номерами :03:092:0616 і :03:092:0617 досі існують як об`єкти цивільно-правових відносин.

За таких обставин вважає, що ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не мали права на безоплатне набуття земельних ділянок, оскільки не отримували їх у користування з метою створення фермерського господарства, а були введені до його складу лише для приватизації земель, що перебували у користуванні ФГ «ТАЮР-05». Крім того, чинність договорів оренди 2013 року унеможливлювала законну приватизацію цих ділянок.

Відтак, земельні ділянки площею 40 га вибули з комунальної власності поза волею територіальної громади та підлягають поверненню у комунальну власність.

За таких обставин, просить суд витребувати з незаконного володіння на користь територіальної громади в особі Баришівської селищної ради Київської області земельні ділянки з кадастровим номером :03:092:0004 площею 6 га, :03:092:0005 площею 6 га, :03:092:0008 площею 4 га,:03:092:0006 площею 6 га, :03:092:0002 площею 6 га,:03:092:0001 площею 6 га, :03:092:0007 площею 6 га, що розташовані на території села Веселинівка Броварського району Київської області, а також судові витрати зі сплати судового збору.

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 11 серпня 2025 року позов заступника керівника Броварської окружної прокуратури Марії Шайтанової в інтересах Баришівської селищної ради Броварського району Київської області задоволено.

Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_6 та Фермерського господарства «ТАЮР-05» на користь територіальної громади в особі Баришівської селищної ради Броварського району Київської області земельну ділянку з кадастровим номером :03:092:0004 площею 6 га, що розташована на території села Веселинівка, Броварського району, Київської області.

Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_4 та Фермерського господарства «ТАЮР-05» на користь територіальної громади в особі Баришівської селищної ради Броварського району Київської області земельну ділянку з кадастровим номером :03:092:0005 площею 6 га, що розташована на території села Веселинівка Броварського району Київської області.

Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_3 та Фермерського господарства «ТАЮР-05» на користь територіальної громади в особі Баришівської селищної ради Броварського району Київської області земельну ділянку з кадастровим номером :03:092:0008 площею 4 га, що розташована на території села Веселинівка Броварського району Київської області.

Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_2 та Фермерського господарства «ТАЮР-05» на користь територіальної громади в особі Баришівської селищної ради Броварського району Київської області земельну ділянку з кадастровим номером :03:092:0006 площею 6 га, що розташована на території села Веселинівка Броварського району Київської області.

Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_5 та Фермерського господарства «ТАЮР-05» на користь територіальної громади в особі Баришівської селищної ради Броварського району Київської області земельну ділянку з кадастровим номером :03:092:0002 площею 6 га, що розташована на території села Веселинівка Броварського району Київської області.

Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1 та Фермерського господарства «ТАЮР-05» на користь територіальної громади в особі Баришівської селищної ради Броварського району Київської області земельну ділянку з кадастровим номером :03:092:0001 площею 6 га, що розташована на території села Веселинівка Броварського району Київської області.

Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_7 та Фермерського господарства «ТАЮР-05» на користь територіальної громади в особі Баришівської селищної ради Броварського району Київської області земельну ділянку з кадастровим номером :03:092:0007 площею 6 га, що розташована на території села Васелинівка Броварського району Київської області.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 солідарно на користь Київської обласної прокуратури сплачений судовий збір в розмірі 8063 гривень 20 копійок.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Костенко О. М. в інтересах ОСОБА_1 та в інтересах ФГ «ТАЮР-05» подав апеляційні скарги, в яких, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду просив скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 адвокат Костенко О. М. зазначив, що прокурор не довів жодними належними доказами наявність підстав, передбачених ЗК України, які б зобов`язували Баришівську селищну раду відмовити членам фермерського господарства у задоволенні їхніх заяв. Прокурором також не доведено, що спірні земельні ділянки використовувалися не за цільовим призначенням.

Відсутність у фермерського господарства власної сільськогосподарської техніки не може свідчити про його фіктивність чи створення з єдиною метою, отримання додаткових земельних ділянок. Встановлення державними органами будь-яких додаткових кваліфікаційних вимог до фермера або членів господарства, які не передбачені ЗК України, Законом України «Про фермерське господарство» чи іншим нормативно-правовим актом (наприклад, наявність техніки, контрагентів, зазначення таких відомостей у заяві), є дискримінацією за ознакою майнового стану.

