Справа № 148/2559/25
Провадження №2/148/165/26
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

23 лютого 2026 року Тульчинський районний суд

Вінницької області

в складі: головуючого судді Ковганича С.В.,

при секретарі Ліванчук А.Ф.,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

предстставника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тульчині за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Відділу освіти, молоді та спорту Тульчинської міської ради про нарахування та виплату середнього заробітку за час проходження військової служби,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до Відділу освіти, молоді та спорту Тульчинської міської ради про нарахування та виплату середнього заробітку за час проходження військової служби, мотивуючи свої вимоги тим, що він з 01.01.2021 перебуває у трудових відносинах з відповідачем, працюючи на посаді інженера з охорони праці господарської групи відділу освіти, молоді та спорту Тульчинської міської ради.

У зв`язку із повномасштабним вторгненням Російської Федерації в Україну він добровільно вступив на військову службу під час мобілізації у військову частину № НОМЕР_1 Сил Територіальної Оборони. З 28.02.2022 він є добровольцем тероборони.

На момент звернення до суду він перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_2 .

Оскільки він виконує свій конституційний та громадянський обов`язок по здійсненню захисту незалежності та територіальної цілісності України, тому відповідно до ч.1 ст.119 КЗпП України відповідач повинен сплачувати йому середній заробіток за період несення ним служби.

У відповідності до ст.39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу та ст.119 КЗпП України відповідач був повідомлений про те, що йому належить увільнити його від роботи, виплатити заробітню плату по день вибуття з роботи (включно) та забезпечити гарантоване збереження робочого місця роботи, посади і середнього заробітку та у подальшому виплату середньої заробітної плати здійснювати в розмірі середнього заробітку на підприємстві у Порядку, установленому Кабінетом міністрів України. Між тим відповідач протиправно не нараховував та не виплачував йому середній заробіток за період несення ним служби.

14.11.2022 він звернувся до відповідача із заявою про нарахування та виплату середнього заробітку, у відповідь на яку відповідач в грудні 2022 року нарахував та виплатив йому середній заробіток з дня призову - з лютого 2022 року до 18.07.2022 включно.

З січня 2023 року до моменту звернення до суду нарахування та виплати не було здійснено.

27.05.2025 він знову звернувся до відповідача із відповідною заявою, у відповідь на яку відповідач листом №180 від 28.05.2025 повідомив його про те, що ч.3 ст.119 КЗпП України (в редакції чинній після змін внесених Законом України від 01.07.2022 №2352-ІХ, які набрали чинності з 19.07.2022 ) встановлено, що: «За працівниками, …. призваними на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період,…… або прийнятими на військову службу за контрактом, зберігаються місце роботи і посада, а грошове забезпечення здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та їх сімей".

Отже, після 19.07.2022 виплата середнього заробітку за рахунок роботодавця або бюджету не передбачена. Працівникам, які перебувають на військовій службі за контрактом або мобілізовані, виплати здійснюються у вигляді грошового забезпечення відповідно до законодавства про військову службу.

Відповідно до раніше чинної редакції ст.119 КЗпП України за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, зберігались місце роботи, посада та середній заробіток, який компенсувався за рахунок коштів Державного бюджету України.

Проте, норми Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 №2352-ІХ на який посилається відповідач, не передбачають змін у правовому регулюванні статусу та обсягу гарантій установлених для членів добровольчих формувань територіальних громад, правові підстави для припинення нарахування та виплати позивачу середнього заробітку на підставі ч.3 ст.119 КЗпП України відсутні.

Він набув статусу добровольця добровольчих формувань територіальних громад, що передбачає виконання ним державних та громадських обов`язків у співпраці з військовими частинами Сил територіальної оборони Збройних Сил на підставі ч.1 ст.119 КЗпП України, та має право на збереження за ним за місцем роботи середнього заробітку.

Відтак припинення відповідачем збереження йому середнього заробітку суперечить приписам ч.1 ст.119 КЗпП України і порушує його право на збереження за ним середнього заробітку на час виконанням ним обов`язків добровольця добровольчих формувань територіальних громад. Вважає такі дії відповідача протиправними.

У зв`язку з даними обставинами він змушений звернутися до суду з даним позовом. Просить стягнути з відділу освіти, молоді та спорту Тульчинської міської ради на його користь середній заробіток в розмірі 250536 грн за період з 18.07.2022 по 03.10.2025.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, посилаючись на викладені у позовній заяві обставити та просить позов задовольнити. Також пояснив, що він з 28.02.2022 є військовослужбовцем ЗСУ.

Відповідач - представник Відділу освіти, молоді та спорту Тульчинської міської ради в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просить відмовити в задоволенні позову. В матеріалах справи наявний відзив на позовну заяву, згідно якого представник відповідача просить відмовити в задоволення позову, обгрунтовуючи це тим, що позовні вимоги є безпідставними та необгрунтованими. Позивачем не надано жодного документу, який би підтверджував, що він є добровольцем територіальної оборони. Надані ним докази свідчать, що він, маючи військове звання солдат дійсно перебуває на військовій службі під час мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 Сил Територіальної Оборони, а також те, що він перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_2 станом на 09.07.2025.

