Справа № 643/3955/26
Провадження № 2-о/643/193/26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.03.2026 м. Харків

Салтівський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого - судді Олійника О.О.,

присяжних Коскіної Ю.О., Бондар І.Г.,

за участю секретаря судового засідання Новакової Т.С.,

представника заявника Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласна клінічна психіатрична лікарня № 3» лікаря-психіатра Ель-Айюбі М.Д.,

прокурора Маркевич Ю.В.,

особи, відносно якої розглядається заява ОСОБА_1 ,

представника ОСОБА_1 - адвоката Дмітрієвої Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції матеріали заяви Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласна клінічна психіатрична лікарня № 3», зацікавлені особи ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про застосування примусової госпіталізації ОСОБА_1 без його згоди у психіатричний стаціонар КНП ХОР «ОКПЛ № 3» у примусовому порядку,

ВСТАНОВИВ:

02 березня 2026 року в.о. медичного директора зі стаціонарної роботи Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласна клінічна психіатрична лікарня № 3» Мангубі В.О. звернувся до суду з заявою, в якій просить застосувати примусову госпіталізацію ОСОБА_1 без його згоди у психіатричний стаціонар КНП ХОР «ОКПЛ № 3» у примусовому порядку на підставі положень Закону України «Про психіатричну допомогу».

В обґрунтування заяви зазначено, що ОСОБА_1 був госпіталізований до лікарні 02 березня 2026 року о 09 год. 12 хв. за заявою батька. Направлення на госпіталізацію було видане лікарем ОСОБА_3 , особистий номер 298, яка після особистого огляду ОСОБА_1 зробила висновок про необхідність застосування примусової госпіталізації у психіатричний стаціонар для лікування у зв`язку із наявністю у нього тяжкого психічного розладу, який обумовлює його небезпеку для себе і оточуючих, суттєву шкоду його здоров`ю внаслідок погіршення психічного стану у разі, якщо особі не буде надана психіатрична допомога. Підставою для висновку про необхідність госпіталізації є відомості про поведінку ОСОБА_1 . На підставі цих відомостей ОСОБА_1 02.03.2026 об 09 год. 12 хв. був оглянутий лікарем-психіатром ОСОБА_4 , у прийомного відділенні, яка підтвердила висновок про необхідність госпіталізації. 02.03.2026 року о 10 год. 00 хв. ОСОБА_1 був оглянутий комісією лікарів-психіатрів лікарні, які дійшли висновку, що ОСОБА_1 страждає на тяжкий психічний розлад F 20.00 шизофренія параноїдна форма безперервний тип перебігу. Обстеження та лікування ОСОБА_1 можливе тільки в умовах закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом. Комісія підтвердила обґрунтованість рішення про застосування примусової госпіталізації згідно Закону України «Про психіатричну допомогу». Інформація про стан здоров`я повідомлена хворому в обмеженому обсязі (згідно зі ст. 26 Закону України «Про психіатричну допомогу»).

У судовому засіданні представник лікарні лікар-психіатр Ель-Айюбі М.Д. підтримав заяву про примусову госпіталізацію та викладені в ній доводи. Зазначив, що станом на час розгляду справи ОСОБА_1 представляє небезпеку для себе та оточуючих. Пояснив, що його лікування можливе виключно в умовах стаціонару, оскільки він страждає на тяжкий психічний розлад F 20.00 шизофренія параноїдна форма безперервний тип перебігу, внаслідок якого представляє безпосередню небезпеку для себе та оточуючих, а саме: відмовляється від їжі, себе не обслуговує, агресивний до батька. Внаслідок якого представляє безпосередню небезпеку для себе та оточуючих, та потребує примусової госпіталізації в психіатричному стаціонарі згідно ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу». Представник лікарні заперечував можливість амбулаторного лікування ОСОБА_1 .

Прокурор в судовому засіданні не заперечував проти задоволення заяви про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 до лікарні.

Представник ОСОБА_1 адвокат Дмітрієва Л.М. в судовому засіданні також підтримала заяву лікарні.

