ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 932/3042/24

провадження № 61-4962св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Луспеника Д. Д.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,Коломієць Г. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - Дніпровська міська рада,

відповідач - ОСОБА_1 ,

треті особи: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Турчанінов Ігор Юрійович, на постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 квітня 2025 року у складі колегії суддів: Новікової Г. В., Гапонова А. В., Никифоряка Л. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2024 року Дніпровська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, ОСОБА_2 , про витребування майна із чужого незаконного володіння.

Позовну заяву обґрунтувала тим, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 30 листопада 2023 року у справі № 200/19520/18 встановлено, що квартира АДРЕСА_1 вибула із комунальної власності територіальної громади м. Дніпра на користь ОСОБА_2 на підставі неіснуючого рішення органу приватизації. Вказувала на те, що оскільки останнім набувачем вказаної квартири є ОСОБА_1 , то належним способом захисту прав територіальної громади м. Дніпра є вимога до нього про витребування такої квартири у комунальну власність.

З огляду на викладене, просила суд витребувати від ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради квартиру АДРЕСА_1 .

У серпні 2024 року відповідач ОСОБА_1 подав до суду заяву про застосування позовної давності, в якій вказав, що спірна квартира вибула із володіння позивача ще у 2018 році, а позов подано лише 2024 році.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2024 року у складі судді Цитульського В. І. у задоволенні позову Дніпровської міської ради відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не довів наявність суспільного інтересу для втручання у право добросовісного набувача на мирне володіння спірним майном.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 08 квітня 2025 року апеляційну скаргу Дніпровської міської ради задоволено. Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов Дніпровської міської ради задоволено. Витребувано від ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101). Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Дніпровської міської ради судовий збір в розмірі 16 418,63 грн.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про задоволення позовних вимог Дніпровської міської ради, апеляційний суд виходив із того, що оскільки спірна квартира вибула із комунальної власності територіальної громади міста Дніпра на підставі неіснуючого рішення органу приватизації, тобто поза волею її власника, то вказане нерухоме майно підлягає витребуванню у добросовісного набувача ОСОБА_1 на підставі положень статті 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Також апеляційний суд дійшов висновку про те, що у цій справі втручання у право мирного володіння спірним майном добросовісного набувача ОСОБА_1 є законним в контексті положень національного законодавства; переслідує «суспільний, публічний» інтерес (обґрунтований позивачем), при цьому буде дотримано справедливий баланс між загальними інтересами суспільства та приватними інтересами відповідача, а отже, таке втручання буде законним та справедливим у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенції).

Крім того, апеляційний суд дійшов висновку про те, що з огляду на дату, коли позивачеві повинно було стати відомо про порушення його прав, дату звернення позивача із цим позовом до суду, норми статей 256, 257, 258, пункту 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, позовна давність щодо вимог про витребування майна із чужого незаконного володіння позивачем у цій справі не пропущена.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

16 квітня 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Турчанінов І. Ю., через підсистему «Електронний суд» подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 квітня 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувану постанову апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2024 року у цій справі.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування апеляційним судом правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17, від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц, від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц та у постановах Верховного Суду від 02 серпня 2023 року у справі № 308/8629/19, від 02 травня 2023 року у справі № 522/8398/17, та інших (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України). Крім того, заявник посилається на порушення апеляційним судом норм процесуального права щодо питання належного дослідження всіх зібраних у справі доказів.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що апеляційний суд:

- безпідставно скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції;

- здійснив безпідставне втручання у мирне володіння заявником спірним майном без урахування його добросовісності;

- помилково констатував, що спірне майно вибуло з комунальної власності територіальної громади м. Дніпра поза волею власника, оскільки такому вибуттю сприяли самі працівники позивача;

- не врахував, що заявник, як і попередній власник спірного майна ОСОБА_3 , покладався на факт відсутності відомостей про речові права інших осіб на спірне нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно;

- безпідставно вважав, що строк позовної давності у цій справі позивачем не пропущений;

- проігнорував норми Закону України від 18 червня 2020 року № 731-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон України від 18 червня 2020 року № 731-IX), яким було скасовано автоматичне продовження процесуальних строків під час дії карантину, а отже і строків позовної давності;

- не навів обґрунтованих мотивів відхилення доказів вини позивача у виведенні майна з власності, що унеможливило встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи;

- не надав належну оцінку всім доводам і аргументам заявника, тощо.

