Справа № 685/187/26
Провадження № 2/685/326/26
У Х В А Л А

про прийняття позовної заяви до розгляду

та відкриття провадження у справі

02 березня 2026 року селище Теофіполь

Суддя Теофіпольського районного суду Хмельницької області Турчин-Кукаріна І.В., ознайомившись із матеріалами позовної заяви ОСОБА_1 до російської федерації в особі міністерства юстиції російської федерації про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

До Теофіпольського районного суду Хмельницької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до російської федерації в особі міністерства юстиції російської федерації про відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею визначено Турчин-Кукаріну І.В.

Позовна заява відповідає вимогам статей 175, 177 ЦПК України, підстав для відмови у відкритті провадження у справі або для повернення позовної заяви з наданих суду матеріалів не вбачається.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 187 ЦПК України, суддя відкриває провадження в цивільній справі, якщо відсутні підстави для повернення позовної заяви, залишення її без руху чи відмови у відкритті провадження у справі.

Позовна заява підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, спір підсудний Теофіпольському районному суду Хмельницької області. За таких обставин, провадження у справі слід відкрити.

Окремо слід зазначити, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У зв`язку з повномасштабною військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022, який триває до цього часу.

За змістом статей 10, 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» правосуддя в Україні в умовах воєнного стану має здійснюватися у повному обсязі, тобто не може бути обмежено конституційне право людини на судовий захист. В умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 14.04.2022 про заяву Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні» визнано геноцидом Українського народу дії Збройних сил, політичного і військового керівництва росії під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, а також доручено Голові Верховної Ради України спрямувати цю заяву до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї НАТО, урядів та парламентів іноземних держав. Голові Верховної Ради України надано повноваження звернутися до Генеральної прокуратури, Міністерства закордонних справ України та Міністерства юстиції України щодо невідкладного вжиття заходів для належного документування фактів вчинення Збройними силами рф та її політичним і військовим керівництвом геноциду Українського народу, злочинів проти людяності, воєнних злочинів, інших тяжких злочинів на території України та ініціювання притягнення до відповідальності всіх винних осіб.

Частина перша статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Як передбачено частиною четвертою статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права.

Отже, Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави.

Визначаючи, чи поширюється на російську федерацію судовий імунітет у даній справі, суд врахував таке.

Юрисдикція судів України поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (частина 3 статті 124 Конституції України). Тобто, у разі застосування «деліктного винятку» будь-який спір, що виник на її території у громадянина України, навіть з іноземною країною, зокрема й російської федерації, може бути розглянутий та вирішений судом України як належним та повноважним судом.

Предметом позову в цій справі є відшкодування збитків, завданих фізичній особі внаслідок військової агресії зі сторони російської федерації; місцем завдання зазначеної у позові шкоди є територія суверенної держави Україна; у позові зазначається, що збитки, завдані російською федерацією, яка порушила принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави - України; вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН; національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом «генерального делікту»).

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 14.04.2022 у справі № 308/9708/19 щодо судового імунітету російської федерації у справах про відшкодування шкоди, завданої державою-агресором, Верховний Суд зауважив, що міжнародно-правові норми про юрисдикційний імунітет держави уніфіковано у двох конвенціях: Європейській конвенції про імунітет держав, прийнятій Радою Європи 16 травня 1972 року, та Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятій резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї 02 грудня 2004 року. Ці Конвенції втілюють концепцію обмеженого імунітету держави, визначають, в якій формі є можливою відмова держави від імунітету («явно виражена відмова від імунітету» на підставі укладеного міжнародного договору чи контракту, або «відмова від імунітету, яка передбачається», коли іноземна держава вступає у судовий процес і подає зустрічний позов у суді іноземної держави), а також закріплюють перелік категорій справ, у яких держава не користується імунітетом у суді іншої держави-учасниці.

Як Європейська конвенція про імунітет держав 1972 року (стаття 11), так і Конвенція ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року (стаття 12) передбачають, що Договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справи в суді іншої Договірної держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду. Україна не є учасницею цих Конвенцій, однак вони відображають тенденцію розвитку міжнародного права щодо визнання певних меж, в яких іноземна держава має право вимагати імунітет у справі.

У рішенні від 14.03.2013 у справі «Олєйніков проти Росії» ЄСПЛ вказав, що положення Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року застосовуються «відповідно до звичаєвого міжнародного права, навіть якщо ця держава не ратифікувала її», і Суд повинен брати до уваги цей факт, вирішуючи питання про те, чи було дотримано право на доступ до суду у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції (п. 68, п. 31).

У рішенні від 23.03.2010 у справі «Цудак проти Литви» (Cudak v. Lithuania) ЄСПЛ також визнав існування звичаєвих норм у питаннях державного імунітету, переважання в міжнародній практиці теорії обмеженого імунітету держави, але наголосив на тому, що обмеження має переслідувати законну мету та бути пропорційним такій меті.

Отже, держава не має права посилатися на імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю чи життю, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду, та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час знаходилась на території держави суду.

Особливістю правового статусу держави як суб`єкта міжнародних відносин є наявність у неї імунітету, який ґрунтується на загальному принципі міжнародного права «рівний над рівним не має влади і юрисдикції», проте умовою дотримання цього принципу є взаємне визнання суверенітету країни, тож коли рф заперечує суверенітет України та вчиняє щодо неї загарбницьку війну, жодних зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає.

Суд касаційної інстанції у справі № 308/9708/19 зазначив, що починаючи з 2014 року загальновідомим є той факт, що РФ чинить збройну агресію проти України, припинила бути членом Ради Європи у контексті процедури, розпочатої відповідно до статті 8 Статуту Ради Європи. Відповідна Резолюція Ради Європи CM/Res(2022)2 про припинення членства рф у Раді Європи, прийнята Комітетом Міністрів 16.03.2022. Комітет Міністрів Ради Європи констатував, що агресія рф проти України є серйозним порушенням рф своїх зобов`язань за статтею 3 Статуту Ради Європи.

У пункті 4 частини першої статті 2 Статуту ООН закріплений принцип, згідно з яким всі члени Організації Об`єднаних Націй утримуються у їх міжнародних відносинах від загрози силою чи її застосування як проти територіальної недоторканності чи політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним з Цілями Об`єднаних Націй.

Відповідно до частини першої статті 1 Статуту ООН Організація Об`єднаних Націй переслідує ціль підтримувати міжнародний мир і безпеку і з цією ціллю вживати ефективні колективні заходи для попередження та усунення загрози світу й актів агресії чи інших порушень миру, і проводити мирними засобами, відповідно до принципів справедливості і міжнародного права, залагодження чи вирішення міжнародних спорів чи ситуацій, які можуть призвести до порушення миру.

У міжнародному праві кодифіковані підстави обмеження судового імунітету іноземної держави внаслідок завдання фізичної шкоди особі або збитків майну, так званий «деліктний виняток» (англ. «tort exсeption»). Умовами, необхідними для застосування «деліктного винятку», є: 1) принцип територіальності: місце дії/бездіяльності має бути на території держави суду; 2) присутність автора дії/бездіяльності на території держави суду в момент вчинення дії/бездіяльності (агента чи посадової особи іноземної держави); 3) дія/бездіяльність ймовірно може бути привласнена державі; 4) відповідальність за дії/бездіяльність передбачена положеннями законодавства держави суду; 5) завдання смерті, фізичної шкоди особі, збитків майну чи його втрата; 6) причинно-наслідковий зв`язок між діями/бездіяльністю і завданням смерті, фізичної шкоди особі або збитків майну чи його втратою.

Позаяк дії іноземної держави вийшли за межі своїх суверенних прав, оскільки будь-яка іноземна держава не має права втручатися шляхом збройної агресії в іншу країну, Верховний Суд у справі № 308/9708/19 дійшов висновку, що у категорії спорів про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, її майну, здоров`ю, життю у результаті збройної агресії рф іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ, направлення посольству рф запиту на згоду або незгоду про розгляд українським судом зазначеної цивільної справи, примірника позову і ухвали про відкриття провадження, не є необхідним, рф, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі громадянину України, позаяк країна-агресор діяла не у межах свого суверенного права на самооборону, навпаки віроломно порушила усі суверенні права України, діючи на її території, безумовно надалі не користується у такій категорії справ своїм судовим імунітетом.

Відповідно до повідомлення, розміщеного 25.02.2022 на офіційному вебсайті АТ «Укрпошта», у зв`язку з агресією з боку росії та введенням воєнного стану, АТ «Укрпошта» припинила поштове співробітництво з поштою росії та Білорусі; посилки та перекази в ці країни не приймаються.

Оскільки на період збройного конфлікту у відносинах з державою-агресором унеможливлено застосування міжнародних договорів України з питань правового співробітництва у цивільних і кримінальних справах, у тому числі у зв`язку із припиненням поштового сполучення, суд дійшов висновку про необхідність повідомлення відповідача про дату, час і місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення на офіційному вебсайті судової влади України відповідно до ст. ст. 128-129 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання.

З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.

На підставі викладеного, керуючись статтями 19, 27-30, 128-129, 174-181, 184, 187, 190-191, 260-261, 272, 274-278, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суддя,

П О С Т А Н О В И Л А:

Прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до російської федерації в особі міністерства юстиції російської федерації про відшкодування моральної шкоди.

Справу розглядати за правилами загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Призначити підготовче засідання на 15:00 год 31.03.2026 в приміщенні Теофіпольського районного суду Хмельницької області, місцезнаходження: вулиця Небесної Сотні, 44 селище Теофіполь, Хмельницького району Хмельницької області у залі судових засідань №2.

У судове засідання викликати учасників справи, надіслати їм копію цієї ухвали.

Про дату, час і місце розгляду справи відповідача повідомляти через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке має бути розміщене не пізніше, ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання.

Встановити відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали для подання відзиву на позовну заяву. У зазначений строк відповідач має право надіслати (надати) суду відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам, викладеним у статті 178 ЦПК України та додані до нього докази (з урахуванням вимог ст. 83 ЦПК України), а також документи, що підтверджують надіслання (надання відзиву і доданих до нього доказів) іншим учасникам справи. Одночасно із надсиланням (наданням) відзиву до суду відповідач повинен в той же строк надіслати (надати) позивачеві копію відзиву та доданих до нього документів, після чого надати суду документи, що підтверджують надіслання (направлення) відзиву. У разі неможливості подання документів або доказів разом із відзивом відповідачу необхідно про них зазначити у відзиві, вказати причини їх неподання та подати відповідне письмове клопотання про їх витребування судом згідно зі ст.ст. 83, 184 ЦПК України. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідач має право подати зустрічний позов відповідно до ст.ст. 193, 194 ЦПК України, у визначений для подання відзиву строк.

Встановити позивачу п`ятиденний строк з дня вручення копії відзиву та доданих до нього документів для подання відповіді на відзив. У зазначений строк позивач має право надіслати (надати) суду відповідь на відзив, яка повинна відповідати вимогам, викладеним у статтях 178 і 179 ЦПК України та додані до неї документи. Одночасно з надісланням (наданням) відповіді на відзив до суду, позивач повинен надіслати (надати) копію відповіді на відзив та доданих до неї документів іншим учасникам справи.

Встановити відповідачу п`ятиденний строк з дня вручення копії відповіді на відзив та доданих до неї документів для подання заперечення на відповідь на відзив. У зазначений строк відповідач має право надіслати (надати) суду заперечення, які повинні відповідати вимогам, викладених у статтях 178 і 180 ЦПК України та додані до нього документи. Одночасно з надісланням (наданням) заперечень до суду, надіслати (надати) копію заперечень та доданих до нього документів іншим учасникам справи.

Довести до відома учасників, що позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, відповідач разом з поданням відзиву. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи на офіційному вебпорталі судової влади України в мережі Інтернет за вебадресою http://court.gov.ua/fair/sud.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає. Заперечення на ухвалу в частині, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Статтею 39 ЦПК України передбачено право учасника справи заявити відвід судді. Відповідно до ч. 3 ст. 39 ЦПК України, відвід повинен бути вмотивованим і заявленим протягом десяти днів з дня отримання учасником справи ухвали про відкриття провадження у справі, але не пізніше початку підготовчого засідання або першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Після спливу вказаного строку заявляти відвід (самовідвід) дозволяється лише у виняткових випадках, коли про підставу відводу (самовідводу) заявнику не могло бути відомо до спливу вказаного строку, але не пізніше двох днів із дня, коли заявник дізнався про таку підставу.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 ).

Відповідач: російська федерація в особі міністерства юстиції російської федерації (місцезнаходження: 119991, місто москва, вулиця Житная, будинок 14, будівля 1).

Ухвалу складено і підписано 02.03.2026.

Суддя Турчин-Кукаріна І.В..