У х в а л а

18 лютого 2026 року

м. Київ

Справа № 192/2118/23

Провадження № 61-13513ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду - судді-доповідача Гудими Д. А., суддів Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. - розглянув питання щодо відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 (далі - скаржник), інтереси якого представляє адвокат Левченко Василь Анатолійович (далі - адвокат),

на рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 8 жовтня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 вересня 2025 року

у справі за позовом керівника Правобережної окружної прокуратури м. Дніпра в інтересах держави (далі - прокурор) в особі Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області до скаржника за участю третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, - Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» та Солонянської селищної ради - про скасування державної реєстрації речових прав на земельну ділянку, повернення останньої, скасування її державної реєстрації та

в с т а н о в и в :

1. У 2023 році прокурор звернувся до суду з позовом, у якому просив:

- скасувати державну реєстрацію права власності скаржника на земельну ділянку з кадастровим номером :06:002:0027 і площею 0,25 га (далі - земельна ділянка), здійснену на підставі рішення державного реєстратора Микільської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області Сердюка Євгена Васильовича № 54788581 від 21 жовтня 2020 року (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 250);

- зобов`язати скаржника повернути земельну ділянку державі в особі Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області;

- скасувати державну реєстрацію земельної ділянки у Державному земельному кадастрі;

- вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

2. 8 жовтня 2024 року Солонянський районний суд Дніпропетровської області ухвалив рішення, згідно з яким частково задовольнив позов.

3. 24 вересня 2025 року Дніпровський апеляційний суд ухвалив постанову, згідно з якою рішення суду першої інстанції залишив без змін.

4. 29 жовтня 2025 року адвокат в інтересах скаржника подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду й ухвалити нове судове рішення - про відмову в задоволенні позову.

5. Верховний Суд вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

5.1. Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)).

5.2. Не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: (а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; (б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; (в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; (г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково (пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).

5.3. Конституційний Суд України у рішенні від 22 листопада 2023 року № 10-р(ІІ)/2023 у справі щодо гарантування права на судовий захист у малозначних спорах визнав таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

5.4. Для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пункт 2 частини шостої статті 19 ЦПК України).

5.5. Предметом позову були вимоги про скасування державної реєстрації права власності скаржника, зобов`язання його повернути земельну ділянку (розташовану, як встановили суди, на території Микільського лісництва ДП «Дніпровський лісгосп», і таку, що входить до складу регіонального ландшафтного парку «Дніпровські пороги») та скасування її державної реєстрації. Інформації про вилучення у держави земельної ділянки та передання її у власність територіальної громади зі зміною цільового призначення немає. З огляду на вказаний предмет, а також беручи до уваги характер спірних правовідносин і встановлені судами обставини, Верховний Суд вважає, що ця справа має незначну складність, не належить до винятків, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19, частиною четвертою статті 274 ЦПК України. Тому визнає цю справу малозначною.

5.6. Скаржник подав касаційну скаргу на судове рішення, яке за загальним правилом не можна оскаржити у касаційному порядку. У касаційній скарзі звернув увагу на підпункт «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України та стверджував, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки оскаржені судові рішення порушують конституційні права скаржника, який правомірно оформив земельну ділянку.

5.7. Верховний Суд вважає, що скаржник не обґрунтував фундаментальність питання права у цій справі для формування єдиної правозастосовної практики. Можливий вплив на самого скаржника бажаного для нього висновку, як і ймовірна наявність інших аналогічних справ, не підтверджують фундаментальний характер відповідного питання. Він не погодився з оскарженими судовими рішеннями. Однак це не означає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики.

5.8. Інших випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за яких судові рішення у малозначних справах можливо оскаржити у касаційному порядку. З огляду на викладене у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

6. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (частина четверта статті 10 ЦПК України).

6.1. Пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру.

6.2. Згідно з практикою ЄСПЛ право доступу до суду є невід`ємною складовою права на суд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції (див. mutatis mutandis рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, § 36).

6.3. «Право на суд» не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх «цивільних прав та обов`язків», пункт 1 статті 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети (див. mutatis mutandis рішення від 16 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland), заява № 28249/95, § 53).

6.4. Застосовані державою обмеження не можуть применшувати право доступу до суду настільки, щоби порушувати саму сутність цього права. Крім того, обмеження права доступу до суду не є сумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо не переслідує правомірну мету і якщо відсутнє «пропорційне співвідношення між використаними засобами та переслідуваною метою» (див. mutatis mutandis рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), заява № 8225/78, § 57; рішення від 21 вересня 1994 року у справі «Файєд проти Сполученого Королівства» (Fayed v. the United Kingdom), заява № 17101/90, § 65).

6.5. Скаржник отримав доступ до судів першої й апеляційної інстанцій і мав можливість навести аргументи та докази проти позовних вимог. Право касаційного оскарження згідно з процесуальним законом обмежене. Це обмеження спрямоване на забезпечення виконання Верховним Судом завдання із забезпечення сталості та єдності судової практики у порядку та спосіб, визначені таким законом (частина перша статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Зазначена мета є правомірною.

6.6. Скаржник подав касаційну скаргу на судове рішення у справі незначної складності, судові рішення в якій за загальним правилом не можна оскаржити у касаційному порядку. Передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків немає. За наведених умов обмеження на подання касаційної скарги є пропорційними вказаній правомірній меті та не порушують сутність права скаржника на доступ до суду.

Керуючись статтями 260, 261, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

п о с т а н о в и в :

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 8 жовтня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 вересня 2025 року у справі за позовом керівника Правобережної окружної прокуратури м. Дніпра в інтересах держави в особі Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської областідо ОСОБА_1 за участю третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, - Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» та Солонянської селищної ради - про скасування державної реєстрації речових прав на земельну ділянку, повернення останньої, скасування її державної реєстрації.

2. Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали надіслати особі, яка подала цю скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Судді Д. А. Гудима
Є. В. Краснощоков
П. І. Пархоменко