Справа № 299/5860/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 лютого 2026 року м. Ужгород

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Закарпатського апеляційного суду в складі:

головуючого Собослой Г.Г.

суддів Кожух О.А., Джуга С.Д.

з участю секретаря Ормош О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Виноградівського районного суду від 03 вересня 2024 року, у справі №299/5860/23 (Головуючий: Леньо В.В.), -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2023 року ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Королівька селищна рада Берегівського району Закарпатської області про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом вселення.

Позов мотивовано тим, що рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 31.05.2021 року (у справі №299/3158/19), житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 (батька) та ОСОБА_3 (матері) і поділений між батьками в ідеальних частках (визнання права власності)тобто у кожного по частині.

Дане рішення судунабрало законної сили.

Саме обставини перебування за межами кордону, не дозволяє батьку здійснити державну реєстрацію 1/2 частки у спільному майні, як це встановлено судовим рішенням.

У 2019 році батьки розлучилися і судова справа з приводу спору щодо житлового будинку розглядалась судами з 2019 по 2022 роки, внаслідок чого вона з батьком були позбавлені можливості заходити до будинку оскільки ОСОБА_3 забороняла їм приходити, викликала поліцію і заявляла, що житло належить їй на праві приватної власності, про що надавала документи, а позивачка разом з батьком не мають жодних прав на таке житло, хоча до 17.08.2023 року мали там зареєстроване місце проживання.

Із початку війни, а саме в кінці лютого 2022 року ОСОБА_3 разом із молодшою сестрою ОСОБА_6 виїхали до Словаччини, де тимчасово проживають.

Починаючи з 2019 року і по даний час позивачка не має і не мала постійного місця проживання, певний час вона знаходилася за межами кордону на заробітках в Угорщині, де тимчасово мешкала в гуртожитку фірми, а знаходячись в Україні, тимчасово проживала у своїх родичів.

Батько пропонував щоб вона йшла жити до додому в АДРЕСА_1 та не поневірялась по родичах, оскільки вона прописана і маю право на проживання у будинку.

Під час вирішення спору між батьками по справі №299/3158/19 правова позиція ОСОБА_3 зводилась до того, що житловий будинок належить їй на праві особистої приватної власності, а позовні вимоги щодо визнання за батьком права власності на 1/2 частину будинку не визнавались та повністю заперечувались нею, що доводить послідовність та незмінність позиції ОСОБА_3 , спрямованої на заперечення існування прав на спірне житло у інших осіб, окрім неї самої.

Позивачка вселилась до спірного будинку на законних підставах зі згоди його власниці ОСОБА_3 , була там зареєстрована із 09.02.2016 по 17.08.2023 (знята з реєстраційного обліку не з власної ініціативи, а з ініціативи ОСОБА_3 ), будь-якого іншого житла як на праві власності, так і на праві користування у позивачки немає, не втратила вона до цього житла інтересу і донині, натомість відповідачка ОСОБА_3 як власниця спірного житлового приміщення чинить позивачці перешкоди у користуванні будинком, що порушує її право на житло, і дає підстави вважати про поважність причин відсутності у спірному житловому будинку, що поза розумним сумнівом доводить наявність всіх правових підстав для задоволення позову про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом вселення.

Посилаючись на вказані обставини позивачка просила постановити рішення про вселення її у житловий будинок в АДРЕСА_1 , зобюов`язати відповідачку ОСОБА_3 не чинити позивачці перешкоди у користуванні даним житловим будинком та зобов`язати відповідачку передати позивачці дублікати ключів від будинку.

ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не замовляє самостійних вимог щодо предмета спору Королівська селищна рада Берегівського району Закарпатської області про визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 мотивовано тим, що відповідно до Свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 21 серпня 2001 року, виданий Виноградівською РДА ОСОБА_7 став власником житлового будинку по АДРЕСА_2 .

Рішенням Виноградівського районного суду від 31.05.2021, визнано житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 - об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 та визнано за ними право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами за кожним.

Однак, станом на листопад 2023 року, ОСОБА_4 не здійснив реєстрацію права власності 1/2, а наявність судового рішення, яке визнає таке право, ще не означає, що ОСОБА_4 автоматично стає повноправним співвласником цього будинку. Для того щоб набути статус співвласника, необхідно здійснити реєстрацію права власності в державних органах, зокрема в органах державної реєстрації прав на нерухоме майно. Іншими словами, судового рішення недостатньо для того, щоб стати офіційним власником 1/2 частки будинку. Реєстрація права власності є обов`язковою процедурою для закріплення цього права в державних реєстраційних органах.

Даний житловий будинок належить ОСОБА_3 на праві приватної власності, частка власності становить 1/1.

Відповідачка у своїй позовній заяві зазначає, що з 2019 року і по даний час вона не має постійного місця проживання, чим підтверджує той факт, що вона понад 4 роки не проживає в даному будинку. Що свідчить про відсутність будь-яких особистих речей Відповідачки у будинку Позивачки. Комунальні платежі Відповідач не сплачувала і не сплачує. Свої права на будинок вона аргументує тим, що вона там була зареєстрована з народження і до 17.08.2023 року, аж поки Позивачка цілком законно не зняла ОСОБА_8 та її батька з реєстрації місця проживання, оскільки реєстрація місця проживання відповідача порушує її права, як власника будинку та обмежує її право на вільне розпорядження майном.

