Номер провадження: 22-ц/813/4425/26
Головуючий у першій інстанції Огренич І. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.01.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю: ОСОБА_1 та ОСОБА_2

переглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Федяєв Сергій Володимирович, на рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 жовтня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів, -

В С Т А Н О В И В:

26 жовтня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів, в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 25.05.2023 між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , з одночасним скасуванням запису в Державному реєстрі речових прав та їх обтяжень про реєстрацію права власності за ОСОБА_3 - номер запису про право власності: 50400521, дата та час державної реєстрації 25.05.2023 15:59:15, визнати недійсним Іпотечний договір б/н від 06.06.2023, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , з одночасним скасуванням державної реєстрації іпотеки, дата та час державної реєстрації 06.06.2023, 12:39:52. При цьому позивач посилається на те, що 28 вересня 1995 року за договором купівлі-продажу він придбав квартиру АДРЕСА_2 .

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 08 серпня 2006 року спірна квартира, була передана в іпотеку АППБ «Аваль» за договором іпотеки. В 2018 році в результаті низки договорів відступлення права вимоги останнім набувачем права вимоги за договором іпотеки став ОСОБА_4 , який 21 вересня 2018 року зареєстрував в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на квартиру АДРЕСА_2 на підставі договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки серія та номер 1365 виданий 26.07.2018 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Немм О.В..

25 травня 2023 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Янковською О.С.. На підставі вказаного договору було зареєстровано право власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 та 06.06.2023 укладено договір іпотеки б/н між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який був засвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Янковською О.С. та внесений до Державного реєстр обтяжень нерухомого майна за №50524925.

Позивач зазначає, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2022 року, яке набрало законної сили 21.03.2023 було визнано недійсним договір відступлення права вимоги за договором іпотеки №1365 від 26.07.2018, укладений між «ТОВ «Укрфінансгруп» та ОСОБА_4 , скасовано запис про проведення державної реєстрації іпотеки за ОСОБА_4 , а тому із посиланням на ст. ст. 203, 215 ЦК України і враховуючи вищенаведене ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом та просить скасувати угоди, які були укладені після скасування підстав реєстрації права власності за ОСОБА_4 на спірну квартиру.

ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив їх відмовити в повному обсязі.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до судового засідання не з`явились, повідомлялись належним чином.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10 жовтня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Суд визнав недійсним договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 25.05.2023 між ОСОБА_4 , від імені якого діє ОСОБА_5 , та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Янковською О.С., зареєстрований в реєстрі за №854 та скасувати запис в Державному реєстрі речових прав та їх обтяжень про реєстрацію права власності за ОСОБА_3 - номер запису про право власності: 50400521, дата та час державної реєстрації 25.05.2023, 15:59:15.

Визнано недійсним іпотечний договір б/н від 06.06.2023, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Янковською О.С., зареєстрований в реєстрі за №951 та скасувати державну реєстрацію іпотеки, номер запису про іпотеку 50524925, дата та час державної реєстрації 06.06.2023, 12:39:52.

Не погодившись із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Федяєв С.В. звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 жовтня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в судове засідання до апеляційного суду не з`явились, про розгляд справи були повідомлені належним чином та завчасно, про що свідчать рекомендовані повідомлення про направлення судових повісток-повідомлення та довідки про доставку судових повісток-повідомлень в електронний кабінет Електронного суду (т. 2 а.с. 123-133).

Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Крім того, Верховний Суд в постанові від 01.10.2020 по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених про дату і час судового засідання учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_2 , який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити та ОСОБА_1 , який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, та відзиві на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, за наступних підстав.

Право на доступ до суду, передбачено пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає таке: «Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру».

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, можуть бути: договори та інші правочини; інші юридичні факти. Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту (ст. ст. 11, 15 ЦК України).

Крім того, частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно із частинами 1-3, 5 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину і на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі №905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі №487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Відповідно до 1 статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Пункт 1 частини 1 статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Згідно статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Подібний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №911/3594/17, а також у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.02.2018 у справі №925/1121/17, від 17.04.2019 у справі №916/675/15.

Судом першої інстанції встановлено, що заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2015 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_6 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором від 07.08.2006 №014/0014/82/62326 у розмірі 446 440,37 дол. США, що еквівалентно 3 752 236,87 грн, витрати зі сплати судового збору у розмірі 3 441 грн та витрати, пов`язані з публікацією у пресі оголошення про виклик відповідачів в судове засідання у розмірі 240 грн.

24 липня 2018 року відповідно до договору про відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 24.07.2018 та кредитним договором АТ «Райффайзен Банк Аваль» відступило ПАТ «Оксі Банк» право вимоги за вказаним кредитним договором від 07.08.2006.

24 липня 2018 року ПАТ «Оксі Банк» відступило право вимоги за договором іпотеки та кредитним договором №014/0014/82/62326 ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінансгруп» відповідно до договору про відступлення права вимоги.

