Житомирський апеляційний суд
Справа №279/4272/25 Головуючий у 1-й інст. Недашківська Л. А.
Категорія 63 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2026 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Талько О.Б., Шевчук А.М.,

розглянувши у спрощеному письмовому провадженні без виклику сторін в м. Житомирі цивільну справу №279/4272/25 за позовом комунального підприємства Теплозабезпечення до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за послуги з теплозабезпечення, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 16 вересня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Недашківської Л.А. в м. Коростені,

в с т а н о в и в :

У липні 2025 року комунальне підприємство Теплозабезпечення звернулось до суду з даним позовом, у якому просило стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на свою користь борг за послуги теплопостачання у розмірі 44539,84 грн та судовий збір. Позов обґрунтовано тим, що відповідачі є співвласниками квартири АДРЕСА_1 . Теплопостачання вказаної квартири здійснює позивач, на підставі фактичних договірних відносин, однак відповідачі відмовляються сплачувати заборгованість по оплаті за надані послуги по теплопостачанню, у зв`язку з чим виникла заборгованість станом на 01.05.2025 року у розмірі 44539,84 грн.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 16 вересня 2025 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь комунального підприємства Теплозабезпечення 44539 грн 84 коп. боргу по оплаті за централізоване теплопостачання. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь комунального підприємства Теплозабезпечення по 1514, 00 грн судового збору та по 55,00 грн понесених судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову повністю. На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального та порушення норм процесуального права. Вказує, що не була належним чином повідомлена про день та час розгляду справи, а тому не мала можливості подати заперечення , заяви, клопотання, надати пояснення. Окрім того, судом першої інстанції не було з`ясовано під час ухвалення судового рішення щодо досудового врегулювання спору. Вказує, що періодично сплачувала послуги за користування централізованим теплопостачанням, що підтверджується копіями квитанцій, долученими до апеляційної скарги.

30 січня 2026 року представник комунального підприємства Теплозабезпечення Баранівська Т.М. подала відзив у якому просить залишити рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 16.09.2025 року без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. У відзиві зазначає, що право на судовий захист не може бути обмежене обов`язковим досудовим порядком, якщо такий не визначений законом як винятковий. Для спорів щодо житлово-комунальних послуг такого загального обов`язку в чинному законодавстві немає. Крім того, відповідачі щомісяця отримували рахунки із зазначенням загальної суми боргу, тому вважає, що це і є належним повідомленням споживача про його обов`язок. Кошти від відповідачів почали надходити вже після звернення позивача до суду з відповідними позовними вимогами. У призначенні платежів не було зазначено період заборгованості, який є предметом спору (з 01 грудня 2019 року по 01 травня 2025 року), у зв`язку з чим, зазначені кошти були зараховані в рахунок погашення заборгованості, що виникла до 01 грудня 2019 року. Як убачається з наданої до позовної заяви роздруківки нарахувань, станом на 01 грудня 2019 року у відповідачів існувала заборгованість у розмірі 4 234,40 грн (дебет), яка не входить до оспорюваного в судовому порядку періоду. Таке зарахування коштів є правомірним, оскільки загальна сума фактичної заборгованості перевищує суму позовних вимог, а положення статті 534 ЦК України та умови договору не містять заборони щодо чергового погашення боргів у хронологічній послідовності, починаючи з найраніше виниклих. На сьогодні оспорюване в апеляції рішення виконане шляхом примусового стягнення з відповідачів 44539,84 грн. боргу.

У пункті 5 частини третьої статті 2 ЦПК України вказано, що основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Встановлено з матеріалів справи, що згідно з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 14.07.2025, власниками квартири АДРЕСА_1 є: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , частка власності по .

Згідно особового рахунку ОСОБА_1 заборгованість за послуги з постачання теплової енергії, які надавались Підприємством, за період з 01.12.2019 по 01.05.2025 за адресою: АДРЕСА_2 , становить 48783,24 грн.

Перевіряючи законність рішення суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Такі послуги надаються споживачу фізичній чи юридичній особі, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать, зокрема комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: споживачі (індивідуальні та колективні), виконавець, управитель.

Виконавець комунальної послуги суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору; індивідуальний споживач фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги (стаття 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг.

Частиною шостою статті 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Відповідно до вимог статті 25 Закону України «Про теплопостачання» у разі відмови оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 30жовтня 2013 року в справі № 6-59цс13 і від 20 квітня 2016 року в справі № 6-2951цс15, та у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року в справі № 750/12850/16-ц і від 06 листопада 2019 року в справі № 642/2858/16.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Згідно зі статтею 64 ЖК України наймачі несуть рівні обов`язки по сплаті комунальних послуг, повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

Відповідно до статей 150, 156, 162 ЖК України власник житлового будинку (квартири), а також члени його сім`ї також зобов`язані утримувати квартиру, сплачувати за комунальні послуги за затвердженими тарифами.

