Справа № 201/8613/25
Провадження 2/201/673/2026
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 року Соборний районний суд міста Дніпра у складі:

головуючого - судді Покопцевої Д.О.,

секретаря - Тоцької Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Контроль-Сервіс» про стягнення заборгованості по заробітній платі та відшкодування моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

Позивач зазначив, що перебував у трудових відносинах із Товариством з обмеженою відповідальністю «Контроль-Сервіс», 27.12.2024р. звільнений за згодою сторін. Відповідач не в повному обсязі виплачував нараховану заробітну плату.

Позивачу спричинено моральну шкоду, яка виразилась у втраті нормальних життєвих зв?язків, він тривалий час був позбавлений доходу, що негативно відобразилося на його сім?ї, що змусило позивача прикладати додаткових зусиль для організації свого життя. Протягом тривалого часу він був позбавлений можливості отримувати належну заробітну плату, внаслідок чого був позбавлений можливості купувати собі речі, їжу, що негативно відобразилося на родині. Для забезпечення належного рівня життя він був вимушений звертатися до своїх друзів та знайомих з метою займу коштів, для того щоб хоть якось пробувати вижити, відчував сором, що спричиняло йому сильні душевні хвилювання та страждання. У зв?язку із неотриманням заробітної плати, не міг в повному обсязі забезпечити членів своєї сім?ї у предметах першої необхідності, не міг сплачувати за комунальні послуги та житло у зв?язку з чим переносив моральні страждання.

Внаслідок невиплати заробітної плати порушені конституційні та трудові права позивача.

Просить стягнути з відповідача заборгованість з заробітної плати в сумі 115 530грн, моральну шкоду в сумі 50 000грн, витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 14 000грн.

Судові засідання призначалися у справі неодноразово.

Про час та місце розгляду справи відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Контроль-Сервіс» повідомлявся рекомендованою поштою на адресу реєстрації підприємства згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, та судовими повістками у кабінет в підсистемі «Електронний суд». Поштові відправлення повернуті суду із довідками пошти про відсутність адресата за вказаною адресою, в кабінет в підсистемі «Електрнний суд» судові повістки доставлені.

Оцінюючи можливість розгляду справи за таких обставин, суд виходить з того, що відповідно до ст. 55 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (далі - Конвенція) держава має позитивні зобов`язання перед людиною забезпечувати розгляд справи у розумний строк. Особа, яка звертається до суду, має законні очікування, що справу буде розглянуто. Поведінка відповідача не може стати на заваді обов`язку суду розглянути справу.

Однак з гарантій ст. 6 Конвенції випливає як право позивача на розгляд справи у розумний строк, так і право відповідача знати про судове провадження проти нього.

Суд звертає увагу, що одержання учасником справи належно надісланої судової кореспонденції перебуває поза сферою контролю суду.

Зважаючи на те, що відповідача належним чином повідомлено про розгляд справи, незалежно від того чи отримав він адресовану поштову кореспонденцію, суд вважає, що гарантії ст. 6 Конвенції щодо відповідача дотримано і справу може бути розглянуто по суті.

Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України).

Разом з тим, як зазначено у постанові Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 905/2382/17 відсутність відзиву на позов не є визнанням позовних вимог та не означає доведеність позовних вимог.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні ім правовідносини.

Згідно копії трудової книжки, позивач з 09.11.2020 по 27.12.2024р. працював у ТОВ «Контроль-Сервіс» (а.с.26-27), звільнений за згодою сторін на підставі п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України.

Згідно довідки про доходи, позивачу за період з січня 2024 по березень 2024р.р. включно нараховано по 14 906грн 83коп щомісяця, з яких утримувалося 2 906грн 83коп., до виплат 12 000грн щомісяця; з квітня 2024 по жовтень 2024р.р. включно - щомісяця 19 875грн 78коп, з яких утримувалося 3 875грн 78коп, виплачувалося 16 000грн; в листопаді 2024р. - нараховано 21 118грн 01коп, з яких утримано 4 118грн 01коп, виплачувалося- 17 000грн; в грудні 2024р. (місяці звільнення) нараховано 70 070грн 93коп, з яких утримано 16 116грн 32коп, виплачено 53 954грн 61коп; про наявність заборгованості по заробітній платі у довідці на вказана (а.с.17).

Інших доказів, в тому числі стосовно періоду та суми заборгованості по заробітній платі, позивач не надав.

Одночасно із позовом позивачем заявлено клопотання про витребування в Товариства з обмеженою відповідальністю «Контроль-Сервіс» довідки про заборгованість з виплати заробітної плати з помісячним зазначенням сум заборгованості.

Ухвалою від 04.09.2025р. судом витребувана вказана довідка; цей документ в електронному вигляді доставлений до електронного кабінету одержувача ТОВ «Контроль-Сервіс», про що в матеріалах справи мається довідка від 08.09.2025р., і залишений відповідачем без виконання. Також ухвала направлялась відповідачу на виконання і в паперовому вигляді, але поштове відправлення повернуто неврученим за відсутністю адресата.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

У частині першій статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За змістом частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Тобто, заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах.

Частиною другою статті 233 КЗпП України визначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Системний аналіз статей 21, 94, 233 КЗпП України дає підстави дійти висновку про те, що захисту підлягають трудові права працівника у разі порушення їх роботодавцем.

За таких обставин, з урахуванням положень статей 77, 81 ЦПК України саме працівник має належними та допустимими доказами довести факт порушення роботодавцем його трудових прав.

Такого ж висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Верховний суд у постанові від 16.08.2018р. у справі № 242/5780/16-ц, у постанові від 31.05.2021р. у справі 242/3051/18.

Позивач, звертаючись до суду, не надав жодного доказу, який би підтвердив період та розмір заборгованість відповідача по заробітній платі, в тому числі й розрахунку, яким обгрунтовує заявлену до стягнення суму. Суд сприяв позивачу у надання доказів шляхом їх витребування, але ухвала про витебування доказів залишена відповідачем без виконання.

За положеннями ч.10 ст. 84 ЦПК України, у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами.

З огляду на статтю 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (статті 77, 81 ЦПК України).

Суд, виходячи із засад диспозитивності цивільного процесу, враховуючи, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях та те, що позивачем не надано і в ході судового розгляду не здобуто жодного належного та допустимого доказу на підтвердження наявності заборгованості ТОВ «Контроль-Сервіс» перед позивачем по заробітній платі та суми цієї заборгованості, дійшов висновку щодо відмови у позові в цій частині за недоведеністю; а у задоволенні інших вимог відмовляє як похідних.

Судові витрати розподілити за положеннями ст. 141 ЦПК України.

Керуючись статтею 43 Конституції України, статтями 3, 21-22, 36, 38 КЗпП України, статтями 2, 10, 12, 13, 15, 141, 76-81, 89, 258-259, 263-268, 273, 280-282, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову.

На рішення може бути подана апеляційна скарга позивачем до Дніпровського апеляційного суду впродовж 30 днів. Повний текст рішення буде складений впродовж 10 днів.

Суддя: Д.О. Покопцева