Справа № 209/8033/25
Провадження № 2/209/404/26
23 лютого 2026 року м. Кам`янське
Дніпровський районний суд міста Кам`янського у складі: головуючого судді Решетник Т.О., секретаря судового засідання Кіфарець А.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр фінансових рішень», третя особа: Кам`янський міський центр зайнятості, про розірвання трудового договору та стягнення невиплаченої заробітної плати,-
Короткий зміст позовних вимог.
15.10.2025 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр фінансових рішень», про розірвання трудового договору та стягнення невиплаченої заробітної плати. Вимоги мотивує тим, що була працівником відповідача та бажає припинити з ним трудові відносини, так як з 10.12.2021 року по 11.02.2025 рік позивач перебувала у декретній відпустці, трудова книжка була залишена на підприємстві. Вийшовши з декретної відпустки позивач не змогла вийти на зв`язок з керівництвом, роботодавець «пропав», роботою не забезпечує, заробітної плати не виплачує. Така ситуація не дає можливості позивачу обрати собі іншу роботу чи отримати статус особи, яка шукає роботу (безробітної).
Враховуючи викладене, позивач змушена звернутися до суду за захистом своїх трудових прав шляхом визнання припиненими трудових відносин між нею та відповідачем та стягненням невиплаченої заробітної праці за період з 01 червня 2025 року по дату вступу рішення в законну силу із розрахунку 8000,00 грн., (мінімальна заробітна плата за кожен місяць неможливості працевлаштуватися на роботу), також просить суд, стягнути на її користь судовий збір у розмірі 1211,20 грн.
Процесуальні дії у справі. Заяви (клопотання) учасників справи.
22.10.2025 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Кам`янського було відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику сторін.
Сторони в судове засідання не з`явилися. Вжиті судом заходи комунікації з відповідачем результату не дали.
Враховуючи, що позивачка не заперечила проти ухвалення заочного рішення у справі, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, однак повторно не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзиву не подав, тому у відповідності до вимог ст. 280,281 ЦПК України, суд постановив провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів та ухвалити заочне рішення.
Дослідивши докази, здійснивши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також проаналізувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд встановив такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин.
Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Згідно Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Відомостей про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб наданих Пенсійним фондом України, позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , була прийнята на роботу Товариством з обмеженою відповідальністю «Центр фінансових рішень» 23.08.2017 року, офіс якого знаходився за адресою: Дніпропетровська область, місто Кам`янське, вул. Тараса Шевченка,4.
З 10.12.2021 року по 11.02.2025 рік позивач перебувала у декретній відпустці, трудова книжка була залишена на підприємстві. Вийшовши з декретної відпустки позивач не змогла вийти на зв`язок з керівництвом, роботодавець «пропав», роботою не забезпечує, заробітної плати не виплачує. Така ситуація не дає можливості позивачу обрати собі іншу роботу чи отримати статус особи, яка шукає роботу (безробітної).
З 29.04.2022 року до 11.02.2025 рік включно позивачка перебувала у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, що підтверджується реєстром застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Відомостей про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб наданих Пенсійним фондом України.
03.06.2025 року позивач звернулася до відповідача із заявою про звільнення, що підтверджується копією заяви від 03.06.2025 року, в якій просить звільнити її з посади «менеджера кредитування» у зв`язку із доглядом за дитиною до досягнення чотирнадцятирічного віку та здійснити повний розрахунок при звільненні. Трудову книжку направити за адресою: Дніпропетровська область, м.Кам`янське, бульвар Будівельникеів,42А, відділення Нової Пошти № 12.
25.07.2025 року позивач звернулася до Кам`янського міського центру зайнятості з проханням розірвати трудові відносини в односторонньому порядку, та отримала відповідь від 14.08.2025 року з відмовою.
13.08.2025 року позивач звернулася до Центрального міжрегіонального управління державної служби з питань праці із викладенням всіх вище зазначених фактів та проханням звільнити її у зв`язку із неможливістю зв`язатися з підприємством.
01.06.2025 року позивач засобами електронного зв`язку на електронну адресу підприємства надіслала заяву про звільнення за власним бажанням, але відповіді не отримала, заява про звільнення не розглянута і рішення по ній не прийняте.
Із встановлених обставин вбачається, що спір виник щодо стверджуваного позивачем факту порушення відповідачем її права на припинення трудових відносин та отримання заробітної плати за виконану роботу.
Розглядаючи спір, суд виходить із того, що між сторонами виникли правовідносини, які в основному регулюються статтею 43 Конституції України, Кодексом законів про працю України (надалі КЗпП) та Законом України »Про оплату праці».
Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом.
Статтею 43 Конституції України громадянину гарантовано, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Згідно з частинами першою статті 21 КЗпП України(в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38,39).
Передбачений частиною першою статті 38 КЗпП України порядок розірвання трудового договору з ініціативи працівника передбачає попередження ним про це власника або уповноважений орган письмово за два тижні.
За змістом статті 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається.
Згідно Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Відомостей про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб наданих Пенсійним фондом України, позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , була прийнята на роботу Товариством з обмеженою відповідальністю «Центр фінансових рішень» 23.08.2017 року, офіс якого знаходився за адресою: АДРЕСА_1 .
У позивачки в подальшому склалась парадоксальна ситуація, коли після виходу з відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, вона не змогла «знайти» свого роботодавця. Юридично роботодавець існує - відомості про нього наявні в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відсутні дані про його припинення чи перебування в процедурі банкрутства, а фактично офіційного контакту з ним не має, згідно даних публічного сервісу «Опендатабот» відповідач зареєстрований за адресою масової реєстрації разом з 231 компанією.