З набранням чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 року №2352-ІХ, відбулись зміни у регулюванні трудових відносин за участі працівників призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом. З 19.07.2022 за такими категоріями працівників не зберігається середній заробіток, а тому невиплата середнього заробітку позивачу є цілком законною і повністю відповідає ст.119 КЗпП України.

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 26.02.2022 позивач був призваний до ЗСУ, про що свідчить копія повідомлення ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.34).

Згідно копії наказу Відділу освіти, молоді та спорту Тульчинської міської ради від 28.02.2022 №24-К (а.с.33) вбачається, що ОСОБА_1 , інженера з охорони праці господарської групи відділу освіти, молоді та спорту Тульчинської міської ради увільнено від роботи з 26.02.2022 у зв`язку з призовом на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період зі збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку на період проходження військової служби.

З лютого 2022 року по 18.07.2022 позивачу здійснювалась виплата середнього заробітку відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постаною КМУ від 08.02.1995 №100.

Згідно копії наказу Відділу освіти, молоді та спорту Тульчинської міської ради від 18.07.2022 №199-К (а.с.35) вбачається, що з 19.07.2022 ОСОБА_1 припинено виплату середнього заробітку у зв`язку із внесенням змін до ст.119 КЗпП України.

Згідно копії довідки в/ч НОМЕР_1 від 18.08.2022 №617 (а.с.9) солдат ОСОБА_1 дійсно перебуває на військовій службі під час мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 Сил Територіальної Оборони відповідно до УПУ "Про оголошення військового стану " №68 від 24.02.2022 та УПУ "Про загальну мобілізацію" №69/2022 від 24.02.2022. Наказ про зарахування до списків військової частини НОМЕР_1 Сил Територіальної Оборони №20 від 28.02.2022 по теперішній час.

Згідно копії довідки в/ч НОМЕР_2 від 09.07.2025 №809/119/1/478/Д (а.с.12) солдат ОСОБА_1 перебуває на військовій службі за призовом під час мобілізації у військовій частині НОМЕР_2 .

14.11.2022 позивач звернувся до відповідача із заявою, про що свідчить її копія (а.с.10), у якій просив здійснити нарахування та виплату йому середнього заробітку з проведенням і виплатою перерахунку за серпень - листопад 2022 року.

У відповідь на вищевказану заяву відповідачем було роз`яснено позивачу, що після 19.07.2022 виплата середньомісячного заробітку за рахунок роботодавця або бюджету не передбачена. Працівникам, які перебувають на військовій службі за контрактом або мобілізовані виплати здійснюються у вигляді грошового забезпечення відповідно до законодавства про військову службу. Служба у Силах територіальної оборони за контрактом прирівнюється до проходження військовї служби за контрактом у складі Збройних сил України. Відповідно до чинного законодавства для таких осіб також не передбачено збереження середнього заробітку за місцем роботи на весь період служби, про що свідчить лист від 28.05.2025 №180 (а.с.10-11).

Вважаючи протиправним припинення збереження за ним середнього заробітку, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку зібраним у справі доказам, суд виходить з наступного.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 "Про загальну мобілізацію", затвердженого Законом України від 03.03.2022 № 2105-ІХ "Про затвердження Указу Президента України "Про загальну мобілізацію", у зв`язку із введенням воєнного стану на території України, відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" оголошено та проводиться загальна мобілізація.

Статтею 65 Конституції України передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Глава VII Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" (надалі Закон № 2232-ХІІ) врегульовує особливості призову під час мобілізації.

Згідно ч.2 ст.39 Закону № 2232-ХІІ ( в редакції на момент увільнення позивача від роботи) громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 53 і частиною другою статті 57 Закону України "Про освіту", частиною другою статті 44, частиною першою статті 54 і частиною третьою статті 63 Закону України "Про фахову передвищу освіту", частиною другою статті 46 Закону України "Про вищу освіту".

Стаття 119 КЗпП України визначає гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків.

Так, частинами 1-3 ст.119 КЗпП України (в редакції станом на момент увільнення позивача з роботи) передбачено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Законом України від 01.07.2022 № 2352-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" (далі - Закон №2352-IX), який набрав чинності з 19.07.2022, внесено зміни до ч.3 ст.119 КЗпП України та слова "зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток" замінено словами "зберігаються місце роботи і посада".

Таким чином, із набранням чинності Закону №2352-IX відбулись зміни у регулюванні трудових відносин за участі працівників, призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом, та з 19.07.2022 роботодавець звільнений від обов`язку збереження середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу, зі збереженням за цими працівниками лише місця роботи і посади.

Тобто обов`язок роботодавця щодо збереження за такими категоріями працівників середнього заробітку передбачався включно до дня, що передує дню набранням чинності цим Законом (18.07.2022). З 19.07.2022 правові підстави для збереження середнього заробітку за таким працівником відсутні.

