Справа № 302/1495/25
Провадження № 2/302/44/26
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(у повному обсязі)

26 лютого 2026 року селище Міжгір`я

Міжгірський районний суд Закарпатської області у складі

головуючого судді Готри В. Ю.,

з участю секретаря судового засідання Царь О. В.,

позивача ОСОБА_1 та його представниці адвокатки Керити М. В.,

представниці третьої особи органу опіки та піклування виконавчого комітету Міжгірської селищної ради Закарпатської області Петруляк Я. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представниця адвокатка Керита Мар?яна Василівна, до ОСОБА_2 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування виконавчого комітету Міжгірської селищної ради Закарпатської області, про позбавлення батьківських прав відносно неповнолітніх дітей,

у с т а н о в и в:

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представниця адвокатка Керита М. В., звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування виконавчого комітету Міжгірської селищної ради Закарпатської області, про позбавлення батьківських прав відносно неповнолітніх дітей.

Позов обґрунтував тим, що 25 листопада 2005 року між сторонами був зареєстрований шлюб за актовим записом № 95. У цьому шлюбі в сторін народилося четверо дітей: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 21 травня 2024 року у справі №302/335/24 було розірвано шлюб між сторонами.

29 травня 2025 року Міжгірським районним судом Закарпатської області у справі № 302/695/25 розглянуто його заяву про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей і, як наслідок, судом було вирішено стягувати з ОСОБА_2 (відповідачки) на його користь аліменти на утримання неповнолітніх доньок: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі 1/2 частки від усіх видів заробітку (доходу) боржниці щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з дня подання заяви про видачу судового наказу до суду і до досягнення дітьми повноліття.

На день подання цього позову одній із дітей сторін ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уже виповнилося 18 років.

Зазначав, що ще задовго до розірвання шлюбу між сторонами почали виникати непорозуміння, які супроводжувалися тривалими сварками. Як виявилося, у них були зовсім протилежні погляди на сімейне життя і його цінності. Відповідачка самоусунулася від утримання і виховання своїх дітей. Всі обов`язки в цьому плані лягли повністю на нього. Крім того, відповідачка неодноразово затримувалася представниками поліції як така, що підозрювалася в учиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 185 КК України, а за одне з таких правопорушень її було навіть притягнуто до кримінальної відповідальності (справа № 302/601/23).

Стверджував про наявність винної поведінки відповідачки по відношенню до їх дітей, що виразилося у нехтуванні нею обов`язками як матері, так як ОСОБА_2 не спілкується з дітьми, не піклується про їх фізичний та духовний розвиток, не цікавиться їх навчанням та позашкільними вподобаннями. Натомість він самостійно займається вихованням та матеріальним забезпеченням дітей. При цьому двоє дітей, які вже є повнолітніми, навчаються та їх навчання й утримання повністю здійснюється лише ним.

Зауважував і те, що відповідачка хоч і зареєстрована за однією адресою із ним, але вона не цікавиться життям дітей, навіть їх кімнати закриті на ключ зважаючи на клептоматичні нахили ОСОБА_2 та у зв`язку з цим моральна обстановка у будинку є досить напруженою.

Отже, вказаною бездіяльністю, тобто умисним невиконанням батьківських обов`язків, відповідачка порушує права дітей на належне батьківське виховання.

11 серпня 2025 року він звернувся до органу опіки та піклування Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області з заявою про позбавлення батьківських прав відповідачки відносно їх двох дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Однак на засідання комісії по розгляду даної заяви з`явився лише він із дітьми, а відповідачка не з`явилася, хоч і була повідомлена про час та місце засідання.

26 вересня 2025 року приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Король Н.І. було посвідчено заяву відповідачки про те, що вона повністю усвідомлюючи значення своїх дій та згідно вільного волевиявлення, котре відповідає її внутрішній волі, не заперечує проти позбавлення її батьківських прав щодо її неповнолітніх дітей ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

13 жовтня 2025 року виконавчим комітетом Міжгірської селищної ради Закарпатської області було затверджено висновок органу опіки та піклування Міжгірської селищної ради про доцільність позбавлення батьківських прав відповідачки ОСОБА_2 . Згідно з даним висновком орган та піклування Міжгірської селищної ради вважає за доцільне при вирішенні питання судом позбавити батьківських прав відповідачку відносно її неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Посилаючись на наведені вище обставини просив суд позбавити батьківських прав відповідачку ОСОБА_2 по відношенню до її неповнолітніх дітей: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Ухвалою судді Міжгірського районного суду Закарпатської області від 23.10.2025 відкрито провадження у цій справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Своїм правом подати відзив на позовну заяву ОСОБА_1 відповідачка ОСОБА_2 не скористалася.

Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 16.12.2025 закрито підготовче провадження та призначено цю справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представниця адвокатка Керита М. В. позовні вимоги підтримали повністю та просили їх задовольнити.

Представниця третьої особи Петруляк Я. І. у судовому засіданні просила позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася вкотре, хоча повідомлялася належним чином про дату, час і місце розгляду справи, у тому числі відповідно до положень ч. 11 ст. 128, ст. 131 ЦПК України (а.с.48,50,52,56,62,68,71,81,83). Клопотань про відкладення розгляду справи не подавала.

Заслухавши доводи сторони позивача і представника третьої особи, вислухавши думку дітей, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини у даній справі та об`єктивно оцінивши у сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, суд зазначає таке.

Судом установлено, що сторони перебували між собою у шлюбі, який був зареєстрований 24.11.2005 відділом реєстрації актів цивільного стану Міжгірського районного управління юстиції у Закарпатській області за актовим записом № 95, що стверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с.6).

У цьому шлюбі в сторін народилося четверо дітей: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що свідчать свідоцтва про їх народження, відповідно, серії НОМЕР_2 від 29.03.2006 (а.с.10), серії НОМЕР_3 від 03.10.2007 (а.с.11), серії НОМЕР_4 від 09.06.2009 (а.с.12) та серії НОМЕР_5 від 09.07.2014 (а.с.13).

Заочним рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 21 травня 2024 року у справі № 302/335/24, яке набрало 21.06.2024 законної сили, розірвано шлюб між сторонами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.14,15).

Судовим наказом Міжгірського районного суду Закарпатської області від 29 травня 2025 року у справі № 302/695/25 наказано стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі 1/2 частки від усіх видів заробітку (доходу) боржниці, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 28.05.2025 (а.с.16).

Постановою головного державного виконавця Міжгірського ВДВС у Хустському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 25.06.2025 відкрито виконавче провадження на виконання зазначеного вище судового наказу Міжгірського районного суду Закарпатської області у справі № 302/695/25 про стягнення з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітніх дітей (а.с.24).

Із довідки НУ «Одеська юридична академія» від 06.03.2025 за № 2/5293 вбачається, що донька сторін ОСОБА_10 є студенткою 1-ого курсу Київського університету інтелектуальної власності та права НУ «Одеська юридична академія», денної форми навчання за спеціальністю 262 «Правоохоронна діяльність», з терміном навчання за освітньо-кваліфікаційним рівнем бакалавр по 30.06.2027 (а.с.18).

Відповідно до довідки КЗ «Міжгірський медичний фаховий коледж» Закарпатської обласної ради за № 21 від 05.03.2025, донька сторін ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є студенткою цього коледжу І-ого курсу, групи «Ф», денної форми навчання за контрактом, запланована дата закінчення навчання 30.06.2027 (а.с.19).

Як видно з вироку Міжгірського районного суду Закарпатської області від 17 квітня 2023 року у справі № 302/601/23 відповідачка ОСОБА_2 засуджувалася за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років та зі застосуванням ст. 75 КК України була звільнена від відбування покарання з випробуванням із установленням їй іспитового строку у 2 роки з покладенням на нею обов`язків, передбачених ст. 76 КК України (а.с.20-22). А ухвалою цього ж суду від 7 травня 2025 року у справі № 302/601/23 відповідачку ОСОБА_2 звільнено від відбування основного покарання, призначеного зазначеним вироком суду від 17.04.2023 (а.с.23).

З нотаріально посвідченої заяви від 26.09.2025 вбачається, що відповідачка ОСОБА_2 не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав щодо її неповнолітньої доньки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та малолітньої доньки ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.25).

Із висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Міжгірської селищної ради Закарпатської області, затвердженого рішенням цієї ж селищної ради від 13.10.2025 за № 323, слідує, що даний орган опіки та піклування вважає за доцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно її дітей ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.26,27).

У судовому засіданні неповнолітні ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , пояснили, що з мамою ОСОБА_2 періодично бачяться та спілкуються, яка також вітає їх на дні народження.

Статтею 51 Конституції України, частинами 2, 3 ст. 5 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд із такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, громадянського суспільства.

Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (ст. 7 Конвенції про права дитини).

Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства»).

Із приписів ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» слідує, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою ст. 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20.11.1989, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частини дев`ята-десята ст. 7 СК України).

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ст. 141 СК України).

Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені ст. 150 СК України.

