ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1417/26 Справа № 0417/8190/2012 Суддя у 1-й інстанції - Дребот І. Я. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Халаджи О. В.,

суддів: Агєєва О.В., Гапонова А.В.,

секретар Кругман А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу Державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Берковської Марини Сергіївни на ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпра від 18 вересня 2025 року у цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 на постанову державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Берковської Марини Сергіївни, стягувач: ОСОБА_2 , про накладення штрафу від 28.10.2024 року (суддя першої інстанції Дребот І.Я., повний текст ухвали складено 22 вересня 2025 року),

В С Т А Н О В И В:

У червні 2025 року ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_3 звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпра зі скаргою на постанову державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Берковської Марини Сергіївни, стягувач: ОСОБА_2 , про накладення штрафу від 28.10.2025 року, в якій просив скасувати постанову державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південного міжрегіонального управління юстиції (м.Одеса) Берковської Марини Сергіївни від 28.10.2024 року винесеної в раках ВП №55865902 про накладення штрафу на ОСОБА_1 у розмірі 130 968,65 грн.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпра від 18 вересня 2025 року скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Із вказаною ухвалою суду не погодилась державний виконавець Берковська М.С., та подала апеляційну скаргу, в якій зазначила, що вона постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також без належного дослідження матеріалів справи.

Скарга мотивована тим, що заява боржника із зазначенням адреси проживання: АДРЕСА_1 (без зазначення номеру будинку, в якому мешкає боржник) вперше надійшла до відділу 10.06.2025 року при ознайомленні боржника з матеріалами виконавчого провадження.

Вказує, що інформація про ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , по ВП 55865902 як боржника ще з 15.06.2018 року наявна в Єдиному реєстрі боржників (https://erb.minjust.gov.ua/#/search-debtors), що є відкритим порталом, де можна отримати інформацію про наявність виконавчих проваджень щодо фізичних та юридичних осіб.

13.08.2025 року державним виконавцем винесено постанову про внесення змін до постанови про накладення штрафу від 28.10.2024 року, якою змінено розмір штрафу з 130968,65 грн. на 119943,64 грн., з врахуванням перерахунку заборгованості зі сплати аліментів.

ОСОБА_4 просила ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпра від 18 вересня 2025 року скасувати та відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_1 .

Від представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона зазначила, що у 2018 році державному виконавцю було відомо про те, що боржник не проживає за адресою зазначеному у виконавчому листі. Не дивлячись не те, що в матеріалах виконавчого провадження була інформація про місце реєстрації та фактичне проживання боржника державний виконавець прийняв рішення про винесення оскаржуваної постанови. У матеріалах виконавчого провадження, копія якого надано в матеріалах справи відсутні акти державного виконавця, що фіксують вихід за адресою АДРЕСА_2 , яку державний виконавець вважав адресою боржника з метою встановлення наявності самого боржника чи його майна за вказаною адресою.

ОСОБА_3 просила оскаржувану ухвалу суду залишити без змін.

ОСОБА_1 та його представник адвокат Ужва К.В. у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували та просили залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи були повідомленні належним чином.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З матеріалів справи вбачається, що 01 жовтня 2012 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська видано виконавчий лист № 2/0417/4973/2012, відповідно до якого з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_2 стягуються аліменти на утримання їхньої малолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 28 травня 2012 року до досягнення дитиною повноліття.

23 лютого 2018 року старшим державним виконавцем Індустріального відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Єлісєєвою Р.С. було відкрито виконавче провадження № 55865902 на підставі зазначеного виконавчого листа. Постанова про відкриття виконавчого провадження була винесена того ж дня.

Скаржник, ОСОБА_1 , стверджує, що до червня 2025 року йому не було відомо про відкриття виконавчого провадження, оскільки жодних повідомлень від державної виконавчої служби за його адресою не надходило. З матеріалів справи вбачається, що всі документи виконавчого провадження, включаючи постанову про відкриття виконавчого провадження, надсилалися за адресою стягувача АДРЕСА_2 , тоді як ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Ця інформація була відома державному виконавцю, оскільки в матеріалах виконавчого провадження міститься запит від 23 лютого 2018 року до адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УМВС України в Дніпропетровській області та відповідь від 13 березня 2018 року, яка підтверджує місце реєстрації боржника.

ОСОБА_1 є військовослужбовцем і проходить службу у військовій частині № НОМЕР_2 . 01 листопада 2024 року державним виконавцем винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, яка була направлена за місцем проходження служби. Лише 12 червня 2025 року, після ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, ОСОБА_1 дізнався, що з нього стягується 50% його грошового забезпечення через нараховану заборгованість за період з лютого 2015 року по квітень 2023 року.

28 жовтня 2024 року державним виконавцем Берковською М.С. винесено постанову про накладення штрафу на ОСОБА_1 у розмірі 50% від суми заборгованості зі сплати аліментів, що склала 261 937,29 грн. станом на 02 квітня 2023 року (дата досягнення дитиною повноліття). Розмір штрафу становить 130 968,65 грн. Підставою для накладення штрафу стало перевищення сукупної заборгованості суми платежів за три роки, що відповідає ч. 14 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження».

Виконання зобов`язання за зазначеним договором було забезпечено укладанням договору поруки № 1108/4730/ТМРА-02 від 11.08.2008 з відповідачем ОСОБА_6 , предметом якого є надання поруки перед кредитором за виконання Позичальником своїх обов`язків за кредитним договором.

Постановляючи ухвалу про задоволення скарги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що державний виконавець належним чином не повідомила боржника про існуюче виконавче провадження.

Апеляційний суд погоджується з вказаним висновком місцевого суду.

Відповідно до статті 447 ЦПК України (в редакції, чинній на момент звернення боржника з скаргою до суду та ухвалення оскаржених судових рішень), сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом (пункт 16 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»)

Виконавчі документи за частиною другою статті 24 Закону № 1404-VІІІ приймаються до виконання виконавцем за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника.

Згідно з частиною другою статті 25 Закону № 1403-VIII виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" знаходиться у межах Автономної Республіки Крим, області або міста Києва чи Севастополя, у яких розташований його виконавчий округ.

Згідно з частиною третьою статті 195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.

Відповідно до частини чотирнадцятої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 20 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за два роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 30 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

У подальшому постанова про накладення штрафу у розмірі, визначеному абзацом першим цієї частини, виноситься виконавцем у разі збільшення розміру заборгованості боржника на суму, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік.

Суми штрафів, передбачених цією частиною, стягуються з боржника у порядку, передбаченому цим Законом, і перераховуються стягувачу.

У пункті 8 глави XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за № 489/20802, визначено, що виконавець накладає на боржника штраф у розмірі та у випадках, визначених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону № 1404-VIII.

Постанова про накладення штрафу оформлюється відповідно до вимог пункту 7 розділу І цієї Інструкції та містить відомості про розмір заборгованості, яка утворилася з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання, та суму штрафу.

Верховний Суд, формуючи висновок щодо застосування статті 24 Закону №1404-VІІІ (постанова від 15 липня 2021 року у справі №380/9335/20) зазначив, що визначення місця виконання виконавчого документа щодо фізичної особи-боржника має відбуватися за зареєстрованим місцем проживання боржника. Будь-яка інша адреса місця проживання чи відомості про місце перебування особи-боржника можуть слугувати додатковою інформацією і сприяти примусовому виконанню рішення, але не використовуватися як юридичний факт, з яким Закон № 1404-VIII пов`язує місце виконання рішення, а з ним і виконавчий округ приватного виконавця.

Окрім того, Верховний Суд вказав, що нез`ясування виконавцем адреси проживання боржника може мати наслідком порушення прав боржника, що виражатиметься у штучному створенні перешкод для вчинення боржником дій, зазначених у статті 19 Закону №1404-VIII (ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій тощо).

З матеріалів справи вбачається, що 23 лютого 2018 року старшим державним виконавцем Індустріального відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Єлісєєвою Р.С. було відкрито виконавче провадження № 55865902 на підставі зазначеного виконавчого листа. Постанова про відкриття виконавчого провадження була винесена того ж дня.

Також апеляційним судом встановлено, що в матеріалах справи наявний запит у адресно-довідковий підрозділ ГУДМС УМВС України в Дніпропетровській області від 23.02.2018 року відносно надання відомостей про реєстрацію боржника за певною адресою та відповідь від адресного адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УМВС України в Дніпропетровській області від 13.03.2018 року відповідно до якого боржник зареєстрований за адресою: с Сурсько Михайлівка, Солонянський район, Дніпропетровська область з 15.06.2000 року, однак з наявної в матеріалах справи копії виконавчого провадження вбачається, що постанови та вимоги, державний виконавець направляла боржнику за адресою АДРЕСА_3 ,тобто не за місцем реєстрації, а отже апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду щодо неналежного повідомлення ОСОБА_1 , стосовного існуючого виконавчого провадження стосовно останнього.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, на підставі належним чином оцінених доказів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується колегія суддів про наявність підстав для скасування постанови про накладення штрафу на ОСОБА_1 .

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскарженого судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала Індустріального районного суду м. Дніпра від 18 вересня 2025 року залишенню без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, не ґрунтуються на нормах права, та не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись статтями 367, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Берковської Марини Сергіївни залишити без задоволення.

Ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпра від 18 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О.В. Халаджи

О.В. Агєєв

А.В. Гапонов

Повний текст судового рішення складено 25 лютого 2026 року.

Головуючий-суддя О.В. Халаджи