ОСОБА_1 у судовому засіданні ззаначив, що це справа суду і він погоджується лікуватися у лікарні.

Суд, вислухавши думки учасників процесу, які не заперечували проти розгляду заяви за відсутності ОСОБА_2 , враховуючи той факт, що дана особа повідомлена належним чином, суд дійшов висновку про можливість розглянути дану заяву за відсутності ОСОБА_2 .

Суд, заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, встановив наступне.

Як вбачається із супровідного листка № 355/205 від 02.03.2026 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , домашня адреса: АДРЕСА_1 , був доставлений до лікарні з квартири, з попереднім діагнозом: шизофренія.

Згідно акту психіатричного огляду особи, госпіталізованої до психіатричної лікарні у примусовому порядку згідно ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» від 02.03.2026 року, складеного комісією лікарів лікарні, ОСОБА_1 встановлено діагноз: розлад F 20.00 шизофренія параноїдна форма безперервний тип перебігу, внаслідок чого представляє безпосередню небезпеку для себе та оточуючих, а саме: доступний формальному контакту. Орієнтований всебічно вірно. На запитання відповідає вкрай неохоче, односкладово, не завжди по суті. Зоровий контакт не підтримує, сидить одноманітній позі, відвертається, намагається якнайшвидше закінчити бесіду. Напружений, підозрілий, негативістичний. Свою поведінку раціоналізує, свою відмову від їжі небезпечною вважає. Мислення паралогічне, нецілеспрямоване, із зісковзуваннями. Омани сприйняття заперечує, але виключити їх не можна. Висловлює численні маячні ідеї релігійного змісту. Апатичний абулічний, виснажений. Емоційно знижений, байдужий, одноманітний. Критика до свого стану відсутня. Потребує примусової госпіталізації в психіатричному стаціонарі згідно ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу».

З вказаного акту також вбачається, що ОСОБА_1 хворіє на психічне захворювання багато років. Вперше лікувався у п/в ППЕ 14.10.18, коли за 10 днів до госпіталізації погіршав настрій, був плаксивий, запитував, чи були в його родині хворі на «панічні атаки». Був консультований неврологом. 14.10.18 психічний стан раптово погіршився після прийому пігулок ОСОБА_5 (заспокійливе БАД), самостійно викликав БЕШМД, доставлений до МКЛ №2, оглянутий токсикологом. На тлі виникнення психомоторного збудження (агресія до медперсоналу, кричав), викликана БЕШМД, госпіталізований до ОКПЛ N?3 за добровільною згодою. На тлі лікування був виписаний додому у задовільному стані. Наприкінці 2023 психічний стан знов погіршився, сон уривчастий, поверхневий, зник апетит, швидко втомлюється, з?явилася «депресія», панічні напади, страхи, лікувався з 28.12.23 по 28.01.24 в Інституті неврології, психіатрії та наркології, виписаний без істотних змін у стані (зі слів батьків). вдома підтримуючу терапію не приймав, висловлював, що « мене вилікує ОСОБА_6 ». З березня цього року живе окремо від батьків у кімнаті гуртожитку, з батьками спілкується іноді по телефону, відмовляється приймати від них їжу, речі. увесь день проводить у церкві, захопився протестантською церквою з 15 років, зараз увесь день проводить у церкві, їжу майже не приймає « тримаю піст» схуд більш 20 кг. Також відзначається знижений настрій, апатія, замкнувся в собі, перестав спілкуватись з рідними, друзями, порушився сон. Госпіталізований до відділення за добровільною згодою виписаний у супроводі батька 01.05.24 з діагнозом: F23.1 Гострі поліморфні психотичні розлади з симптомами шизофренії. Після виписки відмовлявся приймати ліки, хворим себе не вважав, не їв, намагався «поехать в другой город востановіть себя». Повторно лікувався у ВППЕ у 2024, був госпіталізований за ст.14 Закону України внаслідок загрози для себе та відмови підписати згоду на лікування. У листопаді 2024 за лінії РВК проходив обстеження у 16п/в. Після виписки мешкав у друга, з батьками не підтримував спілкування, без відомих пояснень поїхав до Лозової, потім у м. Першотравенськ, у релігійну церкву, де став підтримувати пост, не їв, не пив, через що пастор зателефонував та повідомив, щодо необхідності його лікування. Лікувався востаннє в п/в ППЕ з 12.12.2024 по 21.01.2025. Діагноз: F20.0 Параноїдна шизофренія. Стан незначно покращився. Після виписки лікування не приймав, хворим себе не вважає. За останні два місяці психічний стан пацієнта погіршився: відмовляється від їжі по релігійним мотивам, несе загрозу своєму здоров?ю, висловлює маячення релігійного характеру: "мені допоможе тільки Бог...", ні з ким не розмовляє, себе не обслуговує, не спить, агресивний до рідних.

Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Статтею 49 Конституції України передбачено, що кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування.

Відповідно до пункту 1 принципу 15 Принципів захисту психічно хворих осіб та покращення психіатричної допомоги (затверджені Розолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 17 грудня 1991 року № 46/119) коли особа потребує лікування в психіатричному закладі, необхідно докладати всіх зусиль, щоб уникнути примусової госпіталізації.

Відповідно до пункту 1 принципу 16 «Примусова госпіталізація» Принципів захисту психічно хворих осіб та покращення психіатричної допомоги, будь-яка особа може бути госпіталізована до психіатричного закладу як пацієнт в примусовому порядку або вже була госпіталізована як пацієнт у добровільному порядку можуть утримувати як пацієнта в психіатричному закладі в примусовому порядку, тоді і лише тоді, коли уповноважений для цієї мети відповідно до закону кваліфікований фахівець, що працює в області психіатрії, встановить відповідно до принципу 4 (діагноз про те, що особа страждає на психічне захворювання, встановлюється відповідно до міжнародних визнаних медичних стандартів), що дана особа страждає на психічне захворювання, і визначить:

а) що внаслідок цього психічного захворювання існує серйозна загроза заподіяння безпосередньої або неминучої шкоди цій особі або іншим особам; або

b) що в разі особа, чиє психічне захворювання є важким, а розумові здібності - ослабленими, відмова від госпіталізації або утримання даної особи в психіатричному закладі може привести до серйозного погіршення її здоров`я або унеможливить застосування належного лікування, яке може бути проведено за умови госпіталізації до психіатричного закладу у відповідності до принципу найменш обмежувальної альтернативи. У випадку, зазначеному в підпункті b), необхідно, по можливості, проконсультуватися з другим таким фахівцем, що працює в області психіатрії. У разі проведення такої консультації госпіталізація до психіатричного закладу або утримання в ньому у примусовому порядку можуть мати місце лише за згодою другого фахівця, який працює в області психіатрії.

Відповідно до пункту 2 принципу 16 «Примусова госпіталізація» Принципів захисту психічно хворих осіб та покращення психіатричної допомоги госпіталізація до психіатричного закладу або утримання у ньому у примусовому порядку здійснюється спочатку протягом нетривалого періоду, визначеного внутрішньодержавним законодавством, з метою спостереження та проведення попереднього лікування до розгляду питання про госпіталізацію або тримання пацієнта в психіатричному закладі наглядовим органом. Причини госпіталізації або змісту має бути негайно поінформовано пацієнту; про факт госпіталізації або змісту і їх причини також невідкладно і в докладному вигляді повідомляється наглядовому органу, особистому представнику пацієнта, якщо такий є, а також, якщо пацієнт не заперечує, сім`ї пацієнта.

Відповідно до частини шостої статті 284 Цивільного кодексу України надання фізичній особі психіатричної допомоги здійснюється відповідно до закону.

Частиною другою ст. 27 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що виключно компетенцією лікаря-психіатра або комісії лікарів-психіатрів є встановлення діагнозу психічного розладу, прийняття рішення про необхідність надання психіатричної допомоги в примусовому порядку або надання висновку для розгляду питання, пов`язаного з наданням психіатричної допомоги в примусовому порядку.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону України «Про психіатричну допомогу», особа може бути госпіталізована до психіатричного закладу в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону.

