ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 757/15730/24

провадження № 61-12544св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Калараша А. А. (судді-доповідача), Петрова Є. В., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 21 січня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Остапчук Т. В., та постанову Київського апеляційного суду від 23 вересня 2025 року, ухвалену у складі колегії суддів Крижанівської Г. В., Оніщука М. І., Шебуєвої В. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

1. У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - АТ «Державний ощадний банк України», Банк, АТ «Ощадбанк») з позовом про захист прав споживача фінансових послуг та стягнення депозитного вкладу.

2. Позов мотивував тим, що 21 вересня 2006 року уклав з ВАТ «Державний ощадний банк України» договір № 3 про відкриття депозитного рахунку у дол. США під 1% річних безстроково з можливістю повернення суми вкладу на першу вимогу. Цього ж дня позивач вніс на банківський рахунок кошти на суму 5 000 дол. США, а 21 грудня 2006 року - додатково 8 400 дол. США, а всього на загальну суму 13 400 дол. США.

3. 20 лютого 2007 року позивач та відповідач уклали договір № 60 про відкриття депозитного рахунку у гривні строком на 1 рік під 12% річних та внесено кошти на суму 2 000 грн. 25 червня 2007 року сторони уклали договір № 1 про відкриття депозитного рахунку у євро строком до 6 місяців під 5% річних. На виконання умов договору цього дня позивач вніс грошові кошти на суму 2 000 євро, а 19 вересня 2007 року - 18 000 євро.

4. 17 лютого 2009 року на підставі договору № 1 від 25 червня 2007 року вніс на рахунок суму 61 400 євро, а згідно з умовами договору № 60 від 20 лютого 2007 року - 218 000 грн на рахунок. Також 17 лютого 2009 року сторони уклали договір № 1 про відкриття депозитного рахунку, валюта - російські рублі, на підставі якого вніс на рахунок 400 000 російських рублів.

5. Починаючи з 16 квітня 2009 року позивач неодноразово звертався до АТ «Державний ощадний банк України» з вимогою про повернення йому коштів. Однак вимоги відповідач не виконав, натомість повідомив, що питання щодо повернення коштів не може бути вирішене до закінчення кримінального провадження стосовно колишнього начальника Харківського обласного відділення Відкритого акціонерного товариства «Ощадбанк» ОСОБА_2.

6. Постановою Верховного Суду від 16 січня 2024 року у справі № 642/5561/14 вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 грудня 2022 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 07 серпня 2023 року залишено без змін в частині встановлення винуватості ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, визначеного частиною п`ятою статті 191 КК України, а також підтверджено встановлені судами попередніх інстанцій обставини щодо фактів укладання спірних договорів депозитного вкладу.

7. Така бездіяльність на думку позивача порушувала його право на отримання коштів за договорами банківського вкладу, а тому вважає, що такі обставини завдали йому моральної шкоди, яку оцінив у розмірі 50 000 грн.

8. З огляду на зазначене з метою поновлення свого порушеного права просив суд стягнути з АТ «Державний ощадний банк України» на його користь:

- 205 887,84 дол. США за договором банківського вкладу № 3 від 21 вересня 2006 року;

- 1 271 947,48 грн за договором банківського вкладу № 60 від 20 лютого 2007 року;

- 469 392,71 євро за договором банківського вкладу від 25 червня 2007 року № 1;

- 400 000 російських рублів за договором банківського вкладу від 17 лютого 2009 року № 1;

- 50 000 грн моральної шкоди.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх ухвалення

9. Печерський районний суд міста Києва рішенням від 21 січня 2025 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 23 вересня 2025 року, позов задовольнив частково.

10. Стягнув з АТ «Ощадбанк» на користь ОСОБА_1 за договором № 3 від 21 вересня 2006 року суму вкладу у розмірі 35 800 дол. США, відсотки по вкладу 359,98 дол. США, 3% річних - 16 062,91 дол. США; за договором № 60 від 20 лютого 2007 року суму вкладу у розмірі 220 000 грн, відсотки по вкладу - 4 674,40 грн, інфляційні втрати - 845 537,66 грн, 3% річних - 98 710,67 грн, за договором № 1 від 25 червня 2007 року суму вкладу - 81 400 євро; відсотки по вкладу - 2 097,88 євро; 3% річних - 36 522,95 євро, за договором № 1 від 17 лютого 2009 року суму вкладу 400 000,00 російських рублів, моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. Стягнув з АТ «Ощадбанк» на користь держави судовий збір у розмірі 7 570 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовив. Вирішив питання про розподіл судових витрат.

11. Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, керувався тим, що Банк брав на себе зобов`язання з контролю за діяльністю своїх працівників. На час укладення договорів саме ОСОБА_2 від імені банку підписувала договори, а отже відсутність коштів на рахунках Банку не є підставою для відмови у поверненні позивачу коштів, переданих Банку за договорами депозитних вкладів. Суть кримінального провадження щодо ОСОБА_2 зводиться до завдання майнових збитків Банку, а не вкладнику ОСОБА_1 , натомість не спростовує обов`язку Банку з повернення коштів за депозитними договорами та сплати додаткових нарахувань за несвоєчасне виконання зобов`язань за договорами банківського вкладу.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

12. 08 жовтня 2025 року АТ «Ощадбанк» за допомогою підсистеми «Електронний суд» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 21 січня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 вересня 2025 року і ухвалити нове судове рішення, яким у позові відмовити.

13. Мотивує скаргу тим, що суди першої та апеляційної інстанцій застосували норми права без врахування правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 22 травня 2018 року у справі № 918/329/16, від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14, від 14 листопада 2019 року у справі № 752/3746/15 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК України)).

14. Також вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій установили обставини справи на підставі недопустимих доказів, а також проігнорували клопотання про застосування позовної давності (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Провадження у суді касаційної інстанції

15. Ухвалою від 12 листопада 2025 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження, витребував справу з суду першої інстанції, відмовив у задоволенні клопотання про зупинення виконання судових рішень.

16. Як на підставу касаційного оскарження АТ «Ощадбанк» посилається на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, норми права без врахування правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 22 травня 2018 року у справі № 918/329/16, від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14, від 14 листопада 2019 року у справі № 752/3746/15 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

17. Також заявник посилається на те що суди попередніх інстанцій встановили обставини, які мають значення для вирішення справи, на підставі недопустимих доказів, а також необґрунтовано відхилили клопотання про застосування позовної давності (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій фактичні обставини справи

18. Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що 21 вересня 2006 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Ощадбанк» укладено Договір № 3 на вклад «Універсальний ощадного банку» в іноземній валюті для фізичної особи, відповідно до якого ОСОБА_1 відкрито депозитний рахунок на вимогу № 3 для зберігання грошових коштів та їх виплати у дол. США. Згідно з умовами договору від 21 вересня 2006 року ОСОБА_1 вніс 5 000 дол. США під 1% річних. 21 грудня 2006 року вніс 8 400 дол. США, 17 лютого 2009 року вніс 22 400 дол. США.

19. 20 лютого 2007 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Ощадбанк» укладено Договір № 60 на вклад «Накопичувальний ощадного банку» у національній валюті для фізичної особи, відповідно до якого ОСОБА_1 вніс на депозитний рахунок № 60 грошові кошти у розмірі 2 000 грн зі строком повернення депозиту 20 лютого 2008 року під 12 % річних. 17 лютого 2009 року вніс 21 800 грн.

20. 25 червня 2007 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Ощадбанк» укладено договір №1 на вклад «НАКОПИЧУВАЛЬНИЙ - ЄВРО Ощадного Банку» в євро для фізичної особи - резидента, відповідно до умов якого ОСОБА_1 вніс на депозитний рахунок № 1 грошові кошти у розмірі 2 000 євро, зі строком повернення депозиту 25 грудня 2007 року, з процентною ставкою за депозитом у розмірі 5% річних. В рамках вказаного договору 19 вересня 2007 року ОСОБА_1 вніс 18 000 євро, а 17 лютого 2009 року вніс 61 400 євро.

21. 25 червня 2007 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Ощадбанк» укладено Договір №1, відповідно до якого ОСОБА_1 вніс на депозитний рахунок кошти в сумі 400 000 російських рублів.