Будь-яка форма дискримінації заборонена. Застосований прокурором підхід суперечить нормам матеріального права та порушує статтю 14 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою, статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, переконань, походження, належності до меншини, майнового стану чи будь-якою іншою ознакою.

Стаття 123 ЗК України, а також спеціальні норми Закону України «Про фермерське господарство», не покладають на орган, який розпоряджається землею, обов`язку перевіряти виробничі потужності фермера або матеріально-технічні можливості господарства. Отже, висновки прокурора щодо відсутності технічних ресурсів ФГ «ТАЮР-05» не можуть бути правовою підставою для визнання рішень селищної ради неправомірними.

Також, прокурором не спростовано факт обробітку спірних земельних ділянок саме фермерським господарством «ТАЮР-05». Доказів того, що ділянки не використовувалися, до суду не надано.

З огляду на відсутність порушень земельного законодавства та Закону України «Про фермерське господарство» під час передачі земельних ділянок із кадастровими номерами :03:092:0004, :03:092:0005, :03:092:0008, :03:092:0006, :03:092:0002, :03:092:0001, :03:092:0007, скаржник вважає необхідним відмовити в задоволенні позову прокурора.

Прокурор не довів належними та достовірними доказами факт існування порушень з боку Баришівської селищної ради під час передачі зазначених земельних ділянок у власність фізичним особам.

Позбавлення відповідачів права власності або права подальшого користування земельними ділянками призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Ця норма гарантує кожній фізичній та юридичній особі право мирно володіти своїм майном, а позбавлення власності допускається лише в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Право власності відповідачів набуте на законних підставах і підлягає захисту.

Крім того, витребування спірних земельних ділянок на користь територіальної громади в особі Баришівської селищної ради не відновить попередній стан, який існував до моменту приватизації земель. Адже до приватизації ці ділянки перебували у законному користуванні ФГ «ТАЮР-05» на підставі чинних договорів оренди зі строком дії до 28.08.2027 року. Така ситуація лише підсилює порушення статті 1 Першого протоколу, оскільки позбавлення відповідачів земель не відновлює баланс інтересів, а навпаки створює новий дисбаланс на шкоду їхнім правам.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги ФГ «ТАЮР-05» зазначено про те, що судом першої інстанції порушено правила юрисдикції та належності категорії даної справи розгляду в порядку господарського судочинства. Наводить практику Верховного Суду, згідно якої, у разі виникнення спору щодо користування землями фермерського господарства спірні правовідносини мають розглядатися за правилами господарського судочинства.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 17 жовтня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу перший заступник керівника Броварської окружної прокуратури Олексій Химинець вважав апеляційні скарги необґрунтованими та зазначив, що особи, які не отримували земельні ділянки для створення фермерського господарства та не були їхніми орендарями, не мають права на безоплатну приватизацію таких ділянок у межах земель, що перебувають у користуванні фермерського господарства. Такі громадяни повинні звертатися за землею в загальному порядку (ст. 116, 118 ЗК України). Це відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 20.06.2023 у справі № 633/408/18. Так, в зазначеній постанові, Велика Палата роз`яснила, що приватизувати земельну ділянку може лише той член ФГ, який отримав землю для створення господарства та не має земельної частки (паю), і лише після припинення права користування цією ділянкою ФГ, той, хто приєднався до господарства пізніше, має право на землю лише у загальному порядку, але не з земель, що перебувають у користуванні ФГ. Отже, вважає, що відповідачі ( ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ) не мали права на приватизацію земель, що перебували у користуванні ФГ «ТАЮР-05», оскільки не отримували ці ділянки для створення господарства. Також вважає, що договори оренди від 28.08.2013 були чинними, що робило приватизацію неможливою. Використання земель за цільовим призначенням, на думку прокурора, не підтверджує правомірність набуття права власності. Щодо твердження про втручання держави у право власності, прокурор посилається на статтю 1 Першого протоколу до Конвенції та практику ЄСПЛ, згідно з якою втручання є допустимим, якщо воно: є законне, переслідує суспільний інтерес та є пропорційним. При цьому, прокурор зазначає про те, що вимоги ґрунтуються на положеннях статей 387, 388 ЦК України, суспільний інтерес полягає в поверненні незаконно відчужених земель громаді, а відповідачі не були законними власниками, отже, їх право на мирне володіння майном не порушується.