До касаційної скарги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Турчанінов І. Ю., додав клопотання про зупинення виконання оскаржуваної постанови Дніпровського апеляційного суду від 08 квітня 2025 року до закінчення її перегляду у касаційному порядку.

05 травня 2025 року Дніпровська міська рада, в інтересах якої діяв представник Росітюк Н. М., через підсистему «Електронний суд» подала до Верховного Суду відзив на касаційну ОСОБА_1 , в якому зазначила про необґрунтованість та безпідставність доводів касаційної скарги, а також про відсутність підстав для скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду.

16 травня 2025 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Тарасевич С. В., із застосуванням засобів поштового зв`язку подав до Верховного Суду відзив на касаційну ОСОБА_1 , в якому просив суд залишити таку касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 квітня 2025 року - без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 квітня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Турчанінов І. Ю., на постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 квітня 2025 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.; судді які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 22 квітня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Турчанінов І. Ю., на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано із Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська матеріали справи № 932/3042/24; відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Турчанінов І. Ю., про зупинення виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 08 квітня 2025 року; надано іншим учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У червні 2025 року матеріали справи № 932/3042/24 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 18 лютого 2026 року справу № 932/3042/24 призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Фактичні обставини справи

Суди попередніх інстанцій встановили, що згідно з інформацією від 14 листопада 2018 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо квартири АДРЕСА_2 вчинено наступні записи:

- від 15 червня 2018 року, на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 , виданого 10 травня 2018 року Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради за ОСОБА_2 ;

- від 09 липня 2018 року, на підставі договору купівлі-продажу від 09 липня 2018 року № 947, за ОСОБА_3 ;

- від 10 листопада 2018 року, на підставі договору купівлі-продажу від 10 листопада 2018 року № 5209, за ОСОБА_1 ;

09 липня 2018 року ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_1 придбав спірну квартир АДРЕСА_1 .

За інформацією Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 14 лютого 2024 року житловий будинок АДРЕСА_3 , відповідно до рішення Дніпропетровської міської ради від 27 листопада 1991 року перебуває в комунальній власності Дніпровської територіальної громади.

Станом на 13 лютого 2024 року у комп`ютерній базі приватизованого житлового фонду департаменту відсутня інформація щодо передачі у власність шляхом приватизації квартири АДРЕСА_1 .

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 30 листопада 2023 року у справі № 200/19520/18 задоволено частково позов ОСОБА_2 до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи: Дніпровська міська рада, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О. М., приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Буцьких О. О., приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю. В., Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання недійсним свідоцтва про право власності, про визнання недійсним договорів купівлі-продажу та скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Скасовано рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О. М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 41728601 від 21 червня 2018 року, зареєстроване 15 червня 2018 року, номер запису про право власності - 26734446, підстава виникнення прав власності - свідоцтво про право власності від 10 травня 2018 року № НОМЕР_1 , видане Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради. В іншій частині в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

У вказаній постанові апеляційним судом встановлено таке.

Згідно з копією ордера на вселення від 02 квітня 1981 року № 746, спірна квартира АДРЕСА_1 була надана бабі позивача ОСОБА_4 та членам її сім`ї.

Місце проживання ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_2 зареєстровано 11 червня 2008 року, що підтверджується копією паспорта.

Рішенням Виконавчого комітету Шевченківської районної у місті Дніпрі ради від 27 січня 2017 року особові рахунки на вказану квартиру з ОСОБА_4 переоформлено на позивача ОСОБА_2 .

Спірна квартира АДРЕСА_1 ОСОБА_2 приватизована не була та свідоцтво про право власності на неї уповноваженими на те органами не видавалося. При цьому саме ОСОБА_2 має законне право на її приватизацію.

09 липня 2018 року між ОСОБА_2 (паспорті данні якого відрізняються від паспортних даних позивача ОСОБА_2 ) та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Особою з паспортними даними (серія та номер паспорта, коли та ким виданий) іншими ніж у позивача ОСОБА_2 , під час укладання договору купівлі-продажу від 09 липня 2018 року, було надано свідоцтво про право власності на житло від 10 травня 2018 року реєстраційний номер 48Б-18, видане Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради.