22. 16 квітня 2009 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про повернення грошових коштів, розміщених ним на депозитних рахунках. Також ОСОБА_1 звертався до відповідача з вимогами про повернення депозитних вкладів від 07 грудня 2023 року та 26 січня 2024 року. Проте, вказані вимоги ОСОБА_1 були залишені банком без задоволення.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, якими керується суд при прийнятті постанови

23. Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, керувався тим, що відсутність відомостей про наявність коштів позивача на рахунках Банку не є підставою для відмови у стягненні на користь вкладника коштів за депозитними договорами, незважаючи на протиправні дії відповідального працівника Банку, пов`язані з підробленням касових документів. За таких обставин суд вважав обґрунтованими підстави для стягнення сум грошових коштів, внесених вкладником на депозитні рахунки. Водночас, суд вважав, що у зв`язку з припиненням у 2009 році дій депозитних договорів відсутні підстави для стягнення неустойки (пені) на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Натомість, суд вважав обґрунтованими вимоги щодо покладення на Банк відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України. З огляду на зазначене, суд вважав обґрунтованою вимогу про стягнення з відповідача 3% річних. Натомість, суд вважав безпідставними позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат за договорами, предметом яких були депозити в іноземній валюті, зауваживши, що індексації внаслідок знецінення підлягає саме національна валюта. Дійшовши висновку про тривале порушення прав позивача Банком шляхом невжиття дій з повернення депозитних вкладів, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, керуючись засадами розумності, виваженості та справедливості, а також обсяг страждань, вважав обґрунтованою моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.

24. Колегія суддів з такими висновками погоджується, керуючись такими міркуваннями.

25. Доводи касаційної скарги стосуються оспорювання висновків судів першої та апеляційної інстанцій в частині обґрунтованості підстав для стягнення коштів за депозитними договорами, на підробленості яких продовжує наполягати відповідач, на відсутності підстав для стягнення моральної шкоди з цих же підстав, а також незастосування судами позовної давності, а отже колегія суддів надає оцінку рішенням судів першої та апеляційної інстанцій лише в цій частині, натомість не надає оцінку судовим рішенням в частині визначення сум стягнутих коштів, оскільки касаційна скарга таких доводів не містить.

26. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

27. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22).

28. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови у позові (правові висновки у постановах Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21, від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21).

29. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

30. Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

31. Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності.

32. Наявність кримінального правопорушення не впливає на договірні правовідносини, не спростовує їх існування та не припиняє їх (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 308/6023/15-ц).

33. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

34. Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (правовий висновок у постанові Верховного Суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19).

35. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України).

36. У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)).

37. Тлумачення правочину - це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину чи договору (двостороннього або багатостороннього правочину), з тексту якого неможливо встановити справжню волю сторони (сторін). З урахуванням принципу тлумачення favor contractus (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 753/8945/19).

38. Згідно зі статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

39. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Певні інші права та інтереси, що складають активи, наприклад, борги, можуть також вважатися «майновими правами» і, відповідно, «майном» у розумінні цього положення (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 10 березня 2011 року у справі «Сук проти України», заява № 10972/05, § 22).

40. Стосовно банківських вкладів ЄСПЛ вважає, що вони беззаперечно становлять «майно», яке належить заявникам згідно зі статтею 1 Протоколу №1 і не заперечується, що заявники можуть забрати ці кошти разом з відповідними процентами, якщо забажають (GAYDUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 45526/99, 46099/99, 47088/99, 47176/99, 47177/99, 48018/99, 48043/99, 48071/99, 48580/99, 48624/99, 49426/99, 50354/99, 51934/99, 51938/99, 53423/99, 53424/99, 54120/00, 54124/00, 54136/00, 55542/00, 56019/00, ЄСПЛ, від 02 липня 2002 року).

41. Тлумачення частини третьої статті 1060 ЦК України свідчить, що банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за вкладом із спливом строку, який встановлений у договорі банківського строкового вкладу.

42. Договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту (частина перша статті 1059 ЦК України).

43. Оскільки саме банк визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати договори банківського вкладу, оформляти касові документи, а також визначає систему контролю за виконанням касових операцій, недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства та/чи умовам договору банківського вкладу) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору. Відкриття відповідних рахунків та облік на них коштів у національній та іноземній валютах, залучених згідно з чинним законодавством від юридичних і фізичних осіб на підставі укладених у письмовій формі договорів банківського вкладу (депозиту), є обов`язком банку. Необлікування банком таких коштів не можна вважати недодержанням сторонами відповідного договору банківського вкладу (депозиту) його письмової форми (правовий висновок у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14).

44. Суди мають у порядку, передбаченому процесуальним законом, перевіряти доводи сторін і досліджувати докази стосовно додержання письмової форми договорів банківського вкладу, враховуючи, що недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства й умовам договору банківського вкладу) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору (постанова Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14).

45. У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2023 року у справі № 175/4639/19 зазначено: «…місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що факт укладення вказаних депозитних договорів підтверджується Витягом з електронного додатка до договору про переведення боргу б/н від 17 листопада 2014 року, що за своїм юридичним змістом фактично є формою банківської виписки (довідки) за всіма банківськими договорами позивача, що є предметом розгляду. Подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 квітня 2023 року у справі № 199/3152/20. Банк не спростував ані факту укладення депозитних договорів з позивачем, ані факту неповернення грошових коштів на вимогу вкладника. Колегія суддів вважає неприйнятними висновки апеляційного суду про те, що позивач не надав доказів на підтвердження факту укладення договорів банківських вкладів та зарахування коштів на рахунки, оскільки доказами зарахування коштів є лише оригінали договорів банківських вкладів та оригінали квитанцій про внесення грошових коштів на банківські рахунки, яких позивач не надав. Суд першої інстанції правильно вважав доведеним факт укладення між сторонами договорів банківських вкладів та внесення грошових коштів на підставі наданого позивачем Звіту про концентрацію ризиків за пасивними операціями банку» (форма № 625) ПАТ КБ «ПриватБанк» та формою банківської виписки (довідки) за всіма банківськими договорами позивача, що є предметом розгляду…».

46. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15 вказано, що з огляду на те, що позивачі правомірно сподівалися на належне оформлення вказаних договорів вкладу з відповідачем, а обов`язок забезпечення належного виконання працівниками відповідача посадових інструкцій лежить на банківській установі, особи, винні в порушенні правил банківських операцій, у спірних правовідносинах діяли від імені банку та розпоряджалися на власний розсуд коштами вже після передачі їх на депозит, отже, вчиняли протиправні дії стосовно коштів, які перейшли у власність відповідача. Позивачі не можуть бути відповідальними за порушення, вчинені посадовими особами відповідача, оскільки ними виконані умови укладених угод. З моменту передачі грошових коштів уповноваженій особі банку саме банк є їх власником, а тому саме банку спричинена шкода злочином його працівників. Натомість між банком та вкладником тривають правовідносини за договорами банківського вкладу. Зобов`язання з відшкодування шкоди, як правило, може мати місце лише за відсутності договірних правовідносин. Наявність кримінального правопорушення не впливає на договірні правовідносини, не спростовує їх існування та не припиняє їх. Вкладники мають право вимоги до банку про повернення вкладів за договорами банківського вкладу, нарахованих процентів згідно умовами договорів та застосування наслідків, передбачених договором та законом, у разі порушення банком своїх зобов`язань за договором.

47. У постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2023 року у справі № 718/1791/22 вказано: «…доводи касаційної скарги про те, що укладений між позивачем і банком договір не відповідає за формою і змістом договорам банківського вкладу, а розпорядження про внесення коштів на депозит та поповнення вкладу не відповідають визначеним Національним банком України формам ведення та обліку касових операцій, і такі не можуть бути належними доказами внесення ОСОБА_1 грошових коштів на рахунок банківської установи на виконання умов договору, є необґрунтованими з огляду на таке. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц зроблено висновок, що договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту (частина перша статті 1059 ЦК України). У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним (частина друга цієї статті). Оскільки саме банк визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати договори банківського вкладу, оформляти касові документи, а також визначає систему контролю за виконанням касових операцій, недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору. Відкриття відповідних рахунків та облік на них коштів у національній та іноземній валютах, залучених згідно з чинним законодавством від юридичних і фізичних осіб на підставі укладених у письмовій формі договорів банківського вкладу (депозиту), є обов`язком банку. Необлікування банком таких коштів не можна вважати недодержанням сторонами відповідного договору банківського вкладу (депозиту) його письмової форми.

48. Звертаючись до банківської установи для розміщення вкладу, позивач правомірно сподівався на належне оформлення вказаного депозитного договору з банком, а обов`язок забезпечення належного виконання працівниками відповідача посадових інструкцій покладено на банківську установу. При цьому саме банк визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати договори банківського вкладу, оформляти касові документи, а також визначає систему контролю за виконанням касових операцій. Недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення ними вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства й умовам договору банківського вкладу), та неналежне виконання ними своїх посадових обов`язків не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору…».

49. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 625 ЦК України).

50. У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення.

51. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

52. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

53. У цій справі суди встановили, що договірні правовідносини між ОСОБА_1 та Банком виникли на підставі договору № 3 на вклад Універсальний Ощадного банку в іноземній валюті для фізичної особи від 21 вересня 2006 року, договору на вклад Накопичувальний Ощадного банку у національній валюті для фізичної особи від 20 лютого 2007 року, договору № 1 на вклад Накопичувальної - Євро Ощадного банку в євро для фізичної особи - резидента від 25 червня 2007 року, а також на підставі договору банківського вкладу, валютою в якому визначені російські рублі.

54. На підставі доказів у справі, а саме вироку Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 грудня 2022 року, постанови Харківського апеляційного суду від 07 серпня 2023 року та постанови Верховного Суду від 16 січня 2024 року у справі № 642/5561/14 з розгляду обвинувального акту у кримінальному провадженні, зареєстрованому 14 березня 2013 року в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за № 0000745 за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, визначеного частиною п`ятою статті 191 КК України, суд першої інстанції з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, встановив, що ОСОБА_2 , працюючи на посаді начальника обласного управління Відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», діючи з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, зловживаючи службовим становищем, у період з 21 вересня 2006 року до 17 лютого 2009 року привласнила ввірені їй грошові кошти Банку у особливо великих розмірах, які отримала від ОСОБА_1 у сумі 35 800 дол. США, 81 400 євро, 400 000 російських рублів та 220 000 грн, однак до каси Банку не внесла, а привласнила собі.

55. Зазначені судові рішення набрали законної сили, а отже відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України встановлені у них обставини не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

56. Res judicata - вирішена справа (res judicata pro veritate habetur! - судове рішення слід визначати за істину) означає остаточність рішення суду, яке набрало чинності і не може бути переглянуте. Принцип res judicata визнано на міжнародному рівні та зафіксовано, в тому числі, у пункті 1 статті 44 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Принцип остаточності рішення є складовою частиною верховенства права.

57. Отже, обставини, встановлені судовими рішеннями, які набрали законної сили, у справі № 642/5561/14 з розгляду обвинувального акту у кримінальному провадженні, зареєстрованому 14 березня 2013 року в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за № 0000745 за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, визначеного частиною п`ятою статті 191 КК України, є остаточними та не можуть бути предметом повторного перегляду у цій справі.

58. З огляду на зазначене, а також наведені в цій постанові правові висновки Верховного Суду, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність між ОСОБА_1 та Банком договірних правовідносин за договорами депозитних вкладів, доведеність факту невиконання відповідачем обов`язку з повернення коштів ОСОБА_1 після закінчення строків договорів банківських вкладів, а наявність кримінального провадження щодо посадової особи Банку, яка контролювала передання вкладником коштів до каси Банку, не спростовує обов`язку Банку з повернення ОСОБА_1 вкладів разом з необхідними нарахуваннями. Суди правильно вважали, що позивач не може бути відповідальний за порушення, вчинене посадовою особою Банку внаслідок невиконання вимог законодавства у сфері банківської діяльності, які полягали зокрема і у видачі належних документів на підтвердження внесення коштів до каси Банку, оскільки позивачем виконано умови укладених угод депозитних вкладів. Колегія суддів наголошує, що за таких умов саме Банк володів переданими вкладником коштами, а отже кримінальним правопорушенням, вчиненим посадовою особою Банку, завдано шкоди саме Банку, натомість наявність такого правопорушення не спростовує правовідносин між вкладником та Банком, які виникли на підставі договорів банківських вкладів.

59. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14, від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14, від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15, від 05 жовтня 2022 року у справі № 718/2903/19, від 30 листопада 2022 року у справі № 757/24677/18, від 04 вересня 2024 року у справі № 718/2832/23, від 02 червня 2025 року у справі № 306/44/22.

60. Зазначені мотиви спростовують доводи касаційної скарги щодо встановлення судами першої та апеляційної інстанцій обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, на підставі недопустимих доказів, зокрема щодо відсутності укладення договору банківського вкладу у російських рублях, а також внесення цих коштів до каси Банку, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій керувалися обставинами, встановленими у судових рішеннях, які набрали законної сили, у іншій справі за участі цієї посадової особи Банку та позивача ОСОБА_1 , а отже такі обставини не підлягали повторному доказуванню в силу принципу res judicata та вимог цивільного судочинства.

61. З цих же підстав колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги стосовно неможливості підтвердження наявності на рахунках банку сум коштів, переданих за депозитними договорами, оскільки у судових рішеннях у справі № 642/5561/14 суди вказали на те, що ОСОБА_2 вчиняла дії щодо виготовлення та видачі завідомо неправдивих офіційних документів, у тому числі спірних договорів та квитанцій, отримувала кошти від ОСОБА_1 , однак не передавала до каси Банку, і такі обставини не спростовують відповідальність Банку з повернення сум депозитів ОСОБА_1.

62. Загалом обґрунтування заявником підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України зводиться до надання суб`єктивної оцінки обставинам, встановленим судовими рішеннями у справі № 642/5561/14, які набрали законної сили. Однак, встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів. За таких обставин колегія суддів визнає, що доводи касаційної скарги стосовно встановлення судами першої та апеляційної інстанцій обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, на підставі недопустимих доказів не знайшли свого підтвердження, оскільки зводяться до незгоди з обставинами, встановленими судовим рішенням, яке набрало законної сили, а також до суб`єктивного тлумачення граматичних конструкцій у судових рішеннях у справі № 642/5561/14, що не є безумовною підставою для скасування законних та обґрунтованих судових рішень.

63. Крім того, такі доводи заявника також нерозривно пов`язані з посиланням на неврахування судами першої та апеляційної інстанцій правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від22 травня 2018 року у справі № 918/329/16, від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14, від 14 листопада 2019 року у справі № 752/3746/15. Заявник вважає, що за відсутності реальних договірних відносин між ним та ОСОБА_1 відсутні підстави для стягнення з Банку коштів на користь вкладника з огляду на наявність кримінального провадження стосовно вини ОСОБА_2 у вчиненні протиправних дій з заволодіння коштами ОСОБА_1 .

64. Однак, з огляду на численні правові висновки Верховного Суду, покладені у основу цієї постанови, колегія суддів зауважує, що правозастосовча практика є усталеною та чинною стосовно обов`язку повернення Банком позивачу сум грошових коштів за договорами депозитних вкладів, незважаючи на те, що кошти не були внесені на рахунки Банку та присвоєні його посадовою особою шляхом вчинення протиправних дій. Натомість, правові висновки, на які посилається відповідач, нерелевантні спірним правовідносинам.

65. Так, у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14 Верховний Суд переглядав у касаційному порядку судові рішення за позовом банківської установи до фізичної особи - споживача банківських послуг про визнання договору нікчемним, тобто за іншого предмета позову та інших фактичних обставин.

66. Постанова від 14 листопада 2019 року у справі № 752/3746/15 ухвалена за результатами розгляду позовних вимог вкладника - фізичної особи до банківської установи про стягнення сум грошових коштів за договорами депозитних вкладів. У цій справі у задоволенні позову суди відмовили з огляду на те, що факт передачі коштів банківській установі позивач не довів. На відміну від зазначеної справи у спірних правовідносинах факт отримання коштів посадовою особою Банку встановлений у остаточному судовому рішенні, яке набрало законної сили, у справі, участь у якій брали ОСОБА_1 та Банк.

67. За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи касаційної скарги в частині оскарження судових рішень щодо вирішення позовних вимог про стягнення сум грошових коштів за депозитними договорами та відсотків за договорами депозитного вкладу не знайшли свого підтвердження, а отже в цій частині оскаржувані судові рішення підлягають залишенню в силі.