26 липня 2018 року ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінансгруп» на підставі договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки №26-07/18/1 право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №014/0014/82/62326 відступило ОСОБА_4 ..

21 вересня 2018 року ОСОБА_4 зареєстрував в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на квартиру АДРЕСА_2 на підставі договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки серія та номер 1365 виданий 26 липня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Немм О.В..

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2022 року, яке набрало законної сили 21.03.2023 було визнано недійсним договір відступлення права вимоги від 26.07.2018, укладений між ТОВ «Укрфінансгруп» та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Немм О.В. за реєстровим №1365 та скасовано запис про проведення державної реєстрації іпотеки за ОСОБА_4 (номер запису 28113427) та запис про реєстрацію (перенесення) іпотеки (номер запису 28112427 від 21.09.2018).

25 травня 2023 року укладено договір купівлі-продажу між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_3 , який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Янковською О.С..

На підставі вказаного договору було зареєстровано право власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 та 06 червня 2023 року було укладено договір іпотеки б/н між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який був засвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Янковською О.С. та був внесений до Державного реєстр обтяжень нерухомого майна за №50524925.

Задовольняючі позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 21 вересня 2018 року була здійснена реєстрація права власності на спірне майно за ОСОБА_4 , підставою для внесення до реєстру відповідного запису про ОСОБА_4 , як власника спірного майна був договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки серія та номер 1365 виданий 26.07.2018 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Немм О.В., який рішенням Київського районного суду м.Одеси від 11.10.2022 визнаний недійсним.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснив, що відповідачі знали про те, що рішенням суду скасовано і запис про проведення державної реєстрації іпотеки за ОСОБА_4 (номер запису 28113427) та запис про реєстрацію (перенесення) іпотеки (номер запису 28112427 від 21.09.2018), однак оскільки на час укладання спірного договору був наявний запис в державному реєстрації іпотеки про право власності за ОСОБА_4 вважає, що останній був правомірним власником, однак суд не погодився із вказаними твердженнями відповідача, та вказав , що відповідно до частини 2 статті 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.

Наведеною нормою законодавець врегулював правову ситуацію, коли відомості, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, не відповідають наявним та скасованим правовстановлюючим документам, на підставі яких проведені реєстраційні дії та які мають пріоритет над записами, що містяться у Державному реєстрі.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У наведеній нормі закріплена презумпція правомірності правочину, яка означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. Презумпція може бути спростована у двох випадках: якщо правочини за своїм змістом, формою чи іншими елементами в імперативній формі визнаються недійсними законом з моменту їх вчинення (нікчемні правочини) або недійсність яких встановлюється судом на вимогу заінтересованої особи у встановлених законом випадках (оспорювані правочини).

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу квартири є обґрунтованими, доведеним та такими, що підлягають задоволенню.

Окрім того, ч. 1 ст. 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Відповідно до частини 1 статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Тому, вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним іпотечного договору також підлягають задоволенню.

Оскільки рішення суду про визнання недійсним договору не є підставою для внесення запису про скасування прав на нерухоме майно без скасування відповідного рішення про державну реєстрацію прав, суд дійшов висновку, що вимоги ОСОБА_7 про скасування записів в Державному реєстрі також підлягають задоволенню, так як зазначені вимоги є відповідним і законним способом судового захисту в даному випадку, оскільки за чинним ЦК право власності виникає з моменту його реєстрації.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки суд встановив характер спірних правовідносин, належним чином встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих учасниками справи доказам у їх сукупності та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

В апеляційній скарзі зазначено, що суд першої інстанції не звернув уваги на лист Відділу державної реєстрації прав на нерухоме майно управління державної реєстрації Юридичного департаменту Одеської міської ради, згідно якого рішення Київського районного суду м. Одеси по справі №947/37930/21 не є підставою для проведення скасування право власності ОСОБА_4 за квартиру яка розташована за адресою АДРЕСА_4 .

Також апеляційній скарзі зазначено, що суд першої інстанції не з`ясував ту обставину, що постановою Верховного Суду від 11.05.2022 по справі №520/17221/18, суд постановив залишити запис в Державному реєстрі речових прав та їх обтяжень про реєстрацію права власності за ОСОБА_4 (чим фактично затвердив право власності за Федяєв. В.І.) Тобто Верховний Суд встановив що право власності ОСОБА_4 набув на зазначену нерухомість без порушення закону.

При цьому, колегія суддів погоджується із твердженнями позивача ОСОБА_1 про те, що лист Відділу державної реєстрації прав на нерухоме майно управління державної реєстрації Юридичного департаменту Одеської міської ради не стосується предмета доказування та не впливає на правильність висновку суду першої інстанції. Такий лист носить інформаційний характер, не є нормативно-правовим актом та не встановлює, не змінює та не припиняє прав та обов`язків сторін у справі.

