УХВАЛА

03 березня 2026 року

м. Київ

справа № 727/13582/23

провадження № 61-1891 ск 26

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Петрова Є. В. розглянув касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Бартусевич Влада Миколаївна, на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 15 травня 2024 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 11 лютого 2026 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Управління комунальної власності Чернівецької міської ради, ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. - Чернівецька міська рада, про визнання недійсним договору оренди нерухомого майна № 72 від 19 липня 2022 року,

ВСТАНОВИВ:

1. У грудні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вищевказаним позовом у якому просила визнати недійсним договір оренди нерухомого майна від 19 липня 2022 року № 72, укладений між Управлінням комунальної власності Чернівецької міської ради та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1 ), на приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 83,4 кв.м.

2. Шевченківський районний суд міста Чернівці рішенням від 15 травня 2024 року позов задовольнив.

2.1. Визнав недійсним договір оренди нерухомого майна № 72 від 19 липня 2022 року, що належить до комунальної власності Чернівецької міської територіальної громади, укладений між Управлінням комунальної власності Чернівецької міської ради та ФОП ОСОБА_1 на приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , розміром 83,4 кв.м.

2.2. Вирішив питання компенсації судових витрат.

3. Постановою від 12 серпня 2024 року Чернівецький апеляційний суд задовольнив апеляційну скаргу Бартучевич В. С., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 15 травня 2024 року.

3.1. Скасував рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 15 травня 2024 року та ухвалив нову постанову.

3.2. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Управління комунальної власності Чернівецької міської ради, ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Чернівецька міська рада, про визнання недійсним договору оренди нерухомого майна № 72 від 19 липня 2022 року відмовив.

3.3. Вирішив питання судових витрат

4. Додатковою постановою від 16 вересня 2024 року Чернівецький апеляційний суд частково задовольнив заяву Бартучевич В. С., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , про ухвалення додаткового рішення.

4.1. Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати в розмірі 40 000,00 грн

5. Верховний Суд постановою від 19 листопада 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Кодрян Я. Д., задовольнив частково.

5.1. Постанову Чернівецького апеляційного суду від 12 серпня 2024 року та додаткову постанову Чернівецького апеляційного суду від 16 вересня 2024 року скасував, справу направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

6. Чернівецький апеляційний суд постановою від 11 лютого 2026 року апеляційну скаргу Бартусевич В. М., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнив частково.

6.1. Змінив мотивувальну частину рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 15 травня 2024 року, виклавши її в редакції цієї постанови.

6.2. В решті рішення суду першої інстанції залишив без змін.

7. У лютому 2026 року засобами Електронного суду до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ФОП ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бартусевич В. М., у якій скаржник просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 15 травня 2024 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 11 лютого 2026 року, ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

8. Обґрунтовуючи касаційну скаргу заявник вказує на те, що суди першої та апеляційної інстанції ухвалили рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

9. Підставами касаційного оскарження заявник зазначає пункти 1, 3 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) відповідно до яких, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

10. Так, обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, скаржник зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішення застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норм права у «схожих» правовідносинах, викладений у постанові Верховного Суду від 09 квітня 2025 року у справі № 725/5226/22, від 07 червня 2023 року у справі № 263/15626/21, від 02 листопада 2022 року у справі № 752/10037/18, від 16 серпня 2022 року у справі №904/1760/21, від 02 грудня 2020 року у справі № 751/1198/18, від 03 жовтня 2022 року у справі № 204/1724/20, від 22 січня 2025 року у справі № 757/5467/21, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 725/3212/16-ц, від 05 червня 2018 року у справі № 910/856/17, від 15 травня 2019 року у справі № 686/19389/17, від 13 лютого 2024 року № 910/2592/19, від 29 листопада 2023 року у справі № 513/879/19 та інших.

11. Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, скаржник зазначає, що обставини у вищезазначених справах є схожими, однак вони не є подібними з цією справою. Правовий висновок, що судова юрисдикція справи визначається з огляду на склад сторін правочину: якщо набувачем (переможцем електронних торгів) є фізична особа, справа підлягає розгляду в порядку касаційного судочинства, а якщо фізична особа-підприємець або юридична особа, то у порядку господарського судочинства, не містить чітких критеріїв розмежування судової юрисдикції спорів, які виникають при передачі державного або комунального майна в оренду шляхом проведення аукціону.

12. Заявник зазначає, що на даний час відсутній висновок Верховного Суду щодо юрисдикції спору щодо застосування частини третьої статті 4 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» у подібних правовідносинах.

13. Також в обґрунтування підпункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України, скаржник зазначає, що на даний час відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування частини дев`ятої статті 13 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та щодо належного і ефективного способу захисту прав особи, яка вважає себе переможцем електронного аукціону на право оренди державного або комунального майна у випадку дискваліфікації такої особи орендодавцем та укладенням договору оренди з учасником з наступною по величині ціновою пропозицією у подібних правовідносинах.

14. Перевіривши доводи касаційної скарги та оскаржуване судове рішення, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі з огляду на таке.

15. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України).

16. Згідно із частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках.

17. Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).

18. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина друга статті 367 ЦПК України).

19. Підставами касаційного оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у певних випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку (згідно із пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

20. Верховний Суд вважає нерелевантними посилання скаржника на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду, які зазначені скаржником в касаційній скарзі, оскільки обставини справ, на які посилається скаржник, є відмінними від спірних правовідносин у цій справі. Варто зауважити, що сам скаржник зазначає про їх схожість, а не подібність.

21. Верховний Суд зазначає, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи

22. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 визначаючи критерій подібності правовідносин вказала на те, що спільність, подібність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин, якими є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, тобто взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Тому для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вживається термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 389 (пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України; пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України) та пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України (пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України; пункту 5 частини першої статті 339 КАС України), таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

23. Також у постанові від 19 травня 2020 року справа № 910/719/19 Велика Палата Верховного Суду вказала, що під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

24. Оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників є основним, а два інші - додатковими, на що вказує, зокрема, частина дев`ята статті 10 ЦПК України щодо можливості застосування аналогії закону, якщо правовідносини подібні саме за змістом.

25. Подібність спірних правовідносин, виявлену одночасно за трьома критеріями, можна кваліфікувати як тотожність цих відносин (однакового виду суб`єкти, однаковий вид об`єкта й однакові права та обов`язки щодо нього), що не вимагає процесуальний закон.

26. Якщо вважати подібними лише ті правовідносини, у яких тотожними (однаковими) є предмети та підстави позову, встановлені судами обставини, а також матеріально-правове регулювання, то такий підхід звузив би роль Верховного Суду як найвищого суду у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики (частина третя статті 125 Конституції України, частина перша статті 36 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів»).

27. У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними, та порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій). Лише у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, установити суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

28. Разом із цим, наведені в касаційній скарзі правові висновки зроблені Верховним Судом за результатами розгляду справ, зокрема: № № 725/5226/22, 263/15626/21, 752/10037/18, 904/1760/21, 751/1198/18, 204/1724/20, 757/5467/21, 725/3212/16-ц, 910/856/17, 686/19389/17, 910/2592/19, 513/879/19 та інших наведених скаржником постановах, не є релевантними справі № 727/13582/23 фактичні обставини справи № 727/13582/23 та у наведених заявником справах не є подібними.

29. Встановлюючи обов`язковим при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду, частина четверта статті 263 ЦПК України презюмує застосування норм права у подібних правовідносинах.

30. Отже, наведені доводи вказують на відсутність підстав відкриття касаційного провадження, визначених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки відсутні підстави вважати, що оскаржуване судове рішення та зазначені вище постанови Верховного Суду прийняті у справах правовідносини у яких є подібними, тому що судове рішення ухвалено в інших правовідносинах, тобто є нерелевантним у порівнянні із оскаржуваним судовим рішенням у цій справі.

31. Посилання ж у касаційній скарзі на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, з посиланням на те, що Верховний Суд не викладав висновків за таких обставин, є необґрунтованим.

32. Відповідно до пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

33. Ця правова норма спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору.

34. Отже, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України заявник повинен обґрунтувати, у чому саме полягає неправильне застосування норми матеріального права чи порушення норми процесуального права, щодо якої відсутній висновок Верховного Суду (у чому саме полягає помилка судів попередніх інстанцій при застосуванні відповідних норм права та як саме ці норми права судами були застосовані неправильно).

35. Однак, згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень Верховний Суд вже неодноразово викладав висновки щодо застосування вказаних скаржником правових норм.

36. Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

37. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

38. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

39. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини.

40. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

41. Судом першої інстанції при розгляді справи крім іншого, було встановлено, що: «19.07.2022 року між Управлінням комунальної власності Чернівецької міської ради та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 укладено договір оренди нерухомого майна №72 на приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , розміром 83,4 кв.м. Відповідно до п.1.1 Договору, підставою для його укладення є наказ Управління комунальної власності ЧМР від 05.07.2022 року №237 та протокол електронного аукціону №LLP001-UА-893, який відбувся 14.06.2022 року. Передумовою для укладення вказаного договору стало проведення електронного аукціону №LLP001-UА-893, який відбувся 14.06.2022 року. Із протоколу електронного аукціону вбачається, що його учасниками були: фізична особа - ОСОБА_2 , фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , фізична особа - підприємець ОСОБА_3 . Згідно цінових пропозицій поданих учасниками аукціону найвища ціна була запропонована 14.06.2022 року о 13 год. 26 хв. нею, ОСОБА_2 , та становила 61001 гривню».

42. У частині другій статті 16 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав, які мають універсальний характер та можуть застосовуватися до всіх чи більшості суб`єктивних прав. Водночас законодавець передбачив, що такий перелік не є вичерпним та надав право суду захистити цивільне право або інтерес особи іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (частина третя статті 16 ЦК України). Особа, законне право або інтерес якої порушено, може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту. Якщо спеціальні норми права визначають конкретні заходи з урахуванням специфіки порушеного права та характеру правопорушення, особа вправі скористатися такими способами захисту. Правомірний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми права у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

43. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та інших зазначено про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є правомірним та ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

44. У постанові Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18 (адміністративні провадження № К/9901/16194/19; К/9901/16864/19) зауважено, що відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

45. Так Верховний Суд у постанові від 19 листопада 2025 року ухваленої за результатами розгляду касаційної скарги ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Кодрян Я. Д., на постанову Чернівецького апеляційного суду від 12 серпня 2024 року у цій справі, крім іншого надавав оцінку способу захисту порушеного права в цій конкретній справі, визнавши його ефективним, при цьому зазначивши, що на думку колегії суддів Верховного Суду, не є потрібним визнання недійсними/скасування наказів Управління комунальної власності Чернівецької міської ради від 21 червня 2022 року № 208 та від 05 липня 2022 року № 237, оскільки ці накази вичерпали свою дію фактом їх виконання, а саме були реалізовані шляхом укладення договору оренди. Визнання цих наказів недійсними не поновить порушене право або законний інтерес позивачки.

46. Оскільки спосіб захисту нерозривно пов`язаний із цивільною юрисдикцією, а Верховним Судом у постанові від 19 листопада 2025 року у цій справі було визнано спосіб захисту прав позивача як ефективний, не виникає сумнівів щодо необхідності розгляду цієї справи в порядку цивільного судочинства.

47. Підставою для скасування постанови Чернігівського апеляційного суду від 12 серпня 2024 року у цій справі та направлення справи на новий розгляд за приписами частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України було порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

48. Оскільки, вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, а суд касаційної інстанції не може такі обставини встановлювати в силу положень частини першої статті 400 ЦПК України, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про наявність підстав для скасування постанови апеляційного суду з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

49. Отже, здійснюючи касаційний розгляд у цій справі, Верховним Судом вже було встановлено, що порушення норм процесуального права допущено судом апеляційної інстанції.

50. Судом апеляційної інстанцій при здійсненні нового розгляду справи взято до уваги підстави скасування Верховним Судом постанови Чернівецького апеляційного суду від 12 серпня 2024 року та додаткової постанови Чернівецького апеляційного суду від 16 вересня 2024 року, викладені в постанові від 11 лютого 2026 року, тому при новому розгляді справи належним чином обґрунтовано позицію суду щодо правомірності/неправомірності наказів Управління комунальної власності Чернівецької міської ради від 21 червня 2022 року № 208 та від 05 липня 2022 року №237, та встановлено фактичні обставини, за яких приймались вказані накази, та надано їм оцінку.

51. Верховний суд погоджується із висновками судів попередніх інстанцій щодо необхідності розгляду цієї справи в порядку цивільного судочинства, оскільки даний спір має приватноправовий характер, справа не містить доказів ведення позивачем підприємницької діяльності при придбанні та використанні атракціону, оскільки не підтверджені припущення сторони відповідача щодо отримання позивачем підприємницького доходу від роботи атракціону.

52. В цілому наведені доводи касаційної скарги зводяться до незгоди скаржника з установленими судами обставинами справи і оцінкою доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

53. Враховуючи викладене суд апеляційної інстанції переглянув рішення суду першої інстанції відповідно до висновків Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а доводи касаційної скарги є необґрунтованими та фактично полягають у незгоді скаржника з оцінкою судами зібраних у справі доказів та встановлених обставин, а також у неправильному тлумачення заявником норм матеріального та процесуального права.

54. Верховний Суд, здійснючи касаційний перегляд судових рішень, не приймає доводи, які суперечать доктрині venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці) (дивитись, наприклад, постанову Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17).

55. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine) від 03 квітня 2008 року (заява № 3236/03), «Нєлюбін проти росії» (Nelyubin v. russia) від 02 листопада 2006 року (заява № 14502/04), «Рябих проти росії» (Ryabykh v. russia) від 03 грудня 2003 року (заява № 52854/99)), повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Цей правовий підхід неодноразово був підтверджений й Верховним Судом (дивитись, наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 487/8206/18, від 22 листопада 2023 року у справі № 712/4126/22 тощо). Зокрема, у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 1609/6643/12 Велика Палата Верховного Суду, з урахуванням цього правового підходу, уточнила, що одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного й обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.

56. Проаналізувавши наведені у касаційній скарзі підстави оскарження постанови суду апеляційної інстанції, судові рішення суду першої та апеляційної інстанції, Верховний Суд дійшов висновку, що вирішуючи спір, суд апеляційної інстанцій повно та всебічно перевірив та дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, урахував конкретні обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права та ґрунтуються на засадах верховенства права і відповідає правовим висновкам Верховного Суду.

57. Таким чином, враховуючи, що доводи касаційної скарги є необґрунтованими, правильне застосування норм права судом апеляційної інстанцій є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення і виповідає висновкам Верховного Суду, на які обґрунтовано покликалися суди попередніх інстанцій, колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Бартусевич Влада Миколаївна, на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 15 травня 2024 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 11 лютого 2026 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Управління комунальної власності Чернівецької міської ради, ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. - Чернівецька міська рада, про визнання недійсним договору оренди нерухомого майна № 72 від 19 липня 2022 року.

2. Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді В. В. Пророк

А. А. Калараш

Є. В. Петров