Номер провадження: 22-ц/813/3993/26
Справа № 501/3906/25
Головуючий у першій інстанції Петрюченко М. І.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.02.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря Малюти Ю.С.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

третя особа - ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Чорноморського міського суду Одеської області від 10 вересня 2025 року у складі судді Петрюченко М.І.,

встановив:

2. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст заяви про забезпечення позову

У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із клопотанням про забезпечення позову до подачі позову, згідно якого просить суд заборонити державним реєстраторам прав на нерухоме майно та всім органам, уповноваженим на проведення державної реєстрації (в тому числі територіальним органам Міністерства юстиції України, виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, акредитованим суб`єктам, нотаріусам, іншим особам та органам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень") вчиняти реєстраційні дії щодо реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, державну реєстрацію обтяжень на нерухоме майно, а також вносити до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (в т. ч. до Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек) записи про державну реєстрацію права власності та інших речових прав та їх обтяжень, змін до таких записів щодо нерухомого майна - будівлі магазину-перукарні, загальною площею 469,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 08.

Позивач мотивує дану заяву тим, що ОСОБА_1 є власницею об`єкта нерухомого майна будівлі-магазину перукарні за адресою: АДРЕСА_1 . Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 09.07.2020 по справі №501/1537/18, залишеним без змін постановою Верховного суду від 02.02.2022 витребувано у ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 вищезазначену будівлю. У зв`язку з набранням рішенням законної сили, ОСОБА_1 звернулась до державного реєстратора, який скасував державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, здійснену за ОСОБА_5 та зареєстрував право власності ОСОБА_1 на нерухоме майно.

Заявник вказує, що в процесі розгляду справи №501/1537/18 позивачка дізналась, що відповідач ОСОБА_5 передав майно, що не належало йому, в іпотеку ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . З метою захисту свого права ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про визнання недійсним іпотеки від 21.06.2017, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як іпотекодердателями та ОСОБА_5 , як іпотекодержателем. Заочним рішенням Іллічівського міського суду від 12.03.2025 у справі №501/2778/24 позов ОСОБА_1 задоволено повністю. Визнано недійсним договір іпотеки, укладений ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , посвідчений 21.06.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським Володимиром Анатолійовичем, зареєстровано в реєстрі за №11690. Скасовано державну реєстрацію обтяжень об`єкта нерухомого майна будівлі магазину перукарні, загальною площею 496,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 08, а саме:

- іпотеки номер запису про іпотеку: 21036562, дата державної реєстрації 21.06.2017, державний реєстратор: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович;

- заборони на нерухоме майно номер запису про обтяження: 21036806, дата державної реєстрації 21.06.2017, державний реєстратор: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 30.05.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на вказане рішення суду. Дата судового засідання не призначена. Заявник стверджує, що ОСОБА_1 стало відомо, що 07.07.2025 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали з ОСОБА_4 , договір відступлення права вимоги за Договором про надання поворотної фінансової допомоги та Договором іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі №1991. Заявник ОСОБА_1 має намір подати до суду позов про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, укладеного 07.087.2025 між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в частині відступлення права вимоги за договором іпотеки. Оскільки ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відступили свої права за спірним договором іпотеки на користь ОСОБА_4 , який став новим іпотекодердателем, а іншою стороною договору є ОСОБА_5 , рішення в справі за позовом, який має намір подати ОСОБА_1 вплине на права ОСОБА_5 . У зв`язку з цим заявник звернувся до суду з відповідним заявою.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції, мотивування її висновків

Ухвалою Чорноморського міського суду Одеської області від 10 вересня 2025 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено: заборонено державним реєстраторам прав на нерухоме майно та всім органам, уповноваженим на проведення державної реєстрації (в тому числі територіальним органам Міністерства юстиції України, виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, акредитованим суб`єктам, нотаріусам, іншим особам та органам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень") вчиняти реєстраційні дії щодо реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, державну реєстрацію обтяжень на нерухоме майно, а також вносити до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (в т. ч. до Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек) записи про державну реєстрацію права власності та інших речових прав та їх обтяжень, змін до таких записів щодо нерухомого майна - будівлі магазину-перукарні, загальною площею 469,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 08.