Постанова Верховного Суду від 11.05.2022 по справі №520/17221/18, також на думку колегії суддів не може бути підставою для відмови в позові, оскільки даною постановою ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позовних вимог до Державного реєстратора Комунального підприємства Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації» Рубан Майї Олександрівни, ОСОБА_4 про визнання неправомірної та скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_4 на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_4 , номер запису про право власності 28112400 від 21.09.2018 о 18:30:08 державного реєстратора Рубан Майї Олександрівни КП Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації.

Отже, постанова Верховного Суду від 11.05.2022 по справі №520/17221/18 ухвалена за інших фактичних обставин та з приводу іншого предмета і підстав позову, а тому не може бути беззаперечною підставою для відмову в позові ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 25.05.2023 між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , та іпотечного договору б/н від 06.06.2023, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , з одночасним скасуванням записів в Державному реєстрі речових прав та їх обтяжень про реєстрацію права власності.

В апеляційній скарзі також зазначено, що судом першої інстанції були порушені положення процесуального законодавства, що також є підставою для скасування рішення суду, а саме зазначено, що справу розглянуто неповноважним складом суду, відповідач подав до суду клопотання про відвід судді, однак суд з формальних причин (не наданий відповідний ордер, хоча в справі містить відповідний ордер і надання його повторно не вимагається), не передав заяву на розгляд іншому судді згідно чинного законодавства; позивач ОСОБА_1 не направив копію позовної заяви відповідачу ОСОБА_2 ; позивач ОСОБА_1 повинен був сплатити судовий збір за подачу позовної заяви, однак не заплатив його.

Однак колегія суддів не приймає до уваги вищезазначені твердження апеляційної скарги щодо порушення судом положень процесуального законодавства, з огляду на наступне.

Так, матеріалами справи встановлено, що 09 жовтня 2024 року через підсистему «Електронний суд» адвокат Федяєва С.В., який діє в інтересах ОСОБА_3 подав заяву про відвід головуючого судді Огренич І.В..

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 10 жовтня 2024 року заяву адвоката Федяєва С.В., який діє в інтересах ОСОБА_3 про відвід судді Огренич І.В. залишено без розгляду. Суд зазначив, що відвід може бути заявленим протягом десяти днів з дня отримання учасником справи ухвали про відкриття провадження у справі, а після спливу вказаного строку заявляти відвід дозволяється лише у виняткових випадках, коли про підставу відводу заявнику не могло бути відомо до спливу вказаного строку, але не пізніше двох днів із дня, коли заявник дізнався про таку підставу. Суд зазначив, що в даному випадку строк звернення із заявою про відвід судді - пропущений. Водночас, заявник не просив поновити пропущений ним строк на звернення з такою заявою до суду із зазначенням поважності причин його пропущення, тому заява про відвід головуючому судді підлягає залишенню без розгляду.

Таким чином, суд першої інстанції розглянув заяву адвоката Федяєва С.В., який діє в інтересах ОСОБА_3 про відвід судді, залишивши її без розгляду.

При цьому, в апеляційній скарзі ухвала Київського районного суду м. Одеси від 10 жовтня 2024 року не оскаржується.

Також слід зазначити, що звертаючись до суду із позовною заявою ОСОБА_1 надав докази направлення відповідачам копії такої позовної заяви, чим виконав вимоги ч. 1 ст. 177 ЦПК України (т. 1 а.с. 6-7). Твердження про те що направлений відповідачу ОСОБА_2 лист не містив копії позовної заяви, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки таке твердження є припущенням.

Щодо не сплати позивачем судового збору колегія суддів враховує, висновок суду першої інстанції в ухвалі Київського районного суду м. Одеси від 10 жовтня 2024 року, що під час відкриття провадження по справі суд не звернув увагу на те, що до позовної заяви не було надано квитанції про сплату судового збору, так як позивач з посиланням на п. 12. ч. 1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» зазначав, що він є військовослужбовцем, проходить військову службу. В судовому засіданні 22.08.2024 при вирішенні питання щодо сплати судового збору, на яке звернув увагу відповідач, було з`ясовано, що позивач ОСОБА_1 з 05.06.2024 є інвалідом 2 групи, захворювання пов`язано з проходженням військової служби (довідка до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААГ №886991, а тому на час вирішення питання щодо сплати судового збору, позивач звільнений від його сплати відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, перевіривши вимоги позовної заяви, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності та надавши їм належну оцінку у відповідності до вимог ст. ст. 12, 80-89 ЦПК України, дійшов обґрунтованого та законного висновку про задоволення позовних вимог.

З урахуванням наведеного судова колегія суддів вважає, що доводи наведені у апеляційній скарзі суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи та фактично зводяться до незгоди із мотивами судового рішення і трактування норм права на власний розсуд.

З урахуванням викладеного, оскільки законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає, тому у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Федяєв Сергій Володимирович залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 23 лютого 2026 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда