_________________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 420/692/19
Провадження № 6/947/80/26
УХВАЛА

Іменем України

03.03.2026 м. Одеса

Київський районний суд м. Одеси у складі головуючого судді Цирфи К.А., за участі:

- секретаря судового засідання Дімової Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду подання державного виконавця Приморського ВДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) Білаша Є.Г. про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2026 року до Київського районного суду м. Одеси за підсудністю з Приморського районного суду м. Одеси надійшло подання державного виконавця Приморського ВДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) Білаша Є.Г. про тимчасове обмеження ОСОБА_1 , 1963 року народження, у праві виїзду за межі України до виконання зобов`язань, покладених на неї виконавчим листом від 26.07.2019 № 420/692/19.

В обґрунтування подання державний виконавець зазначив, що всі інші заходи, направлені на примусове виконання рішення суду, ним вжиті, відтак уважає за доцільне обмежити боржника у праві виїзду за межі України з метою спонукання до виконання рішення суду.

У запереченні на подання представник боржниці зазначив, що остання не є пенсіонеркою та може виконати рішення суду з об`єктивних причин, які пов`язані з відсутністю рухомого та нерухомого майна за рахунок якого вона може здійснити погашення заборгованості.

Розгляд подання призначено на 12.02.2026 та перенесено на 26.02.2026.

В судові засідання учасники справи, належним чином повідомлені, не з`явилися, про причини неявки не повідомили. Відтак суд уважає за можливе розглянути подання за наявними матеріалами.

Фактичні обставини справи

Під час судового розгляду встановлено, що у провадженні державного виконавця Приморського ВДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Білаша Є.Г. перебуває виконавче провадження ВП № 78704094 з примусового виконання виконавчого листа від 26.07.2019 № 420/692/19 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ДПС України в Одеській області коштів у загальному розмірі 11 936 172,64 грн.

Означене ВП № 78704094 відкрито постановою від 24.07.2025.

Відповідно до постанови про арешт коштів боржника від 25.07.2025, накладено арешт на кошти ОСОБА_1 в загальному розмірі 13 130 158,90 грн.

Даних про наявність у ОСОБА_1 рухомого чи нерухомого майна, за рахунок якого можливо задовольнити вимоги стягувача під час виконавчого провадження не отримано.

На вимогу державного виконавця Щербацькою Л.Є. подано декларацію про доходи та майно боржника фізичної особи. Боржниця з`являється за викликами до ВДВС.

ОСОБА_1 є пенсіонеркою за віком та отримує пенсію у розмірі 6 277,97 грн щомісячно.

Інформації про перетин державного кордону ОСОБА_1 , або вчинення видатків, які явно перевищують її офіційні доходи, матеріали справи не містять.

Мотиви прийнятого рішення

Проаналізувавши матеріали подання та долучені до нього докази, суддя дійшов висновку, що на цьому етані виконавчого провадження подання не може бути задоволене з таких підстав.

Судом установлено, що наразі у провадженні державного виконавця перебуває виконавче провадження відносно боржниці, в якому на все рухоме та нерухоме майно останньої накладено арешт. Будь-яких джерел доходів боржниці державним виконавцем, окрім пенсії, не виявлено. Будь-яких даних про те, що боржниця має можливість погасили заборгованість, але умисно не вживає заходів до її погашення, державним виконавцем не надано.

Так, відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Аналогічні за змістом норми містить ЦК України, відповідно до ст. 313 якого фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Означене право особи віднесено у ЦК до особистих немайнових прав фізичної особи (книга друга ЦК), а саме до особистих немайнових прав, що забезпечують природне існування фізичної особи (гл. 21 книги другої ЦК). Відповідно до ч. 3 ст. 269 ЦК особисті немайнові права тісно пов`язані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитись від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав.

Отже, з системного аналізу вказаних нормативно-правових актів логічно випливає, що будь-які обмеження, що стосуються вільного пересування громадян, обрання ними місця проживання можуть бути застосовані державою у виключних випадках.

При цьому суд ураховує, що в України на підставі Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24.02.2024 введено воєнний стан, дія якого неодноразово продовжувалася та діє наразі. Проведення активних бойових дій країною-агресором на території України кожного дня супроводжується небезпекою для життя та здоров`я громадян, що покладає на державу додаткові зобов`язання по забезпеченню безпеки своїх громадян, зокрема шляхом надання можливості вільно пересуватися територією держави в пошуку більш безпечних місць та виїзду за її межі з цією метою. Обмеження цих прав, на думку суду, може бути обґрунтоване лише виключними випадками.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право особи повинно відповідати критерію правомірності втручання, тобто будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність наявності в сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві».

Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання пропорційним законній меті.

Аналогічні вимоги щодо дотримання балансу між публічними та приватними інтересами містить чинний ЦПК України, який передбачає дотримання судом принципу пропорційності під час здійснення провадження у справі, враховуючи, зокрема, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами (ст. 11).

З урахуванням викладеного суд уважає, що за вказаних вище обставин, в умовах воєнного стану, обмеження у праві виїзду боржниці за межі України порушить її право на вільне пересування та виїзд за межі держави, не буде пропорційним меті забезпечення виконання судового рішення у майновому спорі та не є необхідним у демократичному суспільстві.

Далі, право державного виконавця на звернення з поданням до суду про обмеження права виїзду за кордон передбачене п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якого виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи чи керівника боржника юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

З аналізу указаної норми логічно випливає, що ухилення від виконання рішення суду повинно бути умисним та направленим на ускладнення або унеможливлення виконання рішення суду. Тобто, на виконавця, як на особу, яка звернулася з поданням, покладається обов`язок довести перед судом, що боржник вчиняє дії, направлені на невиконання рішення суду, маючи реальну можливість здійснити повне або часткове реальне виконання. При цьому дії боржника є свідомими. Під час їх вчинення боржник бажає, або допускає таку поведінку, як і настання наслідків своїх дій.

Матеріали справи не містять доказів, які підтверджували б, що боржниця вчиняла дії, які унеможливлювали чи ускладнювали виконання рішення суду, здійснювала приховування коштів, рухомого чи нерухомого майна, інших цінностей, безпідставно не з`являвся на виклики державного виконавця, переховувалася від нього, не подала відповідної декларації, тобто свідомо ухилялася від виконання судового рішення за можливості виконати останнє.

Сама по собі наявність невиконаного рішення суду не може бути підставою для обмеження свободи пересування боржника у майновому спорі з державою.

З огляду на викладене, керуючись ст. 18, 258-261, 353, 354, 441 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні подання державного виконавця Приморського ВДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) Білаша Є.Г. про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України відмовити.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя К. А. Цирфа