68. Безпідставними визнає колегія суддів посилання в касаційній скарзі на ігнорування судами першої та апеляційної інстанцій застосування позовної давності.

69. У відзиві на позовну заяву Банк заявив про застосування позовної давності до позовних вимог про стягнення 3% річних, пені, інфляційних втрат та моральної шкоди.

70. За правилами статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

71. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

72. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

73. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

74. Перебіг позовної давності починається з моменту, коли в особи виникло право на подання позову у матеріально-правовому аспекті. Мається на увазі таке подання позову, з яким пов`язується судовий захист права або здійснення примусу до дотримання норм права. Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є об`єктивні обставини - самий факт порушення права, а із встановленням моменту порушення права позивача підлягають встановленню суб`єктивні обставини - момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20).

75. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц зробила висновок, що сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Враховуючи вимоги статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

76. Сталий принцип (практика) ЄСПЛ щодо того, що сторона у суді має бути почута (дивитись, наприклад, рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine, заява № 4909/04, п. 58), є інструментом забезпечення верховенства права у судовому процесі, а не зловживання у ньому. Тому заява про його порушення не може використовуватись будь-яким учасником судового процесу щодо оцінки судом доказів та обставин справи, прийняття судових рішень, які просто не відповідають побажанням цього учасника. Кожен учасник судового процесу має розуміти, що відповідно до вимог ЦПК України, зокрема його статті 2, суд має почути усіх учасників судового процесу, а не тільки одного з його учасників, який переконаний у своїй правоті. Також «почути» не означає погодитись. До того ж, якщо певний учасник судового процесу приховує від суду певні докази, не заявляє певні аргументи, які мав би надати та навести відповідно до вимог ЦПК України, з метою затягування судового процесу чи зловживання правом, то він не в праві у подальшому вимагати від суду у контексті свого права «бути почутим судом» прийняття їх судом до уваги всупереч правилам ЦПК України.

77. Суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні вказав на те, що позовна давність не поширюється на позовні вимоги про стягнення 3% річних, нарахованих на підставі частини другої статті 625 ЦК України, на суми банківських вкладів за депозитним договором.

78. Верховний Суд у постанові від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15 роз`яснив, що предметом спору є саме вимоги про стягнення коштів за договорами депозитних вкладів, а нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України входять до складу грошового зобов`язання, вимоги про стягнення якого нараховані та заявлені у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання про видачу вкладу, на зазначені вимоги позовна давність не поширюється.

79. Тобто, на вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат на підставі частини другої статті 625 ЦК України, які нараховані та заявлені внаслідок невиконанням грошового зобов`язання про видачу вкладу позовна давність не поширюється відповідно до пункту 2 частини першої статті 268 ЦК України, оскільки інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання.

80. Аналогічний правовий висновок виклала Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2026 року у справі № 716/1842/24.

81. Враховуючи наведене, а також обов`язок суду першої інстанції відповідно до вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України застосовувати правові висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, колегія суддів наголошує на тому, що доводи відповідача спростовуються мотивами ухвалення оскаржуваного судового рішення, а дії суду першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, стосовно розгляду по суті позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, право на стягнення з боржника яких визначено частиною другою статті 625 ЦК України, за депозитним договором у національній валюті відповідають вимогам закону та чинній правозастосовчій практиці.

82. Також колегія суддів відхиляє посилання відповідача на потребу у застосуванні позовної давності до вимоги про стягнення моральної шкоди. Суди першої та апеляційної інстанцій правильно вважали відсутніми підстави для застосування позовної давності даної позовної вимоги з огляду на відсутність у позивача можливості заявити такі вимоги протягом трьох років з моменту закінчення строків дії договорів депозиту та звернення з вимогою про повернення сум грошових коштів за договорами депозитів.

83. З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

84. Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

85. З огляду на вказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновки судів першої та апеляційної інстанцій не спростували.

Щодо судових витрат

86. Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

87. Оскільки Верховний Суд за результатами касаційного перегляду залишив оскаржувані судові рішення без змін, то розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 21 січня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. А. Калараш

Є. В. Петров

В. В. Пророк