Повернення земель, на думку прокуратури, є законним, легітимним і спрямованим на відновлення порушених публічних інтересів та забезпечення використання земель за їхнім цільовим призначенням.

Від адвоката Миколаєвої Ю. В. в інтересах ОСОБА_6 та від представника Баришівської селищної ради - Зінченко Ю .М. надійшли заяви про розгляд справи без участі.

В судовому засіданні адвокат Костенко О. М. в інтересах ОСОБА_1 та в інтересах ФГ «ТАЮР-05» підтримав апеляційні скарги та просив задовольнити.

Прокурор Броварської окружної прокуратури Київської області Бондаренко І. В. заперечував проти доводів апеляційних скарг та вважав їх необґрунтованими.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вислухавши пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 28 серпня 2013 року між Головним управлінням Держземагентства у Київській області та ОСОБА_8 укладено договори оренди земельних ділянок №8 та №9 строком на 14 років (т. 1, а. с. 30 -40).

За договором №8 ОСОБА_8 передано в оренду земельну ділянку площею 28 га з кадастровим номером :03:092:0617, а за договором №9 земельну ділянку площею 12 га з кадастровим номером :03:092:0616, для ведення фермерського господарства. Договори зареєстровані 15 жовтня 2013 року у встановленому законом порядку.

05 листопада 2013 року засновником, ОСОБА_8 , створено фермерське господарство «ТАЮР-05», про що 13 листопада 2013 року внесено відповідний запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

На підставі наказу ГУ Держгеокадастру у Київській області від 18 червня 2019 року земельні ділянки державної власності сільськогосподарського призначення передано у комунальну власність Баришівської селищної об`єднаної територіальної громади (т. 1, а. с. 52).

03 жовтня 2019 року рішенням засновника ФГ «ТАЮР-05» до складу членів господарства включено ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , а також прийнято рішення про розподіл земель фермерського господарства загальною площею 40 га між зазначеними особами (т.1, а.с. 45-47).

18 жовтня 2019 року рішенням Баришівської селищної ради №703-17-07 надано дозвіл на розроблення проектів землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок членам ФГ «ТАЮР-05» (т. 1, а. с. 43-44).

21 вересня 2020 року рішенням Баришівської селищної ради №1509-32-07 затверджено проекти землеустрою та передано безоплатно у приватну власність земельні ділянки для ведення фермерського господарства:

ОСОБА_6 - 6 га (кадастровий номер :03:092:0004),

ОСОБА_4 - 6 га (0005),

ОСОБА_3 - 4 га (0008),

ОСОБА_2 - 6 га (0006),

ОСОБА_5 - 6 га (0002),

ОСОБА_1 - 6 га (0001),

ОСОБА_7 - 6 га (0007) (т. 1, а. с.45-47).

05 жовтня 2020 року за зазначеними особами зареєстровано право приватної власності на відповідні земельні ділянки(т. 1 а. с. 53-66). У подальшому між ними та ФГ «ТАЮР-05» укладено договори оренди (т.1, а. с.67-102).

20 листопада 2020 року рішеннями Баришівської селищної ради №1653-35-07 та №1654-35-07 припинено дію договорів оренди від 28 серпня 2013 року щодо земельних ділянок з кадастровими номерами :03:092:0616 та :03:092:0617 (т. 1, а. с.48-51).

31 травня 2024 року до ЄРДР внесено відомості за №0000053 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.367 КК України, щодо можливого неналежного виконання службових обов`язків посадовими особами Баришівської селищної ради при відчуженні земельних ділянок (т. 1, а. с. 30).

У грудні 2024 року заступник керівника Броварської окружної прокуратури Київської області звернулася до суду з позовом в інтересах держави в особі Баришівської селищної ради про витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння.