Відповідно до статті 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Із розрахунку заборгованості вбачається, що власники квартири ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не в повній мірі сплатили грошові кошти за послуги з централізованого опалення і постачання теплової енергії, отримані у період з 01.11.2019 по 01.05.2025, внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 44539,84 грн.

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачам послуги з централізованого опалення та постачання теплової енергії не надавались або надавались неналежної якості або в кількості меншій, ніж позивачем нараховані, відповідачами, у передбаченому ст. ст. 12, 81 ЦПК України порядку, не надано.

Відтак, встановивши, що відповідачі офіційно, у встановленому чинним законодавством порядку не відмовилися від послуг, які надавало комунальне підприємство Теплозабезпечення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що в них виник обов`язок по сплаті наданих послуг.

Аргументи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 не була належним чином повідомлена про день та час розгляду справи, а тому не мала можливості надати заперечення, заявити клопотання, надати пояснення, колегією суддів відхиляються з огляду на таке.

Ухвалою Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 21.07.2025 відкрито провадження в справі за позовною заявою Коростенського комунального підприємства " Теплозабезпечення" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за послуги з теплозабезпечення. Справу постановлено розглядати суддею одноособово за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін в строк не більше 60 днів із дня відкриття провадження у справі. Встановлено строк для подання відповідачами відзиву на позов відповідно до вимог ст.178 ЦПК України в 15 днів з дня отримання ухвали, копія якого з доданими до відзиву документами має бути одночасно направлена позивачеві, з направленням суду документу, що підтверджує таке надіслання (надання).

Судом першої інстанції копія ухвали направлена ОСОБА_1 рекомендованим повідомленням за вказаною позивачем адресою, яке повернулось з причини «адресат відсутній за вказаною адресою».

Повторно 01.08.2025, суд першої інстанції направив копію ухвали ОСОБА_1 рекомендованим повідомленням за вказаною позивачем адресою: АДРЕСА_2 та за місцем реєстрації ОСОБА_1 - АДРЕСА_3 . Однак два рекомендовані повідомлення повернулися з причини «адресат відсутній за вказаною адресою».

Згідно з пунктом 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України передбачено, що днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Відтак, при розгляді даної справи суд першої інстанції не порушив норми процесуального права.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що борг в сумі 44539,84 грн позивачем розраховано невірно, оскільки вона періодично сплачувала послуги за користування централізованим теплопостачанням, не приймаються до уваги, оскільки в особовому рахунку ОСОБА_1 , за період з 01.12.2019 по 01.05.2025 враховані сплачені платежі - 11048,10 грн ( 9348,10 грн + 1700, 00 грн), а інші платежі здійснені ОСОБА_1 у вересні 2025 року, тобто після пред`явлення позову до суду.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог є законними і обґрунтованими, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Колегія суддів вважає слушними доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції здійснив розподіл судових витрат, з порушенням норм статті 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір».

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу;2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (ст.133 ЦПК України).

Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений статтею 141 ЦПК України.

Відповідно до частин першої та другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

Згідно пенсійного посвідчення серії НОМЕР_1 за № НОМЕР_2 , ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІ групи з 06.06.2013, термін дії: довічно.

Зважаючи на те, що позовні вимоги комунального підприємства Теплозабезпечення задоволені, а ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору, згідно п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», то за рахунок держави на користь комунального підприємства Теплозабезпечення слід компенсувати 1514,00 грн судового збору у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч.2 ст.140 ЦПК України розмір витрат, пов`язаних з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження, забезпеченням доказів та вчиненням інших дій, пов`язаних з розглядом справи чи підготовкою до її розгляду, встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Судові витрати в сумі 55, 00 грн стягнуті з ОСОБА_1 відповідно до вимог ст.ст.133,141 ЦПК України.

Згідно пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_1 судового збору підлягає скасуванню.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 16 вересня 2025 року в частині солідарного стягнення з ОСОБА_1 на користь комунального підприємства Теплозабезпечення 44539, 84 грн боргу по оплаті за централізоване теплопостачання та 55, 00 грн понесених судових витрат залишити без змін.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 16 вересня 2025 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь комунального підприємства Теплозабезпечення 1514,00 грн судового збору скасувати.

Компенсувати комунальному підприємству Теплозабезпечення за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, 1514,00 грн судового збору за подання позовної заяви.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.М. Павицька

Судді О.Б. Талько

А.М. Шевчук