Згідно ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу повинно розглядатися як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод з гарантіями, що передбачені цією статтею.

Відповідно до ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини - суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод особа може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання.

Перед тим як визначати, чи було достовірно доведено, що особа страждає на психічний розлад, вид і ступені якого можуть бути підставою для примусового тримання цієї особи у психіатричній лікарні, суди повинні встановити, чи було таке тримання законним у розумінні підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, зокрема, чи була дотримана процедура, передбачена чинним законодавством України.

Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.

Відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою, оскільки воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані у справі докази як окремо, так і в їх сукупності та взаємозв`язку в цілому, суд дійшов висновку щодо наявності у ОСОБА_1 тяжкого психічного розладу: F 20.00 шизофренія параноїдна форма безперервний тип перебігу, який обумовлює його безпосередню небезпеку для себе та оточуючих і лікування виключно в стаціонарних умовах. На момент звернення лікарні із даною заявою, його психічне захворювання достовірно доведено висновком комісії лікарів, який був досліджений в судовому засіданні, захворювання є тяжким психічним захворюванням, яке створює небезпеку як для оточуючих, так і для самого ОСОБА_1 і захворювання залишається стабільно стійким.

Крім того, суд вважає, що психічне захворювання ОСОБА_1 є важким відповідно до акту комісії лікарів від 02.03.2026 року, відмова від госпіталізації або утримання даної особи не у психіатричному закладі може призвести до серйозного погіршення його здоров`я або унеможливить застосування належного лікування, яке може бути проведено за умови госпіталізації до психіатричного закладу у відповідності до принципу найменш обмежувальної альтернативи.

Доводи ОСОБА_1 про те, що він може лікуватися за його згодою, суд не може визнати обґрунтованими, оскільки вони спростовуються сукупністю досліджених судом доказів. Так, вказані доводи спростовуються пояснення представника лікарні, даними акту психіатричного огляду особи з висновками комісії лікарів.

У суду відсутні підстави ставити під сумнів компетенцію та висновки лікарів-психіатрів щодо наявності у ОСОБА_1 тяжкого психічного захворювання, внаслідок якого він представляє безпосередню небезпеку для себе та оточуючих.

Оцінюючи докази у сукупності суд дійшов висновку про доведення того факту, що наявне у ОСОБА_1 психічне захворювання обумовлює небезпеку для нього самого та оточуючих, а тому він потребує застосування госпіталізації у психіатричний стаціонар без його згоди для проходження лікування у примусовому порядку.

Враховуючи наведене, наявні передбачені законодавством України підстави для госпіталізації ОСОБА_1 до лікарні у примусовому порядку без його згоди.

Судом в порядку ч. 4 ст. 342 ЦПК України було перевірено зовнішний вигляд та стан ОСОБА_1 , які не свідчать про застосування до нього насильства під час примусової госпіталізації, заяв від нього або його адвоката про таке насильство до суду не надходило

Також суд роз`яснює учасникам справи, що відповідно до ч. 4 ст. 17 Закону України Про психіатричну допомогу клопотання про припинення госпіталізації в примусовому порядку можуть направлятися до суду особою, яку було госпіталізовано в примусовому порядку, або її законним представником через кожні 3 місяці з часу ухвалення судом рішення про продовження такої госпіталізації.

Керуючись ст. 263-265, 342, ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Заяву Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласна клінічна психіатрична лікарня № 3», зацікавлені особи ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про застосування примусової госпіталізації ОСОБА_1 без його згоди у психіатричний стаціонар КНП ХОР «ОКПЛ № 3» у примусовому порядку - задовольнити.

Застосувати відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , госпіталізацію до Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласна клінічна психіатрична лікарня № 3» (місцезнаходження: м. Харків, вул. Академіка Павлова, 46, ) у примусовому порядку на строк 6 місяців.

Рішення суду підлягає негайному виконанню. Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя - О.О. Олійник

Присяжні - Ю.О. Коскіна

І.Г. Бондар