Відповідачі проти позову заперечували, посилаючись, зокрема, на правомірність набуття права власності, припинення договорів оренди, а також заявляли про сплив строку позовної давності.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що спірні земельні ділянки були передані у приватну власність відповідачам із порушенням вимог земельного законодавства.

Суд зазначив, що земельні ділянки з кадастровими номерами :03:092:0616 та :03:092:0617 перебували у користуванні ФГ «ТАЮР-05» на підставі договорів оренди від 28 серпня 2013 року, строк дії яких на момент прийняття рішень про надання дозволів на розроблення проектів землеустрою (18 жовтня 2019 року) та на момент затвердження проектів землеустрою і передачі земель у власність (21 вересня 2020 року) припинений не був.

Суд першої інстанції також дійшов висновку про те, що відповідачі були включені до складу членів фермерського господарства безпосередньо перед ініціюванням процедури приватизації земель та не отримували спірні земельні ділянки у користування для створення фермерського господарства, а тому не були наділені правом на їх безоплатне отримання у приватну власність у порядку статті 13 Закону України «Про фермерське господарство».

При цьому, суд виходив із того, що рішення про припинення договорів оренди від 20 листопада 2020 року були прийняті вже після затвердження проектів землеустрою та передачі земельних ділянок у приватну власність відповідачам, а відтак на момент прийняття рішень про приватизацію земель право користування за ФГ «ТАЮР-05» залишалося чинним.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що земельні ділянки вибули з комунальної власності поза волею територіальної громади, а тому підлягають витребуванню відповідно до статей 387, 388 ЦК України.

Щодо доводів відповідачів про сплив строку позовної давності суд першої інстанції виходив із того, що прокуратура дізналася про можливі порушення під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні 08 липня 2024 року, а з урахуванням дії карантину та воєнного стану перебіг позовної давності не сплив.

Перевіряючи такі висновки суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відносини, пов`язані із створенням, діяльністю та припиненням діяльності фермерських господарств, регулюються Конституцією України, ЗК України, Законом України «Про фермерське господарство» та іншими нормативно-правовими актами України.

Згідно зі ст.12 Закону України «Про фермерське господарство» (у редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин) землі фермерського господарства можуть складатися із: земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; б) земельних ділянок, що належать громадянам членам фермерського господарства на праві приватної власності; в) земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди. Права володіння та користування земельними ділянками,які знаходяться у власності членів фермерського господарства, здійснює фермерське господарство.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про фермерське господарство» фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону.

За вимогами ч.1 ст.5 Закону України «Про фермерське господарство» право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство.

Членами фермерського господарства можуть бут подружжя, їх батьки, діти, які досягли 14-річного віку, інші члени сім`ї, родичі, які об`єдналися для спільного ведення фермерського господарства, визнають і дотримуються положень Статуту фермерського господарства. Членами фермерського господарства не можуть бути особи, які працюють у ньому за трудовим договором (контрактом). При створенні фермерського господарства одним із членів сім`ї інші члени сім`ї, а також родичі можуть стати членами цього фермерського господарства після внесення змін до його Статуту (ч.1, 2 ст.3 ЗаконуУкраїни «Про фермерське господарство»).

При цьому згідно ст.8 Закону України «Про фермерське господарство» фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, за умови набуття громадянином України або кількома громадянами України, які виявили бажання створити фермерське господарство, права власності або користування земельною ділянкою.

Нормами Закону України «Про фермерське господарство» запроваджений механізм, за яким земельна ділянка спочатку надається в оренду громадянину з метою здійснення підприємницької діяльності (для ведення фермерського господарства), проте останній може використовувати її лише шляхом створення фермерського господарства як форми здійснення своєї підприємницької діяльності.

Зазначене дає змогу констатувати, що створенню фермерського господарства передує, по-перше, бажання й ініціатива громадянина здійснювати підприємницьку діяльність на власний ризик саме у такій формі з метою отримання прибутку та, по-друге, вирішення питання про отримання земельної ділянки для ведення фермерського господарства у власність та/або користування, що є необхідною умовою реалізації ним права на створення такого фермерського господарства, а також державної реєстрації останнього як юридичної особи. Створення фермерського господарства громадянином України передбачає визначену законом послідовність дій, а земельні ділянки надаються саме для створення фермерського господарства, а не для іншої цілі.