Ухвала суду мотивована тим, що з огляду на предмет майбутнього позову та необхідність забезпечення співмірності заходів забезпечення позову із заявленими вимогами, обраний позивачем спосіб забезпечення у вигляді заборони державним реєстраторам прав на нерухоме майно вчиняти реєстраційні дії щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно є обґрунтованим і доцільним у межах даної справи. Суд дійшов висновку, що застосування зазначеного заходу забезпечення є необхідним, оскільки його невжиття може істотно ускладнити або унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення позову. Відсутність відповідних заборон створює ризик вчинення реєстраційних дій, наслідки яких можуть перешкодити ефективному захисту чи поновленню порушених або оспорюваних прав та інтересів позивача. З огляду на викладене, суд вважав наявними підстави для задоволення заяви про забезпечення позову, оскільки невжиття відповідних заходів може істотно утруднити або зробити неможливим виконання майбутнього судового рішення. Водночас, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд врахував інтереси не лише позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Суд зазначив, що встановлені заборони мають тимчасовий характер, не є формою позбавлення права власності та не призводять до повного обмеження можливості користування майном.

Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги

Не погодившись з вищевказаною ухвалою суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати ухвалу Чорноморського міського суду Одеської області від 10 вересня 2025 рокута ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову до подачі позову - в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції, не навів жодних конкретних обставин та ризиків, які б підтверджували необхідність вжиття такого виду забезпечення позову як заборона державним реєстраторам прав на нерухоме майно вчиняти реєстраційні дії щодо реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, як власне вжиття будь-яких інших заходів забезпечення позову як таких. Мотивувальна частина оскаржуваної ухвали фактично зводиться до формального посилання на законодавчі норми без будь-якого з`ясування та обґрунтування наявності таких обставин, а саме: у чому полягає реальна загроза невиконання рішення, чим саме підтверджуються такі ризики, чому застосовані заходи є пропорційними. Ні заява ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення до подання позову, ні оскаржувана ухвала суду першої інстанції про вжиття заходів забезпечення не місять жодних доказів, на підставі яких можливо було б зробити висновок про обґрунтованість припущення про існування ризиків, передбачених ч.2 ст. 149 ЦПК України. Натомість, як слідує зі змісту оскаржуваної ухвали суду першої інстанції суд задовольнив заяву про забезпечення позову не дивлячись на те, що вона ґрунтується виключно на припущеннях заявника, адже в тексті оскаржуваної ухвали відсутня оцінка доводів заявника судом та посилання докази або фактичні дані, з яких зроблено висновок про те, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до наслідків згідно ст. 149 ЦПК України.

Доводи скарги також мотивовані тим, що постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції, посилаючись на постанову пленуму Верховного Суду України, не врахував актуальну редакцію ст. 149 ЦПК України та практику її застосування Верховним Судом, яка підлягає обов`язковому врахуванню судами (в силу припису ч.4 ст. 263 ЦПК України) при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Отже під час постановлення оскаржуваної ухвали суду першої інстанції мало місце неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими. Вищевказані обставини, на думку скаржника є підставою для скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції в апеляційному порядку з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Також як зазначає ОСОБА_4 , суд першої інстанції, застосовуючи заходи забезпечення позову до подання самої позовної заяви, був позбавлений можливості встановити обсяг і характер майбутніх вимог, перевірити відповідність обраних заходів предмету спору та оцінити їх співмірність. Оскаржувана ухвала про забезпечення позову до його подання не відповідає принципу співмірності, оскільки суд не навів переконливих підстав для негайного втручання, не оцінив потенційні наслідки невжиття заходів у співвідношенні з обмеженнями для відповідача та не довів необхідність такого істотного втручання у його майнові права. Таким чином, замість процесуального балансу інтересів сторін створено ситуацію, коли вжито заходи забезпечення позову без доведення існування будь-яких реальних загроз та без їх системного та предметного зв?язку з майбутніми позовними вимогами, адже предметом названого заявником майбутнього позову є визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, укладеного між Відповідачами, тобто навіть у випадку задоволення такого позову в порядку реституції зміниться лише особа кредитора, а не суть зобов`язань за основним боргом та іпотекою.

Позиція сторін в суді апеляційної інстанції

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від сторін не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Явка сторін в суді апеляційної інстанції

В судове засідання, призначене на 05.02.2026 сторони не з`явилися хоча були повідомлені належним чином, у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується письмовими матеріалами справи.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

3.МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_4 не підлягає задоволенню.

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

Встановлено, що рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 09.07.2020 по справі №501/1537/18, залишеним без змін постановою Верховного суду від 02.02.2022 витребувано у ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 будівлю магазину перукарні за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.10-14, 25-30).

Заочним рішенням Іллічівського міського суду від 12.03.2025 у справі №501/2778/24 позов ОСОБА_1 задоволено: визнано недійсним договір іпотеки, укладений ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , посвідчений 21.06.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А., зареєстрованого в реєстрі за №11690. Скасовано державну реєстрацію обтяжень об`єкта нерухомого майна будівлі магазину перукарні, загальною площею 496,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 08, а саме:

- іпотеки номер запису про іпотеку: 21036562, дата державної реєстрації 21.06.2017, державний реєстратор: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський В.А.;

- заборони на нерухоме майно номер запису про обтяження: 21036806, дата державної реєстрації 21.06.2017, державний реєстратор: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський В.А. (а.с.31-33).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 30.05.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на вищевказане рішення суду (а.с.34).

У зв`язку з набранням рішенням законної сили, ОСОБА_1 звернулась до державного реєстратора, який скасував державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, здійснену за ОСОБА_5 та зареєстрував право власності ОСОБА_1 на нерухоме майно, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.42).

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 07.07.2025 уклали з ОСОБА_4 договір відступлення права вимоги за Договором про надання поворотної фінансової допомоги та Договором іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі №1991 (а.с.37-38).

Заявник ОСОБА_1 має намір подати до суду позов про визнання недійсним договору про відселення права вимоги, укладеного 07.07.2025 між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в частині відступлення права вимоги за договором іпотеки.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції, відповідає вищевказаним вимогам законодавства, з огляду на наступне.

Відповідно дочастини другої статті 149 ЦПК забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно утруднити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК).

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 №9, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення заяви про забезпечення позову, оскільки заявником надано належні докази права власності, а обраний захід забезпечення є співмірним заявленим вимогам та спрямованим на запобігання утрудненню чи неможливості виконання можливого рішення суду.

Так, звертаючись із даною апеляційною скаргою, ОСОБА_4 посилається на те, шо постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції, не навів жодних конкретних обставин та ризиків, які б підтверджували необхідність вжиття такого виду забезпечення позову як заборона державним реєстраторам прав на нерухоме майно вчиняти реєстраційні дії щодо реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, як власне вжиття будь-яких інших заходів забезпечення позову як таких. Мотивувальна частина оскаржуваної ухвали фактично зводиться до формального посилання на законодавчі норми без будь-якого з`ясування та обґрунтування наявності таких обставин, а саме: у чому полягає реальна загроза невиконання рішення, чим саме підтверджуються такі ризики, чому застосовані заходи є пропорційними. Ні заява ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення до подання позову, ні оскаржувана ухвала суду першої інстанції про вжиття заходів забезпечення не місять жодних доказів, на підставі яких можливо було б зробити висновок про обґрунтованість припущення про існування ризиків, передбачених ч.2 ст. 149 ЦПК України. Натомість, як слідує зі змісту оскаржуваної ухвали суду першої інстанції суд задовольнив заяву про забезпечення позову не дивлячись на те, що вона ґрунтується виключно на припущеннях заявника, адже в тексті оскаржуваної ухвали відсутня оцінка доводів заявника судом та посилання докази або фактичні дані, з яких зроблено висновок про те, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до наслідків згідно ст. 149 ЦПК України.