За інформацією приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Буцьких О. О., при укладанні договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 09 липня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було надано свідоцтво про право власності на житло від 10 травня 2018 року, реєстраційний № 48Б-18, видане Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради, на підставі розпорядження від 10 травня 2018 року № 2/48-18.

Оригінали документів наявні в матеріалах кримінального провадження № 0002847.

Згідно з відповідями Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, за даними електронної бази, відсутня інформація щодо передачі у власність громадянам квартири АДРЕСА_1 , свідоцтво про право власності на цю квартиру не видавалося, приватизація квартири не проводилася, у книзі реєстрації свідоцтв про право власності від 03 вересня 2018 року під № 48Б-18 зареєстровано свідоцтво про право власності на квартиру за іншою адресою та іншою фізичною особою на підставі розпорядження № 2/48-18.

Апеляційний суд у справі № 200/19520/18 дійшов висновку про те, що договір купівлі-продажу спірної квартири від 09 липня 2018 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є нікчемним, оскільки спірний об`єкт нерухомості відчужений невстановленою особою, яка не була власником квартири та не мала на це права.

Одночасно апеляційний суд у справі № 200/19520/18 дійшов висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 10 листопада 2018 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , не підлягають задоволенню, з огляду на те, що особою, права якої порушено і яка має право на віндикаційний позов, є Дніпровська міська рада. Із тих мотивів, що ОСОБА_2 не є власником спірної квартири та не зареєстрований у ній. Тобто, належність спірного майна територіальній громаді встановлено судовим рішенням у справі № 200/19520/18, яке набрало законної сили.

Правове обґрунтування

У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

З аналізу змісту наведеного правила випливає, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Вибуття майна з володіння власника на підставі правочину, який визнаний надалі недійсним, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року в справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19).

Для витребування майна оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, визнання права власності на спірне майно не є ефективним способом захисту прав. Подібні за змістом висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 01 та 15 жовтня 2019 року у справах № 911/2034/16 та № 911/3749/17, від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17.

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Скасовуючи рішення суду першої інстанції у цій справі та ухвалюючи нове судове рішення про задоволення позовних вимог Дніпровської міської ради, апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази та надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що оскільки спірна квартира вибула із комунальної власності територіальної громади м. Дніпра на підставі неіснуючого рішення органу приватизації, тобто поза волею її власника, то вказане нерухоме майно підлягає витребуванню у добросовісного набувача ОСОБА_1 на підставі положень статті 388 ЦК України.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд здійснив безпідставне втручання у мирне володіння заявником спірним майном без урахування його добросовісності, Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування.

Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (серед багатьох інших, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії (принципи), які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинне здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний.

Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання критерію пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

Також рішеннями ЄСПЛ від 24 червня 2003 року у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» та від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» закріплені принципи застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції, зокрема щодо необхідності додержання принципу «належного урядування» при втручанні держави у право особи на мирне володіння своїм майном.

У пункті 71 рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові. З огляду на викладене, принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування з приватної власності майна на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які необхідно з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності», при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини».

Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, потрібно застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади чи місцевого самоврядування постанову (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 грудня 2022 року у справі № 472/156/21 (провадження № 61-7658св22)).

У цій справі апеляційним судом встановлено та матеріали справи свідчать про те, що невстановлена особа в результаті підробки документів щодо приватизації квартири АДРЕСА_1 відчужила її без вираження на це волі власника (територіальної громади м. Дніпра) на користь ОСОБА_3 , тобто спірне майно вибуло з володіння власника не з його волі іншим шляхом. Відповідач придбав спірну квартиру 10 листопада 2018 року через три місяці після договору купівлі-продажу, за яким ОСОБА_3 стала власником спірної квартири (09 липня 2018 року).

З огляду на характер спірних правовідносин, установлені судами попередніх інстанцій у цій справі обставини та застосовані правові норми, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відповідність заходу втручання держави у право власності відповідача ОСОБА_1 критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.

Верховний Суд, аналізуючи питання пропорційності здійснення втручання у права та інтереси відповідача, звертає увагу також на баланс інтересів сторін - з однієї сторони - врахувавши інтереси територіальної громади міста Дніпра, з іншої - інтереси окремої особи, що заслуговують на врахування та повагу. Проте інтереси цілої громади, з урахуванням усіх інших наведених судом міркувань, мають переважати у цьому спорі над інтересами окремої особи, яка набула майно за відсутності належної волі власника, від неуповноваженої особи, у спосіб, що не відповідає праву.

Таким чином, витребування спірного майна, зокрема, у кінцевого власника ОСОБА_1 , на переконання Верховного Суду є законним, пропорційним та виправданим заходом, який переслідує легітимну мету та необхідний у демократичному суспільстві, не суперечить принципу «належного урядування» та не порушує статтю 1 Першого протоколу до Конвенції.

Водночас Верховний Суд також враховує, що заявник в рамках цієї цивільної справи не заявляв вимог про стягнення компенсації за шкоду, завдану внаслідок витребування спірного майна, таке питання апеляційним судом не вирішувалось.

Аргументи касаційної скарги про те, що апеляційний суд безпідставно вважав, що строк позовної давності у цій справі позивачем не пропущений, Верховний Суд також відхиляє з огляду на таке.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права раніше.

Момент, з якого починається перебіг позовної давності, не слід пов`язувати з днем, коли позивачу стало відомо про рішення суду щодо спірної земельної ділянки в іншій справі.

Закон не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб.

Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16.

Відповідно до частини п`ятої статті 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності.

При цьому саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк було пропущено з поважних причин. Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97 гс 19).

У пункті 119 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19 вказано, що питання щодо поважності причин пропуску строку позовної давності, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Дніпровська міська рада звернулася до суду із цим позовом 08 квітня 2024 року.

У цій справі судами встановлено та матеріали справи свідчать про те, що свідоцтво про право власності на житло від 10 травня 2018 року на ім`я ОСОБА_2 , видане Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради на підставі розпорядження від 10 травня 2018 року № 2/48-18.

Отже, з урахуванням положень частини першої статті 257 ЦПК України та висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16, позовна давність для звернення до суду із цим позовом для Дніпровської міської ради мала сплинути ще у травні 2021 році.

Однак постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із відповідними змінами і доповненнями) з 12 березня до 22 травня 2020 року установлено на всій території України карантин.

Строк дії карантину неодноразово продовжувався постановами Кабінету Міністрів України та було відмінено лише з 24 год. 00 хв 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 02 квітня 2020 року, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Тобто, на час дії установленого на території України карантину строки, визначені статтями 257, 258 ЦК України, були продовжені на строк дії карантину, який тривав до 30 червня 2023 року.

Водночас Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», введено в Україні воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Воєнний стан неодноразово було продовжено, діє він і на момент винесення цієї постанови.

Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», який набрав чинності 17 березня 2022 року, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема пунктом 19 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії».

Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-IX «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини», який набрав чинності 30 січня 2024 року, пункт 19 у розділі «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України викладено у такій редакції «У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану».

Вказаний пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України виключено лише Законом України від 14 травня 2025 року № 4434-IX «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності», який набрав чинності 04 вересня 2025 року.

Отже, з огляду на дату, коли позивачеві повинно було стати відомо про порушення його прав, дату звернення позивача із цим позовом до суду, норми статей 256, 257, 258, пунктів 12 та 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, апеляційний суд у цій справі дійшов правильного висновку про те, що позовна давність щодо вимог Дніпровської міської ради про витребування майна із чужого незаконного володіння у цій справі не пропущена.

Посилання у касаційній скарзі на те, що апеляційний суд проігнорував норми Закону України від 18 червня 2020 року № 731-IX, яким було скасовано автоматичне продовження процесуальних строків під час дії карантину, а отже і строків позовної давності, є безпідставними з огляду на таке.

Процесуальні строки - це строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії учасниками судового процесу.

Натомість, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу і такий строк, зокрема визначний положеннями матеріального закону - ЦК України (статті 257, 258)

Аналіз змісту Закону України від 18 червня 2020 року № 731-IX свідчить про те, що цим Законом було внесено зміни лише до пункту 4 розділу X «Прикінцеві положення» Господарського процесуального кодексу України, пункту 3 розділу XII «Прикінцеві положення» ЦПК України, пункту 3 розділу XII «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом викладення їх у такій редакції: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином». Також пунктом 2 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону визначено, що: «Процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 4 розділу X «Прикінцеві положення» Господарського процесуального кодексу України, пункту 3 розділу XII «Прикінцеві положення» ЦПК України, пункту 3 розділу VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом».

Тобто, вказаним Законом України від 18 червня 2020 року № 731-IX внесено зміни лише до процесуальних кодексів України щодо питання продовження процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України.

Натомість, жодних змін до пункту 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, яким передбачено що «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину», Законом України від 18 червня 2020 року № 731-IX внесено не було.

З огляду на це Дніпровський апеляційний суд, вирішуючи питання про застування позовної давності у цій справі за позовною заявою Дніпровської міської ради, не зобов`язаний був враховувати положення Закону України від 18 червня 2020 року № 731-IX.

Доводи касаційної скарги про те, що заявник, як і попередній власник спірного майна ОСОБА_3 , покладався на факт відсутності відомостей про речові права інших осіб на спірне нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Верховний Суд відхиляє, оскільки крім інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, добросовісний набувач має оцінювати й інші обставини, які можуть свідчити про сумнівний характер вчинюваного правочину, а саме: занижену ціну договору, факт неодноразового протягом короткого проміжку часу перепродажу майна, зміну його вигляду / стану (наприклад багаторазове об`єднання, поділ земельної ділянки без очевидної необхідності), наявність та чисельність судових спорів стосовно продавця щодо цього або аналогічного майна у подібних правовідносинах, наявність кримінальних справ щодо незаконних дій продавця щодо цього чи іншого аналогічного майна тощо.

Подібні висновки викладено у пункті 205 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23) та пункті постанови Верховного Суду від 10 грудня 2025 року у справі № 372/790/23 (провадження № 61-17136св24).

Власник, якого незаконно позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, оскільки воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц).

У справі, що переглядається, відповідач придбав спірну квартиру 10 листопада 2018 року лише через три місяці після договору купівлі-продажу, за яким ОСОБА_3 стала власником цієї квартири (09 липня 2018 року).

Отже, укладаючи вказаний договір купівлі-продажу спірної квартири 10 листопада 2018 року, відповідач мав проявити розумну обачність та, крім записів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, перевірити також законність вибуття спірної квартири від первісного власника за такий короткий проміжок часу.

Посилання у касаційній скарзі на те, що апеляційний суд помилково констатував, що спірне майно вибуло з комунальної власності територіальної громади м. Дніпра поза волею власника, оскільки такому вибуттю сприяли самі працівники позивача, є безпідставними, оскільки вони не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судами попередніх інстанції та не підтверджуються належними та допустимими доказами.

Водночас Верховний Суд в силу положень частини першої статті 400 ЦПК України позбавлений можливості здійснювати переоцінку доказів, досліджених судом апеляційної інстанції, та встановлювати нові обставини справи.

Аргументи касаційної скарги стосовно того, що апеляційний суд не врахував правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17, від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц, від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц та у постановах Верховного Суду від 02 серпня 2023 року у справі № 308/8629/19, від 02 травня 2023 року у справі № 522/8398/17 та інших, є необґрунтованими, оскільки оскаржуване судове рішення таким висновкам не суперечить, і встановлені судами у цих справах фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є іншими ніж у справі, яка переглядається.

У цій справі суд апеляційної інстанцій виходив з конкретних обставин справи з урахуванням наданих сторонами доказів.

У постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (пункт 39) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то в такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Доводи касаційної скарги щодо того, що апеляційний суд не надав належну оцінку всім доводам і аргументам заявника, Верховний Суд відхиляє, оскільки, як неодноразово вказував ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99).

Інші наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення апеляційного суду, та зводяться до переоцінки обставин справи і доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.

Якщо оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права.

Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Ponomaryov v. Ukraine», заява № 3236/03; від 24 липня 2003 року у справі «Ryabykh v. Russian Federation», заява № 59498/00; від 21 вересня 2006 року у справі «Nelyubin v. Russia», заява № 14502/04).

Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Оскаржуване судове рішення апеляційного суду відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Тож, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують правильність висновків апеляційного суду щодо задоволення позову Дніпровської міської ради.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених частиною першою статті 410 ЦПК України.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Турчанінов Ігор Юрійович, залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник
Судді:І. Ю. Гулейков
Г. В. Коломієць
Р. А. Лідовець
Ю. В. Черняк