Після укладення громадянином договору оренди земельної ділянки державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства та створення цим громадянином фермерського господарства права й обов`язки орендаря такої земельної ділянки за договором оренди землі переходять від громадянина до фермерського господарства з дня проведення його державної реєстрації (подібні висновки неодноразово викладались Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 13.03.2018 у справі № 348/992/16-ц, від 22.08.2018 у справі № 606/2032/16-ц, від 31.10.2018 у справі № 677/1865/16-ц, від 27.03.2019 у справі № 574/381/17-ц, від 26.06.2019 у справі № 628/778/18, від 02.10.2019 у справі № 922/538/19).

При цьому в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 у справі № 927/79/19 вказано, що укладення з орендодавцем та подання державному реєстратору додаткової угоди до договору оренди землі про заміну орендаря з громадянина на фермерське господарство чинним законодавством України не передбачено, відповідно не є обов`язковим.

Отже, з моменту реєстрації фермерського господарства та набуття статусу юридичної особи обов`язки землекористувача здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому надавалася відповідна земельна ділянка для ведення фермерського господарства (аналогічний висновок викладено й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 922/989/18).

Крім того, у відносинах, а також спорах з іншими суб`єктами, голова фермерського господарства, якому була передана у власність, постійне користування чи оренду земельна ділянка, виступає не як самостійна фізична особа, власник, користувач чи орендар земельної ділянки, а як представник (голова, керівник) фермерського господарства. У таких правовідносинах їх суб`єктом є не фізична особа (голова чи керівник фермерського господарства), а фермерське господарство як юридична особа (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 у справі № 615/2197/15-ц та від 30.06.2020 у справі № 927/79/19).

Частина 1 ст.32 ЗК України (у редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин) передбачає, що громадянам України - членам фермерських господарств передаються безоплатно у приватну власність надані їм у користування земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю) члена сільсько-господарського підприємства, розташованого на території відповідної ради.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.13 Закону України «Про фермерське господарство» члени фермерського господарства мають право на одержання безоплатно у власність із земель державної і комунальної власності земельних ділянок у розмірі земельної частки (паю). Членам фермерських господарств передаються безоплатно у приватну власність із раніше наданих їм у користування земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради. Земельні ділянки, на яких розташовані житлові будинки, господарські будівлі та споруди фермерського господарства, передаються безоплатно у приватну власність у рахунок земельної частки (паю).

За правилами ч.ч.1, 3 ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Приписами ч.ч.1, 6 ст.118 ЗК України визначено, що громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу. Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри.

З аналізу наведених норм матеріального права слід дійти висновку, що для реалізації права на приватизацію землі, визначеного ст.32 ЗК України та ст.13 Закону України «Про фермерське господарство», фізична особа - майбутній засновник фермерського господарства - повинен попередньо отримати земельну ділянку в користування для створення фермерського господарства.

Якщо особа увійшла до складу членів фермерського господарства після його створення, тобто не отримавши для такого створення земельної ділянки, то вона не має права на безоплатне отримання у власність земельної ділянки, яка перебуває у користуванні цього фермерського господарства. Для отримання земельної ділянки у власність вона має звертатися до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування в загальному порядку, визначеному ст.ст.116, 118 ЗК України.

Земельна ділянка, що перебуває у користуванні фермерського господарства, може бути передана у власність фізичній особі - члену цього господарства, лише після припинення прав останнього на таку ділянку.

Отже, член фермерського господарства, який отримав земельну ділянку у користування для створення фермерського господарства і раніше не набув права на земельну частку (пай), може цю (отриману ним) земельну ділянку приватизувати у межах розміру земельної частки (паю) за умови припинення права користування нею фермерським господарством. Якщо ж член фермерського господарства не отримував у користування земельну ділянку для його створення, а лише увійшов до складу членів цього господарства, він має право отримати у власність земельну ділянку у передбаченому законом розмірі, проте в загальному порядку, зокрема із земель, які не перебувають у власності чи користуванні фермерського господарства (відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верхового Суду від 20.06.2023 у справі № 633/408/18).

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, земельні ділянки з кадастровими номерами :03:092:0616 (12 га) та :03:092:0617 (28 га) були передані у 2013 році в оренду ОСОБА_8 для ведення фермерського господарства строком на 14 років.

Після державної реєстрації ФГ «ТАЮР-05» у листопаді 2013 року саме фермерське господарство набуло статусу землекористувача зазначених ділянок та здійснювало їх використання у межах укладених договорів оренди.

Разом з тим 03 жовтня 2019 року, тобто, майже через шість років після створення фермерського господарства та отримання земельних ділянок у користування, до складу членів ФГ «ТАЮР-05» були включені ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 . Одночасно цим же рішенням було прийнято рішення про розподіл земель фермерського господарства площею 40 га між зазначеними особами.

Вже через п`ятнадцять днів після включення до складу членів господарства, 18 жовтня 2019 року, Баришівською селищною радою надано дозволи на розроблення проектів землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок саме цим особам, а 21 вересня 2020 року затверджено відповідні проекти землеустрою та передано земельні ділянки у приватну власність відповідачів.

При цьому, колегія суддів зауважує про те, що на момент прийняття зазначених рішень договори оренди від 28 серпня 2013 року залишалися чинними та не були припинені. Рішення про припинення договорів оренди прийняті лише 20 листопада 2020 року, тобто, вже після передачі спірних земельних ділянок у приватну власність відповідачів.

Судом першої інстанції також обґрунтовано встановлено, що жоден із відповідачів не отримував спірні земельні ділянки у користування для створення фермерського господарства, не був засновником господарства на момент його створення та не набував прав землекористувача до моменту ініціювання процедури приватизації.

Доказів того, що відповідачі фактично здійснювали самостійне ведення фермерського господарства на спірних земельних ділянках до моменту їх приватизації, матеріали справи не містять. Навпаки, із наданих доказів убачається, що земельні ділянки використовувалися ФГ «ТАЮР-05» як єдиним суб`єктом господарювання, а після реєстрації права приватної власності були знову передані цим же господарством в оренду.

Отже, послідовність вчинених дій, включення членів родини до складу фермерського господарства безпосередньо перед ініціюванням процедури приватизації, одночасне прийняття рішення про розподіл земель, отримання дозволів на розроблення проектів землеустрою при чинних договорах оренди та подальша передача вже приватизованих земель знову в оренду тому ж фермерському господарству свідчить про відсутність реального наміру здійснювати самостійну підприємницьку діяльність кожним із членів господарства.

Такі обставини у своїй сукупності обґрунтовано оцінені судом першої інстанції як такі, що свідчать про використання механізму безоплатної приватизації земель членами фермерського господарства не з метою реалізації передбаченого законом права, а з метою встановленої законом процедури набуття земель державної (комунальної) власності.

Відтак, поведінка як засновника фермерського господарства, так і членів його родини не може бути визнана добросовісною, оскільки була спрямована на штучне використання процедури створення фермерського господарства як спрощеного, пільгового порядку одержання у власність земель державної (комунальної) власності поза передбаченою законом обов`язковою процедурою.

В силу вимог статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Ознаками цього способу захисту є те, що позов подається власником або титульним володільцем; стосується індивідуально визначеного майна; його зміст становить вимога про повернення речі; майно перебуває у володінні іншої особи; таке володіння є незаконним.

Володіння нерухомим майном підтверджується, зокрема, державною реєстрацією права власності у встановленому законом порядку (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №653/1096/16-ц).

Метою віндикаційного позову є введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку нерухомого майна це означає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав (постанова ВП ВС від 14.11.2018 у справі №183/1617/16).

Відомості Державного реєстру речових прав презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, однак створюють лише спростовувану презумпцію права (постанова ВП ВС від 19.01.2021 у справі №916/1415/19). Суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем майна, але така реєстрація не виключає можливості спростування її законності (постанова ВП ВС від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц).

Як установлено судом, рішенням Баришівської селищної ради від 21 вересня 2020 року №1509-32-07 затверджено проекти землеустрою та передано у приватну власність відповідачам земельні ділянки загальною площею 40 га, які сформовані за рахунок земель, що перебували у користуванні ФГ «ТАЮР-05» на підставі договорів оренди від 28 серпня 2013 року.