Відповідно до ч.1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України. Так, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Тлумачення змісту пункту 2 ч. 1 ст. 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення й розвитку; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до дитини та її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти тощо.

Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17, від 06 вересня 2023 року у справі № 545/560/21, від 12 січня 2026 року у справі № 708/1440/24 тощо.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, наприклад: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав як винятковий захід є істотним правовим наслідком як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21, провадження № 61-8918сво23, від 01 серпня 2024 року у справі № 761/25311/20-ц, провадження № 61-3153св24

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані ст. 8 Конвенції.

У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (MAMCHUR v. UKRAINE), заява № 10383/09, пункт 100, ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв?язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв?язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, в якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки) (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 51).

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Судам необхідно враховувати, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, застосовується лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки недостатньо спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, і застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу при доведеності винної поведінки одного із батьків, яка суперечить інтересам дитини, і неможливості зміни такої поведінки. Позбавлення батьківських прав позбавляє батька/матір спільного родинного життя з дитиною та не відповідає меті їх возз`єднання.

Реалізація взаємного спілкування між матір`ю чи батьком і дитиною становить засадову складову сімейного життя у розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Позбавлення батьківських прав скасовує зв`язок одного з батьків з дитиною і позбавляє його всіх батьківських прав щодо неї, у тому числі права на контакт. Поділ сім`ї є дуже серйозним втручанням (рішення ЄСПЛ від 18 червня 2019 року у справі «Хаддад проти Іспанії» (Haddad v. Spain), заява № 16572/17, пункт 54).

У рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 49, ЄСПЛ зазначив, що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин.

Позбавлення особи батьківських прав є особливо далекосяжним заходом, який позбавляє одного з батьків сімейного життя з дитиною, і не відповідає меті їх возз`єднання. Ця сфера особливо потребує захисту від свавільного втручання (рішення ЄСПЛ від 08 січня 2013 року у справі «S.S. проти Словенії» (S.S. v. SLOVENIA), заява № 40938/16, пункт 96).

Позбавлення одного з батьків батьківських прав щодо дітей є втручання у його право на повагу до сімейного життя, гарантоване пунктом 1 ст. 8 Конвенції. Таке втручання є порушенням, якщо воно не здійснюється «відповідно до закону», не переслідує одну із законних цілей згідно з пунктом 2 статті 8 і може вважатися необхідним у демократичному суспільстві (рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 2015 року у справі «Йованович проти Швеції» (Jovanovic v. Sweden), заява № 10592/12, пункт 74, від 08 січня 2013 року у справі «С. С. проти Словенії» (S.S. v. SLOVENIA), заява № 40938/16, пункт 79).

У рішенні від 10 вересня 2019 року у справі «Странд Лоббен та інші проти Норвегії» (заява № 37283/13) Європейський суд з прав людини підкреслював, що взаємна радість, яку діти та батьки отримують у суспільстві один від одного, є основним елементом сімейного життя, і заходи держав-відповідачів, що перешкоджають цьому, рівносильні втручанню у право, гарантоване статтею 8 Конвенції. У випадках, коли відповідні інтереси дитини суперечать інтересам батьків, стаття 8 Конвенції вимагає, щоб органи влади держав-відповідачів встановлювали справедливий баланс цих інтересів і при встановленні балансу особливе значення надавалося найкращим інтересам дитини, які в залежності від свого характеру та важливості можуть переважати інтереси батьків. Як правило, найкращі інтереси дитини вимагають, з одного боку, щоб зв`язки дитини з її сім`єю підтримувалися, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною для життя та розвитку дитини, оскільки порушення сімейних зв?язків означає від`єднання дитини від її коріння. З цього слідує, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише за вкрай виняткових обставин і що має бути зроблено все для збереження особистих відносин та відновлення сім`ї.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення його батьківських прав, покладено на позивача (постанови Верховного Суду від 30 листопада 2023 року у справі № 358/689/22, провадження № 61-13923св23, від 12 січня 2026 року у справі № 708/1440/24, провадження № № 61-14651св25).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок уважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень в указаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 18 лютого 2021 року у справі № 645/920/19, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22).

Водночас міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на виховання дитини. Навпаки, міжнародні договори та національне законодавство гарантують батькам реалізацію принципу рівності щодо виховання дитини.

Особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (постанови Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 320/5094/19, від 22 листопада 2023 року у справі № 320/4384/18, від 07 березня 2024 року у справі № 947/7448/22, від 24 квітня 2024 року у справі № 726/433/23).

Отже, з наданих позивачем доказів суд не вбачає свідомого ухилення відповідачки від виконання своїх обов`язків стосовно виховання дітей, абсолютної байдужості матері до дітей, фактів заподіяння шкоди дітям або того, що вона становила/становить загрозу для здоров`я та розвитку неповнолітніх доньок.

При розгляді судом спорів, зокрема щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (ч. 4 ст. 19 СК України).

Тлумачення ч. 6 ст. 19 дає підстави для висновку, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер та є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19, провадження № 61-1344св20.

У своїй практиці ЄСПЛ керується тим, що необхідно зробити все можливе, щоб зберегти особисті стосунки між батьками і дітьми та, якщо це доречно, «відновити» сім`ю (рішення від 10 січня 2017 року у справі «Кацпер Новаковський проти Польщі» (Kacper Nowakowski v. Poland), заява № 32407/13, пункт 75).

Держава має позитивні зобов`язання сприяти возз`єднанню сім`ї (рішення ЄСПЛ від 10 вересня 2019 року у справі «Странд Лоббен та інші проти Норвегії» (STRAND LOBBEN AND OTHERS v. NORWAY), № 37283/13, пункт 209).

ЄСПЛ у рішенні від 25 лютого 2020 року у справі «Ю. І. проти росії» (Y.I. v. RUSSIA), заява № 68868/14, пункт 87, зазначив, що держава через її уповноважені органи до того, як ухвалює кардинальні рішення, які спрямовані на розділення сім`ї, має попереджати матір про її поведінку, зокрема щодо неучасті у житті дитини та наслідки, які вона може мати для нього.

У цій справі після звернення заявника і до надання вказаного висновку орган опіки і піклування не попереджав матір про її поведінку та наслідки, зокрема і крайні, які вона може мати, про необхідність брати достатню участь у житті дітей, не оцінив обставини неучасті матері у вихованні дітей, а виконав лише функцію констатації факту неучасті матері у житті дітей та рекомендував до застосування крайній спосіб обмеження права матері на участь у житті та вихованні дітей. Також у цьому висновку відсутня належна характеристика відповідачки як матері дітей, наявності з її боку загрози для дітей, їх здоров`ю та психічному розвитку. Не указано у висновку і того, які заходи вживалися органом опіки та піклування для покращення взаємовідносин матері та дітей.

Необґрунтоване та передчасне (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання матері до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49). Наявності таких обставин у цій справі не доведено.

З огляду на наведене вище та з урахуванням фактичних обставин цієї справи, суд доходить висновку, що висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Міжгірської селищної ради Закарпатської області щодо визнання за доцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно її доньок ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та малолітньої доньки ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , як таку, що ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не є достатньо обґрунтованим та він суперечить інтересам дітей на повноцінну сім`ю та увагу від обох батьків.

Неактивність або певна бездіяльність відповідачки як матері сама по собі не може вважатися достатньою підставою для того, щоб дійти висновку про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити її батьківських прав.

Особисті конфліктні відносини між батьками чи наявність у житті матері/батька особи, яку вони вважають «кращим батьком/матір`ю» для дитини не можуть шкодити правам дитини на гармонійний розвиток та належне виховання і забезпечення її найкращих інтересів з боку біологічних батьків.

У цій справі судом не встановлено будь-якої реальної загрози від відповідачки як матері благополуччю їх доньок. При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ч. 1 ст. 13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи

Положеннями ч. 1 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України).

Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи із висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (п. 45), «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини» (Salman v. Turkey, заява № 21986/93, п. 100, ECHR 2000-VII).

Отже, з огляду на наведене вище суд доходить висновку, що позивач не довів поза розумним сумнівом належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності та взаємозв`язку між собою достатніми доказами свою вимогу, а відтак у задоволені позову слід відмовити за недоведеністю позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ч. 1, пункту 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

За таких обставин понесені позивачем ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору слід покласти на нього.

Керуючись статтями 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представниця адвокатка Керита Мар?яна Василівна, до ОСОБА_2 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування виконавчого комітету Міжгірської селищної ради Закарпатської області, про позбавлення батьківських прав відносно неповнолітніх дітей відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили в порядку визначеному ст. 273 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 26.02.2026.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 , місце реєстрації і проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 ;

Відповідачка ОСОБА_2 , останнє відоме місце реєстрації проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_7 ;

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування виконавчого комітету Міжгірської селищної ради Закарпатської області, місце знаходження: вул. Шевченка, 97 селища Міжгір`я Хустського району Закарпатської області, код в .

Суддя В. Ю. Готра