Відповідачка по зустрічному позову ОСОБА_2 знаходилася за кордоном і це свідчить про її відсутність у житловому будинку понад 1 рік і таке виселення є цілком правомірним і оскарженню не підлягає. Позивачка зараз знаходиться за кордоном, вона не може контролювати що буде відбуватися з її житловим будинком, який належить їй на праві приватної власності, у якому знаходиться велика кількість її особистих речей, зокрема золоті прикраси, гроші та інші важливі коштовні речі.

Посилаючись на вказані обставини ОСОБА_3 просила визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житлом.

Ухвалою Виноградівського районного суду від 29 листопада 2023 року зустрічну позовну заяву об`єднаноіз первісним позовом в одне провадження.

Рішенням Виноградівського районного суду від 03 вересня 2024 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Королівька селищна рада Берегівського району Закарпатської області про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом вселення відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Королівька селищна рада Берегівського району Закарпатської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житлом відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 її представник подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування рішення суду у цій частині, як таке, що постановлене з порушенням норм процесуального та матеріального права, оскільки підстав передбачених чинним законодавством для відмови у позові відсутні, так як належними та допустимими доказами підтверджується вчинення ОСОБА_3 перешкод у користуванні спірним житловим будинком позивачці. У ОСОБА_2 не має у власності та користуванні іншого житла, не має місця реєстрації, і дії відповідачки порушують право позивачки на житло.

Розгляд справи проводився у режимі відео конференції.

Рішенням суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житлом сторонами не оскаржено і відповідно до ст.. 273 ЦПК України рішення у цій частині набрало законної сили.

Предметом перегляду в апеляційній інстанції є рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

Встановлено, що рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 01.03.2018 року шлюб, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , який зареєстрований 07.11.1998 року, актовий запис №11 розірвано.

Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 31.05.2021 року у справі №299/3158/19, житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 і поділений між сторонами в ідеальних частках по частині кожному.

ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно витягу з реєстру територіальної громади 2023/006462947 від 17.08.2023 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 знята з реєстрації за адресою АДРЕСА_1 з 17.08.2023 року.

Згідно інформації з державного реєстру речових прав від 08.11.2023 року власником житлового будинку в АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 .

Підставою для звернення із даним позовом ОСОБА_2 є усунення перешкод у користуванні житловим будинком, так як вона з дитинства проживала у спірному будинку, мала місце постійного проживання та реєстрації, після розірвання шлюбу батьків, мати ОСОБА_3 вчиняє їй перешкоди у користуванні будинком і у зв`язку із відсутністю іншого житла для проживання просила вселити її у будинок.

Відповідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до статті 156 ЖК України Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України відповідно до якої члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що право членів сім`ї власника квартири користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення надав згоду на вселення такої особи як члена сім`ї.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла.

Втрата житла є найбільшою крайньою формою втручання у право на повагу до життя. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цінності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується.

За рішенням суду від 21.05.2021 року житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , визнаний об`єктом права спільної сумісної власності і наділений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в ідеальних частках по частині кожному і не здійснення державної реєстрації частини у спільному майні ОСОБА_4 не позбавляє його права власності на частину будинку, яка визначена законом та за рішенням суду, а проведення державної реєстрації ОСОБА_3 на 1/1 частку не породжує її право власності на цей будинок за відсутності правовстановлюючих документів, які б підтверджували право власності ОСОБА_3 на весь будинок.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів щодо створення перешкод ОСОБА_4 у проживанні своєї доньки ОСОБА_2 у спірному будинку.

ОСОБА_2 з дитинства проживала у спірному будинку і набула право користування спірним будинком згідно із законом, як член сім`ї, проживала у спірному житлі тривалий час на законних підставах, іншого житла позивачка на праві власності немає, оцінивши баланс інтересів, сторін, дослідивши питання втрати позивачем свого права на користування житлом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

При відмові у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом, шляхом вселення, суд першої інстанції не звернув увагу на вищезазначене і дійшов помилкового висновку про відмову у позові і рішення суду підлягає скасуванню у відповідності до п.п. 1,2,4 ч 1 ст. 376 ЦПК України із ухваленням нового рішення, яким позовні вимоги слід задовольнити.

Керуючись ст.ст. 374,376,381-384 ЦПК України, судова колегія

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 , задовольнити.

Рішення Виноградівського районного суду від 03 вересня 2024 року у частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 скасувати.

Позов задовольнити.

Вселити ОСОБА_2 у будинок за адресою АДРЕСА_1 , і зобов`язати ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_2 перешкоди у користуванні цим будинком.

Зобов`язати ОСОБА_3 передати ОСОБА_2 дублікати ключів від вхідних дверей та воріт будинку АДРЕСА_1 , не чинити перешкоди у користуванні житлом у майбутньому у тому числі не змінювати замки вхідних дверей і воріт без надання позивачці ОСОБА_2 дублікатів ключів від замків вхідних дверей та воріт.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 лютого 2026 року.

Головуючий: (підпис)

Судді: (підписи)

Згідно з оригіналом: Г.Г.СОБОСЛОЙ