05 жовтня 2020 року за відповідачами зареєстровано право приватної власності на відповідні земельні ділянки, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Разом з тим, на момент прийняття рішень про передачу земель у власність договори оренди земельних ділянок залишалися чинними, а їх припинення відбулося лише 20 листопада 2020 року, тобто, після реєстрації права приватної власності за відповідачами.

З огляду на встановлені судом порушення порядку набуття земельних ділянок у приватну власність, відповідачі набули право власності на спірні земельні ділянки без належної правової підстави, а відтак здійснюють правомочності власника незаконно.

У подальшому, між відповідачами та ФГ «ТАЮР-05» укладено договори оренди, на підставі яких земельні ділянки передані у користування цьому ж фермерському господарству.

Відповідно до частини першої статті 761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Оскільки суд дійшов висновку про неправомірність набуття відповідачами права власності на спірні земельні ділянки, їх подальша передача в оренду також не може вважатися такою, що здійснена на законних підставах.

Суд також враховує усталену практику Верховного Суду, відповідно до якої власник може витребувати майно від останнього набувача, а оспорювання рішень органів влади чи правочинів щодо такого майна не є ефективним способом захисту (постанови ВП ВС від 14.11.2018 у справі №183/1617/16, від 21.08.2019 у справі №911/3681/17, від 16.06.2020 у справі №372/266/15-ц, від 02.02.2021 у справі №925/642/19).

Крім того, вимога про скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав не є належним способом захисту, оскільки таке рішення вичерпує свою дію в момент державної реєстрації (постанови ВП ВС від 04.09.2018 у справі №915/127/18, від 29.05.2019 у справі №367/2022/15-ц, від 05.10.2022 у справі №922/1830/19).

З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що спірні земельні ділянки вибули з комунальної власності територіальної громади поза її волею та підлягають витребуванню на користь територіальної громади.

Крім того, з матеріалів справи убачається, що в ході розгляду справи відповідачами порушувалося питання щодо пропуску позивачем строку позовної давності.

В обґрунтування таких доводів відповідачі зазначали, що завершальним етапом процедури безоплатної приватизації земельних ділянок є прийняття рішення уповноваженим органом про затвердження проекту землеустрою та передачу земельної ділянки у власність. Таке рішення у даній справі прийняте 21 вересня 2020 року. На думку відповідачів, саме з цієї дати прокурор міг дізнатися про порушення інтересів держави, а тому перебіг трирічного строку позовної давності розпочався 21 вересня 2020 року та закінчився 22 вересня 2023 року, тоді як позов подано у грудні 2024 року.

Перевіряючи наведені доводи та висновки суду першої інстанції в зазначеній частині, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до статей 256, 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як установлено судом першої інстанції, прокуратурі стало відомо про обставини можливого незаконного вибуття земельних ділянок з комунальної власності під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄРДР 31 травня 2024 року, а фактичне з`ясування відповідних обставин відбулося 08 липня 2024 року.

Саме з цього моменту у прокурора як суб`єкта представництва інтересів держави виникла об`єктивна можливість встановити наявність порушення інтересів територіальної громади та оцінити правові підстави для звернення до суду з відповідним позовом.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що сама по собі дата прийняття рішення органу місцевого самоврядування не свідчить автоматично про обізнаність прокуратури про порушення інтересів держави, оскільки для встановлення незаконності вибуття земельних ділянок необхідним було дослідження сукупності обставин, що стали відомі під час кримінального провадження.

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано врахував положення пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України щодо продовження строків позовної давності на період дії карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211, а також пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України щодо зупинення перебігу строків позовної давності на період дії воєнного стану, введеного з 24 лютого 2022 року.

З урахуванням наведеного, а також тієї обставини, що дія воєнного стану продовжується, перебіг трирічного строку позовної давності не завершився на момент звернення прокурора до суду.

За наведених вище обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позов подано у межах строку позовної давності, а підстав для застосування наслідків його спливу немає.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що прокурором не доведено порушень земельного законодавства під час передачі земельних ділянок у власність членам фермерського господарства, колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на таке.

Суд першої інстанції встановив, що спірні земельні ділянки перебували у користуванні ФГ «ТАЮР-05» на підставі чинних договорів оренди, які на момент прийняття рішень про передачу земель у власність припинені не були. Особи, яким земельні ділянки передано у приватну власність, не отримували їх у користування для створення фермерського господарства, не були засновниками такого господарства та увійшли до його складу безпосередньо перед ініціюванням процедури приватизації.

Отже, висновки суду ґрунтуються не на оцінці наявності чи відсутності у фермерського господарства сільськогосподарської техніки або матеріально-технічних ресурсів, а на встановленні порушення визначеного законом порядку набуття права власності на землю.

Посилання скаржника на відсутність обов`язку органу місцевого самоврядування перевіряти виробничі потужності фермера не спростовує встановленого судом факту порушення статті 32 ЗК України та статті 13 Закону України «Про фермерське господарство», які прямо пов`язують право на безоплатну приватизацію земельної ділянки із попереднім отриманням її у користування для створення фермерського господарства.

Колегія суддів зауважує, що прокурор у цій справі не запроваджував жодних «додаткових кваліфікаційних вимог» до членів фермерського господарства. Предметом доказування було дотримання імперативних вимог земельного законодавства щодо порядку набуття земельної ділянки у власність, а не рівень забезпеченості господарства технікою чи виробничими потужностями.

Відтак, твердження про дискримінацію за ознакою майнового стану є штучними та не ґрунтуються на змісті позовних вимог.

Посилання скаржника на статтю 1 Першого протоколу до Конвенції також є безпідставним. Захист права мирного володіння майном поширюється на майно, набуте на законних підставах. У випадку, коли майно вибуло з власності територіальної громади з порушенням імперативних норм закону, його витребування є відновленням правового порядку, передбаченого законом, і відповідає публічному інтересу.

Сам по собі факт подальшого використання земельних ділянок фермерським господарством не легалізує сам спосіб їх набуття. Законність набуття права власності визначається дотриманням встановленої законом процедури, а не наступним використанням майна.

Доводи ФГ «ТАЮР-05» щодо порушення правил юрисдикції також не заслуговують на увагу.

Відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Критеріями розмежування юрисдикції є суб`єктний склад, предмет спору та характер спірних правовідносин.

За змістом статті 19 ЦПК України у порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із цивільних та земельних правовідносин, крім тих, що підлягають розгляду в порядку іншого судочинства.

Предметом цього спору є витребування земельних ділянок із незаконного володіння фізичних осіб, за якими зареєстроване право приватної власності, а також пов`язані з цим вимоги. Такий спір не є спором щодо здійснення господарської діяльності, а стосується захисту права власності територіальної громади.

Верховний Суд у постанові від 18.02.2025 у справі №918/132/24 наголосив, що при розмежуванні юрисдикції у земельних спорах визначальним є зміст правовідносин, а не лише суб`єктний склад. Якщо спір стосується витребування земельної ділянки з володіння фізичної особи, за якою зареєстроване право власності, такий спір підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Аналогічна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20.06.2023 у справі №633/408/18, де за позовом прокурора про витребування земельної ділянки, переданої у власність члену фермерського господарства, спір розглядався саме у порядку цивільного судочинства. При цьому Велика Палата, застосовуючи частину другу статті 414 ЦПК України, не встановила порушення правил юрисдикції.

Наведене свідчить про відсутність підстав для висновку про необхідність розгляду цього спору господарським судом.

Отже, доводи апеляційних скарг зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин та неправильного тлумачення норм матеріального і процесуального права, однак не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав, апеляційні скарги адвоката Костенка О. М. в інтересах ОСОБА_1 та в інтересах ФГ «ТАЮР-05» підлягають залишенню без задоволення, а рішеня Баришівського районного суду Київської області від 11 серпня 2025 року залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги адвоката Костенка Олександра Миколайовича в інтересах Брилюк Тетяни Олексіївни та в інтересах Фермерського господарства «ТАЮР-05» залишити без задоволення.

Рішення Баришівського районного суду Київської області від 11 серпня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура