С О Л О М ' Я Н С Ь К И Й Р А Й О Н Н И Й С У Д М І С Т А К И Є В А
_________________________________________________________________________________________
Провадження 2/760/2224/26
В справі 755/3379/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

І. Вступна частина

23 лютого 2026 року в місті Києві

Солом`янський районний суд м. Києва

у складі головуючого судді Коробенка С.В.

за участю секретаря Левіцької Н.О.

представника Позивача - адвоката Гжимайла Б.В.

представника Відповідача-2 - Стельмаша Р.М.

представника Відповідача-3 - Дущак Д.В.

розглянув у судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до держави в особі Державної казначейської служби України, Головного управління Служби Безпеки України у м. Києві та Київській області, Київської міської прокуратури про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного кримінального переслідування.

ІІ. Описова частина

У лютому 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з цивільним позовом, в якому просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на свою користь на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури та суду, в розмірі 1 000 000 гривень.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 28 лютого 2025 року матеріали цивільної справи № 755/3379/25 передано на розгляд за підсудністю до Солом`янського районного суду м. Києва.

Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва Коробенка С.В. від 21 травня 2025 року відкрите загальне провадження у справі.

Свої вимоги Позивач мотивує тим, що протягом тривалого часу відносно нього безпідставно здійснювалось кримінальне провадження, яке завершилось ухваленням виправдувального вироку.

Зокрема, Позивач посилався на наступне.

11.01.2018 слідчим в особливо важливих справах слідчого відділу ГУ СБУ у м. Києві та Київській області Яковцем О.Ю. було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про вчинення кримінального правопорушення за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000029.

21.02.2018 відносно ОСОБА_1 слідчим Яковцем О.Ю. за погодженням прокурора Прокуратури м. Києва Гончаренко А.О. складено повідомлення про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

22.02.2018 ухвалою Печерського районного суду м. Києва у справі № 757/9761/18-к за клопотанням слідчого відносно Позивача застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту строком на 2 місяці, яким заборонено залишати місце фактичного проживання у нічний час - з 23:00 до 06:00 кожного дня.

22.02.2018 ухвалою Печерського районного суду м. Києва у справі № 757/9746/18-к за клопотанням слідчого Позивача відсторонено від посади старшого оперуповноваженого сектору кримінальної поліції № 4 Дніпровського управління поліції ГУНП у м. Києві.

27.03.2018 наказом ГУНП у м. Києві № 195 на Позивача накладено дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з посади за вчинення дисциплінарного проступку, що виразилося в отриманні неправомірної вигоди.

23.05.2018 слідчим Яковцем О.Ю. за погодженням прокурора Гончаренко А.О. Позивачу повідомлено про змінену та нову підозру у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України.

21.06.2018 слідчим складено обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000029, який 25.06.2018 затверджений прокурором Гончаренко А.О. та направлений на розгляд до Дніпровського районного суду м. Києва.

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 27.07.2023 у справі № 755/9735/18 ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України, та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення Позивачем інкримінованих йому діянь. Зазначений вирок набрав законної сили 29.08.2023 та не оскаржувався сторонами у справі.

Таким чином, як наполягає Позивач, понад 6 років відносно нього з боку органів держави мали місце незаконне повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконне застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, незаконне відсторонення від посади, тривале поза розумним строком здійснення досудового та судового розслідування, що призвело до незаконного звільнення з органів внутрішніх справ.

Зазначені обставини мали негативний наслідок у житті Позивача: тривалий час він не міг знайти роботу за спеціальністю, змушений був працювати таксистом, його кар`єра була зруйнована.

Тривале незаконне перебування Позивача під слідством та судом завдало йому істотної моральної шкоди, призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Посилаючись на положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», зокрема на ч. 3 ст. 13 Закону, Позивач стверджує, що він має право на відшкодування моральної шкоди виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

13 серпня 2025 року до суду надійшла заява Позивача про уточнення позовних вимог, якою прохальну частину позовної заяви викладено в наступній редакції: «Стягнути з Держави України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, спричинену незаконним перебуванням під слідством та судом у розмірі 1 000 000,00 грн.».

23 липня 2025 року до суду надійшов відзив Державної казначейської служби України. У відзиві Відповідач-1 проти позову заперечував. Зазначив, що Казначейство жодних прав та інтересів Позивача не порушувало, у правовідносини з ним не вступало та не завдало жодної шкоди, а тому не може нести відповідальності за дії інших державних органів. Відповідач-1 також наголошував на тому, що є неналежним відповідачем у справі, оскільки підставою позову є стверджувані порушення прав Позивача з боку інших державних органів. Казначейство також заперечувало проти заявленого розміру відшкодування в 1 млн грн, зазначаючи, що Позивач не надав доказів заподіяння йому моральної шкоди, а максимально можливий її розмір, виходячи з мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для виплат згідно з рішеннями судів, встановленої Законом про держбюджет, (1600 грн) за 66 місяців перебування під слідством та судом, становить не більше 105 600,00 гривень.

28 липня 2025 року до суду надійшов відзив Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області. У відзиві Відповідач-2 визнавав факт набуття Позивачем права на відшкодування шкоди у зв`язку з ухваленням виправдувального вироку, проте заперечував проти задоволення позовних вимог. Відповідач-2 наполягав на тому, що всі процесуальні дії у кримінальному провадженні № 0000029 здійснювались на підставі та у відповідності до вимог КПК України, а ухвалення виправдувального вироку саме по собі не є підтвердженням незаконності цих дій, яку Позивач зобов`язаний довести належними та допустимими доказами. Крім того, Відповідач-2 зазначав, що Позивач не дотримався встановленого Законом № 266/94-ВР досудового порядку вирішення питання про відшкодування шкоди.

11 серпня 2025 року до суду надійшов відзив Київської міської прокуратури, у якому Відповідач-3 виклав свої заперечення проти позову. Зазначав, що позов пред`явлено до неналежних відповідачів, оскільки відшкодування моральної шкоди за рахунок коштів державного бюджету має здійснюватися державою, яка бере участь у справі через той орган, діяннями якого завдано шкоду. Відповідач-3 також посилався на відсутність у Позивача належних доказів заподіяння йому моральної шкоди, зокрема доказів фізичного чи психічного впливу, що призвів до негативних наслідків морального характеру. Крім того, Відповідач-3 наголошував, що заявлений розмір відшкодування є необґрунтованим та не відповідає вимогам розумності та справедливості.

07 серпня 2025 року до суду надійшла відповідь Позивача на відзив Державної казначейської служби України. Позивач не погодився з доводами ДКС України, вважаючи їх безпідставними та необґрунтованими. Зазначив, що відповідно до ч. 1 ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Посилаючись на постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц, від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц, від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17, Позивач наголосив, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах.

Щодо розміру відшкодування, Позивач спростував твердження ДКС України про застосування мінімальної заробітної плати в розмірі 1 600,00 грн (встановленої ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» як розрахункової величини для виплат за рішеннями суду), посилаючись на рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 27 лютого 2020 року № 3-р/2020, від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020, якими неодноразово підтверджено, що законами про Державний бюджет не можна вносити зміни до інших законів або встановлювати інше регулювання відносин, що є предметом спеціальних законів. Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є спеціальним і зміни до нього не вносились.

Позивач також навів правові висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 25 вересня 2024 року у справі № 761/22531/23, від 08 жовтня 2024 року у справі № 333/2527/22, від 21 жовтня 2024 року у справі № 490/7139/23, від 15 листопада 2024 року у справі № 336/2137/23, від 19 грудня 2024 року у справі № 488/2561/21, від 12 березня 2025 року у справі № 707/564/24. З урахуванням мінімальної заробітної плати у розмірі 8 000,00 грн (встановленої ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік») та 66 місяців перебування під слідством і судом, мінімально гарантований розмір відшкодування становить 528 000,00 грн, водночас з урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості та обставин справи обґрунтованою є вимога про стягнення 1.000.000,00 грн.

07 серпня 2025 року до суду надійшла відповідь Позивача на відзив Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області. Позивач зазначив, що доводи відзиву ГУ СБУ про начебто законність проведених процесуальних дій спростовуються вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 27.07.2023 у справі № 755/9735/18, який набрав законної сили. Цим вироком Позивача виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення кримінальних правопорушень; більшість доказів, отриманих під час досудового розслідування (протокол про використання заздалегідь ідентифікованих засобів від 15.01.2018; протокол за результатами проведення негласної слідчої дії від 25.01.2018; протокол обшуку від 24.02.2018; заява (копія) документів з кримінального провадження № 0015384 від 14.11.2017), визнані судом недопустимими, що прямо свідчить про порушення вимог КПК України з боку органу досудового розслідування; жоден із доказів не був достатнім для доведення винуватості Позивача поза розумним сумнівом.

Позивач посилався на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постановах від 25.03.2020 у справі № 641/8857/17 та від 22.04.2019 у справі № 236/893/17, відповідно до яких закриття кримінального провадження щодо фізичної особи з реабілітуючих підстав, зокрема ухвалення виправдувального вироку, є підтвердженням незаконних дій органів досудового розслідування, які в судовому порядку додатково не потрібно такими визнавати

08 серпня 2025 року до суду надійшло заперечення Головного управління Служби безпеки України у місті Києві та Київській області на відповідь Позивача на відзив. ГУ СБУ, діючи від імені і в інтересах держави як належного відповідача, визнало, що внаслідок ухвалення виправдувального вироку у кримінальному провадженні № 0000029 Позивач набув право на відшкодування шкоди, обумовлене ч. 2 ст. 1176 ЦК України, та зазначило, що не оспорювало, не оспорює це право і не має намірів перешкоджати його реалізації у встановленому законом порядку. Разом з тим ГУ СБУ наполягало на відсутності підстав для задоволення позовних вимог Позивача.

ГУ СБУ вказувало, що Позивач своє право на відшкодування до подання позовної заяви не реалізовував відповідно до вимог ст.ст. 12, 13 Закону № 266/94-ВР та не ініціював у встановленому законом порядку прийняття уповноваженим судом (Дніпровським районним судом м. Києва) ухвали з цього питання.

15 серпня 2025 року до суду надійшла відповідь Позивача на відзив Київської міської прокуратури. Позивач не погодився з доводами Відповідача-3, вважаючи їх безпідставними.

Ухвалою суду від 13 листопада 2025 року закрите підготовче засідання.

У судовому засіданні Позивач та його представник - адвокат Гжимайло Б.В. підтримали заявлені позовні вимоги.

Представник Відповідача-2 та представник Відповідача-3 проти задоволення позову заперечували з підстав, викладених у відзивах.

Відповідач-1 представника у судове засідання не направив.

Суд визнав за можливе розглядати справу у відсутність представника Державної казначейської служби України, оскільки його неявка не перешкоджає розгляду справи.

ІІІ. Мотивувальна частина

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Як принцип всієї практичної діяльності держави, всіх її органів та посадових осіб за статтею 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість функціонування держави, їх утвердження і забезпечення і є головним обов`язком держави.

На забезпечення ефективного захисту прав та свобод людини направлені норми Конституції України про розповсюдження юрисдикції судів на всі правовідносини, які виникають у державі, а також на відшкодування моральної та матеріальної шкоди, як результат порушених прав фізичних та юридичних осіб.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Згідно з пунктами 1, 5 частини першої статті 3 цього Закону у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, а також моральна шкода.

Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 частини першої статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади) (частина перша статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Судом встановлено, що 21 лютого 2018 року слідчим в особливо важливих справах слідчого відділу ГУ СБУ у м. Києві та Київській області Яковцем О.Ю. за погодженням прокурора Прокуратури м. Києва Гончаренко А.О. ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, у зв`язку з чим Позивач набув статусу підозрюваного у кримінальному провадженні № 0000029 від 11.01.2018.

22 лютого 2018 року ухвалою Печерського районного суду м. Києва у справі №757/9761/18-к за клопотанням слідчого відносно Позивача застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту строком на 2 місяці.

22 лютого 2018 року ухвалою Печерського районного суду м. Києва у справі № 757/9746/18-к за клопотанням слідчого Позивача відсторонено від посади старшого оперуповноваженого сектору кримінальної поліції № 4 Дніпровського управління поліції ГУНП у м. Києві.

27 березня 2018 року наказом ГУНП у м. Києві від 27.03.2018 № 195 на Позивача накладено дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з посади за вчинення дисциплінарного проступку, що виразилося в отриманні неправомірної вигоди.

23 травня 2018 року слідчим за погодженням прокурора повідомлено Позивачу про змінену та нову підозру у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України.

21 червня 2018 року слідчим складено обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000029, який 25.06.2018 затверджений прокурором та направлений до Дніпровського районного суду м. Києва.

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 27.07.2023 у справі № 755/9735/18 ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України, та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ним інкримінованих діянь. Зазначений вирок набрав законної сили 29.08.2023 та не оскаржувався сторонами.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Статтями 15, 16 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, який не суперечить засадам цивільного законодавства. Способами захисту є зокрема відшкодування майнової та моральної шкоди.

Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено також у статтях 56, 62 Конституції України, статтях 1167, 1176 ЦК України.

За частиною 3 статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постановах від 25.03.2020 у справі № 641/8857/17 та від 22.04.2019 у справі № 236/893/17, закриття кримінального провадження щодо фізичної особи з реабілітуючих підстав, зокрема ухвалення виправдувального вироку, є підтвердженням незаконних дій органів досудового розслідування, що в судовому порядку додатково не потрібно такими визнавати.

Таким чином, ухвалення виправдувального вироку щодо Позивача у кримінальному провадженні № 0000029 є достатньою підставою для виникнення у нього права на відшкодування моральної шкоди відповідно до статті 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», без необхідності додаткового доведення незаконності процесуальних дій, здійснених під час досудового розслідування.

У зв`язку з цим суд відхиляє доводи Відповідачів-2 та -3 про недоведеність Позивачем незаконності дій органів досудового розслідування та прокуратури, а також про відсутність належних доказів заподіяння моральної шкоди. Сам факт перебування Позивача під кримінальним переслідуванням протягом тривалого часу з подальшим ухваленням виправдувального вироку свідчить про завдання йому моральної шкоди.

Суд також відхиляє доводи Відповідача-2 (ГУ СБУ у м. Києві та Київській області) про недотримання Позивачем досудового порядку вирішення питання про відшкодування шкоди, оскільки у відповідності до частини 3 статті 13 Закону, відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться у судовому порядку, що не вимагає обов`язкового попереднього звернення до органу, який здійснював розслідування.

Щодо участі у справі Державної казначейської служби України, суд зазначає наступне. Рішенням Конституційного Суду України від 3 жовтня 2001 року по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів.

Згідно з усталеною практикою Верховного Суду, викладеною у постановах від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 та від 14 вересня 2022 року у справі № 415/1009/21, кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (ч. 2 ст. 2 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Таким чином, відповідачем у цій справі є держава Україна, яка бере участь у справі через відповідні органи державної влади - Державну казначейську службу України, Головне управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області та Київську міську прокуратуру.

Вимоги частин 2 та 3 статті 23 ЦК України передбачають, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Статтею 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

При визначенні розміру моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, суд повинен визначити страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру, при цьому суд зобов`язаний враховувати, що таке відшкодування проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом (ч. 3 ст. 13 Закону).

Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, а ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

На правовідносини, що виникли між сторонами, розповсюджується Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду».

Відповідно до вищезазначених норм закону, Позивач має право на відшкодування спричиненої йому незаконним притягненням до кримінальної відповідальності моральної шкоди.

Визначаючи розмір компенсації за заподіяну моральну шкоду, суд враховує наступне.

Суд виходить з того, що Позивач без відповідної правової підстави 66 місяців перебував під кримінальним переслідуванням - з 21 лютого 2018 року (повідомлення про підозру) до 29 серпня 2023 року (набрання законної сили виправдувальним вироком). Щодо нього було застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту строком на 2 місяці, його відсторонено від посади, а в подальшому - звільнено з органів Національної поліції. Тобто Позивач був обмежений у вільному виборі місця знаходження та поведінки, позбавлений можливості продовжувати професійну діяльність, оскільки відносно нього було здійснено низку процесуальних дій, що суттєво обмежили його права.

Суд вважає обґрунтованим посилання Позивача на те, що у зв`язку з таким переслідуванням з боку правоохоронних органів, останній зазнав душевних переживань, втратив авторитет серед оточення, зазнав надзвичайного впливу, що призвів до глобальної зміни його життєвого укладу та завдав йому значних страждань. Зокрема, внаслідок незаконного кримінального переслідування та звільнення з органів поліції Позивач тривалий час не міг влаштуватися на роботу за спеціальністю, був змушений працювати таксистом, його професійна кар`єра була зруйнована.

Згідно з ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

При цьому, відповідно до правового висновку Верховного Суду, при вирішенні цього питання суд має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи.

Щодо доводів Відповідача-1 (Державної казначейської служби України) про необхідність застосування мінімальної заробітної плати у розмірі 1 600 грн як розрахункової величини для обчислення виплат за рішеннями суду, встановленої Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» (аналогічно Законом «Про Державний бюджет України на 2026 рік»), суд зазначає наступне.

Верховний Суд у постанові від 05 березня 2025 року у справі № 166/789/24 (провадження № 61-14883св24) дійшов висновку, що частина третя статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є спеціальною нормою, яка визначає мінімальний гарантований розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи саме з мінімального розміру заробітної плати, встановленого законом.

Верховний Суд зазначив, що Конституційний Суд України неодноразово підтверджував, що законами про Державний бюджет України не можна вносити зміни до інших законів, зупиняти їх дію чи встановлювати інше правове регулювання відносин, що є предметом інших законів (рішення від 09.07.2007 № 6-рп/2007, від 22.05.2008 № 10-рп/2008, від 27.02.2020 № 3-р/2020, від 28.08.2020 № 10-р/2020). Закон «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є спеціальним законом, зміни до якого не вносились, а тому встановлення законами про Державний бюджет іншого (зменшеного) розміру мінімальної заробітної плати як «розрахункової величини для обчислення виплат за рішеннями суду» не може підміняти дію спеціального закону та звужувати гарантований ним обсяг відшкодування моральної шкоди.

Верховний Суд зазначив, що поняття «мінімальна заробітна плата», вжите в частині третій статті 13 Закону, є самостійним та нормативно визначеним у статті 3 Закону України «Про оплату праці», відповідно до якої мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Саме цей розмір, а не будь-яка інша розрахункова величина, встановлена законом про Державний бюджет, має застосовуватися при визначенні мінімального гарантованого розміру відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 25 вересня 2024 року у справі № 761/22531/23, від 08 жовтня 2024 року у справі № 333/2527/22, від 21 жовтня 2024 року у справі № 490/7139/23, від 15 листопада 2024 року у справі № 336/2137/23, від 19 грудня 2024 року у справі № 488/2561/21, від 12 березня 2025 року у справі № 707/564/24.

Відтак, при визначенні мінімального гарантованого розміру відшкодування моральної шкоди суд застосовує мінімальну заробітну плату у місячному розмірі, встановлену статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік», а саме - 8 647 гривень.

Враховуючи викладене, мінімальною компенсацією за заподіяну моральну шкоду Позивачеві є сума в розмірі: 66 місяців ? 8 647 грн = 570 702 гривень.

Враховуючи усі обставини справи, зокрема: тривалість незаконного кримінального переслідування (понад 5 років та 6 місяців); застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту; відсторонення від посади та подальше звільнення з органів поліції; неможливість працевлаштування за спеціальністю протягом тривалого часу та вимушену зміну професійної діяльності; визнання судом недопустимими більшості доказів, зібраних під час досудового розслідування, що свідчить про суттєві порушення прав Позивача з боку органу досудового розслідування; негативний вплив на репутацію Позивача та порушення його нормальних життєвих зв`язків, - суд вважає, що достатньою та адекватною компенсацією за заподіяну моральну шкоду є сума в розмірі 600 000 гривень, що відповідає принципу розумності та справедливості.

З огляду на викладене суд вважає позовні вимоги частково обгрунтованими.

IV. Резолютивна частина

Керуючись статтями 23, 1167, 1174 Цивільного кодексу України, статтями 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду», ст. 12, 141, 81, 263, 264, 273 ЦПК України, суд вирішив:

1.Позов задовольнити частково.

Стягнути з Держави за рахунок коштів державного бюджету України на користь ОСОБА_1 компенсацію за спричинену моральну шкоду, завдану внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, в розмірі 600000 гривень.

В іншій частині позову відмовити.

2.Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

3.Позивач: ОСОБА_1 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_1 ; фактична адреса проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ;

Відповідач-1: Державна казначейська служба України, місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6, Ідентифікаційний номер юридичної особи: 37567646;

Відповідач-2: Головне управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області; місцезнаходження: 01010, м. Київ, пров. Аскольдів, 3А, Ідентифікаційний номер юридичної особи: 20001792;

Відповідач-3: Київська міська прокуратура, адреса: м. Київ, бул. Предславинська, 45/9; Ідентифікаційний номер юридичної особи 02910019.

Суддя: