УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 522/13129/25

провадження № 61-1565ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Пархоменка П. І., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Гудковим Сергієм Олексійовичем, на ухвалу Приморського районного суду міста Одеси від 19 червня 2025 року та постанову Одеського апеляційного суду від 19 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном,

ВСТАНОВИВ:

У 2025 році ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном, в якій просила:

- визнати самочинним будівництвом об`єкт будівництва: «Реконструкція зблокованого дачного будинку за адресою: АДРЕСА_1 », замовником якого є ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 );

- зобов`язати ОСОБА_1 усунути ОСОБА_2 перешкоди в користуванні належній їй нерухомим майном та земельною ділянкою шляхом знесення за власний рахунок самочинно побудованих споруд, які розташовані на земельних ділянках за адресою: АДРЕСА_1 , з кадастровими номерами :52:026:0059, :52:026:0058, :52:026:0003.

В обґрунтування своїх вимог вказує, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки кадастровий номер :52:026:0049 та житлових будинків за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , будинок і земельна ділянка є суміжними з земельними ділянками ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 (кадастрові номери: :52:026:0058 та :52:026:0059, :52:026:0003). На дачних земельних ділянках (кадастрові номери: :52:026:0058 та :52:026:0059, :52:026:0003), які належать на праві приватної власності ОСОБА_1 , протиправно провадяться будівельні роботи із зведення капітальної споруди, яка примикає до паркану ділянки позивача. Таке будівництво здійснюється самочинно без будь-якої дозвільної документації, оскільки межі будівельних робіт значно не відповідають схемі намірів забудови земельної ділянки (реєстраційний номер в ЄДЕССБ NB01:9309-3665-4948-1350) та доданому до неї Генеральному плану забудови М1:500. Зокрема, 11 червня 2025 року відповідачем розпочались активні будівельні роботи (риття котловану) із застосуванням невстановленими особами важкої будівельної техніки. Згідно з наданими позивачем до суду фотоматеріалами відповідачем значно збільшилась площа забудови та глибина котловану, який будується відповідачем впритул до житлового будинку позивача та інших споруд. Відповідач нехтує правами та інтересами власників суміжних земельних ділянок та будинків, здійснює активні будівельні роботи зі зведення самочинних споруд із грубим порушенням будівельних норм та правил, ставлячи під загрозу пошкодження або руйнування будинків та споруд, які розміщені на суміжних земельних ділянках, що ускладнить відновлення порушених прав та законних інтересів позивача.

17 червня 2025 року до суду надійшла заява представника ОСОБА_2 про забезпечення позову.

Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 19 червня 2025 року, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного суду від 19 листопада 2025 року, заяву про забезпечення позову задоволено.

Заборонено ОСОБА_1 чи будь-яким іншим особам здійснювати будь-які дії, пов`язані із будівництвом (будівельні роботи) за адресою: АДРЕСА_1 на земельних ділянках з кадастровими номерами: :52:026:0058 та :52:026:0059, :52:026:0003 на час розгляду справи.

Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, мотивоване тим, що за твердженням позивача відповідачем продовжуються здійснюватися активні будівельні роботи, будівництво здійснюється без будівельного паспорта та не відповідає Схемі намірів забудови земельної ділянки (реєстраційний номер в ЄДЕССБ NB01:9309-3665-4948-1350) та доданому до неї Генеральному плану забудови М1:500 на території земельних ділянок :52:026:0059 (0.0732 га), :52:026:0058 (0.097 га), :52:026:0003 (0.0298 га). Будівельні роботи ставлять під загрозу руйнування та знищення житлових будинків та споруд, розміщених на суміжних земельних ділянках. Отже, суд приходить до висновку, що існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам заявника до ухвалення рішення у справі. В цьому випадку невжиття заходів забезпечення позову може призвести до того, що намір заявника захистити свої права та інтереси, які вона вважає порушеними, в цьому провадженні не буде реалізовано у разі вчинення відповідачем дій щодо подальшого будівництва з порушеннями державних будівельних норм та правил, що не відповідатиме завданню цивільного судочинства та порушить право заявника на судовий захист. До того ж, невжиття заходів забезпечення позову може зумовити виникнення інших спорів, а для відновлення прав позивача необхідно буде докласти значних зусиль шляхом ініціювання нових судових процесів, що потягне за собою матеріальні витрати, відшкодування яких буде неминуче пов`язано із певними труднощами, тобто спричинить негативні наслідки для сторін. Заходи забезпечення позову є співмірними із заявленими позивачем вимогами. Таким чином, суд вважає, що в цьому випадку шкода від зупинення виконання будівельних робіт буде значно меншою.

У січні 2026 року через підсистему «Електронний суд» до Верховного Суду ОСОБА_1 подала касаційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні заяви.

Ухвалою Верховного Суду від 26 січня 2026 року касаційну скаргу повернуто заявнику, оскільки касаційну скаргу підписано та подано неповноважним представником.

06 лютого 2026 року через підсистему «Електронний суд» ОСОБА_1 повторно подала до Верховного Суду касаційну скаргу.

Касаційна скарга обґрунтована тим, щоапеляційний суд проігнорував доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо неспівмірності заходів, наявності дозвільної документації (повідомлення в ЄДЕССБ № ОД51) та відсутності доказів загрози порушення прав позивача та руйнування його будинку, не проаналізував, що у матеріалах справи відсутні фактичні дані, які б підтверджували ймовірність утруднення виконання рішення. Забезпечення позову не може бути інструментом «про всяк випадок» за відсутності доведеного ризику.

Суд наклав заборону на всі три ділянки, хоча ділянки з кадастровим номером :52:026:0058 та кадастровим номером :52:026:0003 взагалі не є суміжними з ділянкою позивача. Апеляційний суд не надав оцінки тому, як роботи на віддалених ділянках можуть заважати позивачу. Це свідчить про надмірність втручання у право власності скаржника та порушення балансу інтересів.

Апеляційний суд не надав адресної відповіді на ці ключові доводи скаржника.

Разом з касаційною скаргою подано клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження, яке обґрунтовано тим, що скаржник вперше звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою в межах встановленого строку (у січні 2026 року), проте ухвалою від 26 січня 2026 року касаційну скаргу повернуто, оскільки її підписано та подано неповноважним представником. Враховуючи, що повторна касаційна скарга подається заявником без зволікання після отримання ухвали про повернення.

Аналіз касаційної скарги та доданих до неї матеріалів свідчить, що строк на касаційне оскарження пропущений з поважних причин. Тому суд на підставі статті 390 ЦПК України поновлює його.

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно з частинами першою та другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У частині першій статті 150 ЦПК України визначено перелік видів забезпечення позову, зокрема позов забезпечується забороною вчиняти певні дії, забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 754/5683/22 (провадження № 14-28цс23) зазначено, що «як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії».

Суди врахували доводи позивача та надані докази, які свідчать, що існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам заявника до ухвалення рішення у справі. В цьому випадку невжиття заходів забезпечення позову може призвести до того, що намір заявника захистити свої права та інтереси, які вона вважає порушеними, в цьому провадженні не буде реалізовано у разі вчинення відповідачем дій щодо подальшого будівництва з порушеннями державних будівельних норм та правил, що не відповідатиме завданню цивільного судочинства та порушить право заявника на судовий захист. Невжиття заходів забезпечення позову може зумовити виникнення інших спорів, а для відновлення прав позивача необхідно буде докласти значних зусиль шляхом ініціювання нових судових процесів, що потягне за собою матеріальні витрати, відшкодування яких буде неминуче пов`язано із певними труднощами, тобто спричинить негативні наслідки для сторін. Заходи забезпечення позову є співмірними із заявленими позивачем вимогами, і в цьому випадку шкода від зупинення виконання будівельних робіт буде значно меншою.

Встановивши, що наявні підстави для вжиття заходів забезпечення позову, суди зробили обґрунтований висновок про задоволення заяви ОСОБА_2 .

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що правильне застосовування судами норм процесуального права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими, ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA G?MEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

У частині четвертій статті 394 ЦПК України визначено, що у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Керуючись статтями 260, 389, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження ухвали Приморського районного суду міста Одеси від 19 червня 2025 року та постанови Одеського апеляційного суду від 19 листопада 2025 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду міста Одеси від 19 червня 2025 року та постанову Одеського апеляційного суду від 19 листопада 2025 року у справі № 522/13129/25.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Краснощоков

Д. А . Гудима

П. І. Пархоменко