Разом з тим, вищевказані доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 є необґрунтованими та безпідставними, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

З матеріалів справи вбачається, що заявницею ОСОБА_1 подано заяву про забезпечення позову до подання позовної заяви, майбутнім предметом якого є визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, що пов`язаний із набуттям та реєстрацією речових прав на об`єкт нерухомого майна, а саме будівлі магазину-перукарні, загальною площею 469,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 08.

Отже, спір має безпосередній зв`язок із правовим режимом конкретного об`єкта нерухомості та можливістю зміни його реєстраційного статусу.

Колегія суддів зазначає, що для застосування заходів забезпечення позову достатнім є встановлення судом обґрунтованого припущення про існування ризику утруднення або неможливості виконання можливого рішення суду, а не доведення таких обставин із повнотою, необхідною для вирішення спору по суті.

З огляду на характер спірних правовідносин, пов`язаних із відступленням права вимоги та можливістю подальшої державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, існує об`єктивна ймовірність вчинення реєстраційних дій щодо спірного об`єкта, що може призвести до виникнення нових правовідносин, у тому числі за участю третіх осіб, та істотно ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Саме на запобігання таким наслідкам і спрямований обраний судом захід забезпечення.

Доводи апелянта про те, що оскаржувана ухвала містить лише формальне посилання на норми закону без належного мотивування, не знаходять свого підтвердження, оскільки із змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що суд першої інстанції встановив характер спірних правовідносин, визначив зв`язок між заявленим заходом забезпечення та предметом майбутнього позову, а також оцінив можливі наслідки невжиття таких заходів.

Правова позиція про те, що для вжиття заходів забезпечення позову достатнім є встановлення ймовірності утруднення виконання рішення суду, неодноразово висловлювалася Верховний Суд.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Верховний Суд у постанові від 08 червня 2022 року (справа № 658/485/21) зауважує, що цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням, і його значення полягає в тому, що таке обмеження захищає законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли наслідком невжиття заходів забезпечення позову є неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає інтереси як позивача, так і відповідача.

Щодо доводів про відсутність доказів існування ризиків, колегія суддів зазначає, що сам факт наявності спірного договору відступлення права вимоги та пов`язаність спору з можливістю державної реєстрації речових прав на нерухоме майно свідчить про реальність ризику зміни правового статусу об`єкта спору до вирішення справи по суті.

Обраний судом захід забезпечення позову у вигляді заборони державним реєстраторам прав на нерухоме майно та іншим уповноваженим органам вчиняти реєстраційні дії щодо спірного об`єкта є співмірним заявленим вимогам, має тимчасовий характер, не позбавляє осіб права володіння та користування майном, а спрямований виключно на збереження існуючого стану речей до вирішення спору.

Безпідставними є і твердження ОСОБА_4 про те, що суд першої інстанції не врахував актуальну редакцію статті 149 ЦПК України та практику її застосування, оскільки зі змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що суд застосував саме чинну редакцію статті 149 ЦПК України та перевірив наявність передбачених нею підстав, можливість істотного ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду у разі невжиття заходів забезпечення позову.

При цьому, посилання суду першої інстанції на постанову Пленуму Верховного Суду України не свідчить про неправильне застосування норм процесуального права, оскільки такі роз`яснення використовуються в частині, що не суперечить чинному законодавству та сучасній судовій практиці.

Доводи скаржника про неповне з`ясування обставин та недоведеність встановлених судом обставин є помилковими, оскільки на стадії вирішення питання про забезпечення позову суд не встановлює обставини спору по суті, а лише перевіряє наявність ризиків, передбачених статтею 149 ЦПК України.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність передбачених статтею 149 ЦПК України підстав для вжиття заходів забезпечення позову, а доводи апеляційної скарги не спростовують законності та обґрунтованості постановленої ухвали.

Жодних інших доводів на спростування висновків суду, апеляційна скарга ОСОБА_4 не містить.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 є недоведеними, а тому вона підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою. Підстави для скасування, зміни ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_4 у суду апеляційної інстанції відсутні.

Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу Чорноморського міського суду Одеської області від 10 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 27.02.2026

Головуючий Є.С. Сєвєрова

Судді: С.О. П огорєлова

О.М. Таварткіладзе