Такий стан речей спонукав позивача ініціювати припинення трудових відносин з відповідачем. Однак її заява про звільнення повернулася без вручення, з відміткою «за закінченням терміну зберігання». За таких обставин положення закону щодо письмового попередження власника про бажання працівника звільнитись нівелюється, а іншого порядку звільнення з ініціативи працівника чинне законодавство не передбачає.
Отже, існує порушення права позивачки на припинення трудових відносин.
Згідно з частиною першою статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.
Частиною другою статті 5 ЦПК України встановлено, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Звертаючись до суду з вимогою про визнання припиненими трудових відносин з відповідачем, позивачка посилається на те, що трудові відносини можливо припинити лише в судовому порядку, оскільки роботодавець відсутній, з ним не має жодного офіційного контакту і добитися від нього дій, спрямованих на розірвання трудового договору, не видається за можливе.
Отже, відповідно до вимог частини другої статті 5 ЦПК України, з урахуванням встановлених обставин справи, правових висновків Верховного суду у подібних правовідносинах, викладених у постановах ВС від 25 листопада 2019 року № 201/1384/16-ц, від 19 вересня 2019 року № 233/2529/18, та виходячи з того, що пред`явлення позову по суті спрямоване на припинення трудових правовідносин між ОСОБА_1 і Товариством з обмеженою відповідальністю «Центр фінансових рішень» є ефективним і таким, що не суперечить закону, у даному випадку є такий спосіб захисту як припинення трудових відносин на підставі частини першої статті 38 КЗпП України.
Враховуючи встановлення судом факту порушення права позивача на припинення трудового договору, суд робить висновок, що обраний нею спосіб захисту направлений на відновлення її трудових прав, гарантованих Конституцією України.
Отже, позовна вимога про визнання припиненими трудових відносин між позивачкою та відповідачем на підставі частини першої статті 38КЗпП України підлягає задоволенню.
Щодо вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі.
Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП і ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Відповідно до ст. 3-1 Закону України «Про оплату праці» розмір заробітної плати працівника за повністю виконану місячну (годинну) норму праці не може бути нижчим за розмір мінімальної заробітної плати, Якщо нарахована заробітна плата працівника, який виконав місячну норму праці, є нижчою за законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати, роботодавець проводить доплату до рівня мінімальної заробітної плати, яка виплачується щомісячно одночасно з виплатою заробітної плати. Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору (ст. 21 Закону України »Про оплату праці»).
Відповідно до ст. 10 Закону України» Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором. Роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати.
Відповідно до ст. 24 Закону України »Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Суд не вважає, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню ст. 116 КЗпП, на яку посилається позивачка, адже просить стягнути заробітну плату, яку відповідач мав виплачувати їй щомісяця за період з 01.06.2025 року по 23.02.2026 рік (включно), натомість ст. 116 КЗпП регулює виплати, на які працівник має право при звільнені (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні), виплати яких позивачка не вимагає.
З 01.04.2024 року мінімальна заробітна плата становила 8000,00 грн. Станом на 01.01.2026 рік мінімальна заробітна плата становить 8647,00 грн.
Частиною першою ст. 233 КЗпП ( в редакції закону № 2352-IX) строк звернення до суду про вирішення трудового спору законодавець обмежив трьома місяцями. Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (див.п.38 постанову ВС по справі № 140/2168/23від 28 вересня 2023 року). Оскільки позивач просить стягнути заробітну плату за період з 01.06.2025 року по 23.02.2026 рік (включно) то застосуванню підлягає ч.1 ст. 233 КЗпП в редакції Закону № 2352-IX. Підстав для поновлення строку на звернення до суду про стягнення заробітної плати за період, що перевищує три місяці, не має, оскільки таких позивач не навела.
Суд має зазначити, що знає про те, що Конституційний Суд України 16 вересня 2024 року отримав конституційне подання від Верховного Суду щодо конституційності приписів частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України ( в редакції закону № 2352-IX), відповідно до яких працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті та перевірити їх на відповідність приписам частини третьої статті 22, частини сьомої статті 43, частини першої статті 55 Конституції України. Станом на день розгляду цієї справи рішення КСУ з цього питання не має. А тому суд застосовує ст. 233 КЗпП в редакції закону № 2352-IX.
Отже, стягненню підлягає заробітна плата за період з 01.06.2025 року по 24.02.2026 рік включно (на дату винесення рішення).
У червні 2025 року був 21 робочий день. Заробітна плата за один робочий день становила 8000 грн/21дні=380,95 грн/день. У липні 2025 року було 23 робочих днів. Заробітна плата за один робочий день становила 8000 грн/23дні=347,82 грн/день.
За серпень - грудень 2025 року відповідач мав виплатити по 8000,00 грн.
Відповідно до п.2 ч.1 ст. 430 ЦПК України допустити негайне виконання рішення в межах виплати заробітної плати за один місяць, без утримання податків та інших обов`язкових платежів, які підлягають утриманню з цієї суми відповідно до законодавства України при їх виплаті.
Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на відповідача.
На підставі викладеного та керуючись ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд,
Допустити негайне виконання рішення в межах виплати заробітної плати за один місяць в сумі 8000,00 грн., (за червень-грудень 2025 року) та в сумі 8647,00 грн., (за січень-лютий 2026 року) без утримання податків та інших обов`язкових платежів, які підлягають утриманню з цієї суми відповідно до законодавства України при їх виплаті.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільного процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України. Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Суддя Т.О. Решетник