Слід зазначити, що гарантії для працівників, визначені у ч.1 та ч.3 ст.119 КЗПП України, є різними, оскільки ч.1 гарантовано право працівника на збереження місця роботи і середнього заробітку на час виконання державних або громадських обов`язків у робочий час, не пов`язаних з проходженням працівником військової служби, а ч.3 даної статті передбачені гарантії працівникам під час проходження військової служби.

Відповідно до ч.1 ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Аналогічне положення закріплені в ст.21 КЗпП України, відповідно до якої роботодавець зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату на виконану ним роботу, визначену трудовою угодою.

В даному випадку позивач не виконує роботу, визначену трудовим договором між ним та відповідачем, унаслідок прийняття на військову службу, а отримує грошове забезпечення військовослужбовця в установленому законом розмірі.

Звільнивши з 19.07.2022 роботодавців від обов`язку виплати щомісячного забезпечення мобілізованим працівникам, 28.02.2022 Кабінет Міністрів України прийняв постанову №168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану", згідно з якою компенсував скасування збереження середньомісячної заробітної плати одночасним збільшенням грошового забезпечення військовослужбовцям за місцем проходження служби.

Відтак з моменту набрання чинності Законом №2352-IX відсутні правові підстави для збереження середньої заробітної плати працівникам, які були призвані на військову службу.

Аналогічних висновків дійшов ВС у постанові від 05.06.2024 у справі №235/343/23.

Щодо доводів позивача про те, що він є членом Добровольчого формування територіальної громади (ДФТГ) , суд зазначає наступне.

Порядок утворення, комплектування, функціонування, підстави та порядок розформування добровольчих формувань територіальних громад визначаються Законом України "Про основи національного спротиву" від 16.07.2021 № 1702 (далі - Закон № 1702) та Положенням про добровольчі формування територіальних громад, яке затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2021 №1449 (далі -Положення № 1449).

Відповідно до ч.2 ст.24 Закону №1702 на членів добровольчих формувань територіальних громад під час їх участі у заходах підготовки добровольчих формувань територіальних громад, а також виконання ними завдань територіальної оборони поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». На членів добровольчих формувань територіальних громад, які беруть участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, поширюються гарантії соціального захисту, передбачені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Згідно п.16 Положення №1449 членом добровольчого формування може бути громадянин України віком від 18 років, який проживає на території громади, де діє добровольче формування, пройшов медичний, професійний та психологічний відбір (перевірку) і уклав контракт добровольця територіальної оборони.

Відповідно до п.21 Положення №1449 контракт добровольця територіальної оборони укладається між командиром добровольчого формування та особою, яка подала заяву щодо членства в добровольчому формуванні. Такі особи укладають контракт добровольця територіальної оборони строком на три роки. Форма контракту добровольця територіальної оборони затверджується Міноборони.

Наказом Міністерства оборони України від 07.03.2022 № 84 "Про затвердження форми контракту добровольця територіальної оборони та посвідчення добровольця територіальної оборони»" зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 07.03.2022 №307/37643 затверджено форму контракту добровольця територіальної оборони (далі - контракт).

У преамбулі форми контракту зазначено, що командир з одного боку, а доброволець з іншого боку, на добровільній основі, на час виконання державних та/або громадських обов`язків, перебуваючи під захистом держави, маючи усі права, свободи, гарантії, закріплені Конституцією України, КЗпП України, відповідно до Закону України від 27.01.2022 № 2024-IX "Про внесення змін до деяких законів України щодо уточнення завдань та основ підготовки і ведення національного спротиву" та Положення №1449, уклали контракт добровольця територіальної оборони.

Згідно з пунктом 3 форми контракту на добровольця, який уклав цей контракт, поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та ст.119 КЗпП України.

Діяльність ДФТГ з виконання завдань, визначених пунктом 2 Положення №1449, не є військовою службою в розумінні Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Отже, оскільки працівник, залучений до добровольчого формування територіальної громади, виконує державні або громадські обов`язки у робочий час, то згідно з положенням ч.1 ст.119 КЗпП України такому працівнику гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Така правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 25.07.2024 у справі № 588/609/23.

В той же час належних та допустимих доказів того, що позивач є добровольцем ДФТГ матеріали справи не містять. При цьому суд зауважує, що сам позивач вказав, що він є військовослужбовцем з 28.02.2022, що також підтверджується дослідженими судом доказами. Відтак гарантії, передбачені ч.1 ст.119 КЗпП України, на нього не розповсюджуються.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для їх задоволення.

Оскільки в задоволенні позову відмовлено, тому відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем не відшкодовуються.

На підставі викладеного, керуючись ст.65 Конституції України, ч.2 ст.39 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу", ст.24 Закону України "Про основи національного спротиву" від 16.07.2021 № 1702, п.16, 21 Положення про добровольчі формування територіальних громад, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2021 №1449, ст.119 КЗпП України, ст. 4, 13, 19, 76-81, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Відділу освіти, молоді та спорту Тульчинської міської ради про нарахування та виплату середнього заробітку за час проходження військової служби відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 27.02.2026.

Суддя: