П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2026 року м. Київ

Справа № 303/7617/18

Провадження: № 22-ц/824/5558/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Нежури В. А., Поліщук Н. В.,

секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 19 листопада 2025 року, постановлену під головуванням судді Тиханського О. Б.,

за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення коштів та визнання договору дарування недійсним, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_4 ,

в с т а н о в и в:

В листопаді 2025 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що предметом позовних вимог є стягнення грошових коштів як відшкодування витрат на будівництво та облаштування садового будинку, розташованого в СТ «Роздолля» м. Українка Обухівського району, а також визнання недійсним договору дарування цього садового будинку. На момент подання позовної заяви спірний садовий будинок перебував у приватній власності відповідачки ОСОБА_3 . Після відкриття провадження у справі та здійснення підготовчих процесуальних дій 08 лютого 2019 року між рідними матір`ю та донькою було укладено договір дарування зазначеного майна. Зазначає, що грошові кошти, за рахунок яких було споруджено спірний будинок, на той час належали подружжю ОСОБА_2 та ОСОБА_4 як спільні кошти. Водночас, відповідачка не брала жодної участі у будівництві та облаштуванні будинку. За її твердженням, після розірвання шлюбу їй випадково стало відомо про те, що ОСОБА_4 переоформив спірний будинок на свою матір, відповідачку у справі. При цьому відповідачка не визнає обставин щодо спільного фінансування будівництва та вчиняє дії, спрямовані на відчуження майна.

В ході судового розгляду від ОСОБА_2 надійшла заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на садовий будинок АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 31.

Заява обґрунтована тим, що предметом позовних вимог є стягнення грошових коштів в якості відшкодування витрат на будівництво та облаштування садового будинку, що розташований в СТ «Роздолля» м. Українка Обухівського району, та про визнання недійсним договору дарування даного садового будинку. На момент подання позовної заяви до суду судовий будинок належав на праві приватної власності відповідачці ОСОБА_3 . Вже після відкриття провадження у справі та вчинення підготовчих дій рідні мати та донька 08.02.2019 року вчинила договір дарування.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 19 листопада 2025 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на садовий будинок АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 31, власником якого є ОСОБА_1 .

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ухвалу суду просила скасувати та постановити нову про відмову в забезпеченні позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції безпідставно застосував захід забезпечення позову у вигляді накладення арешту на садовий будинок, який належить їй на праві власності, оскільки предметом спору у справі є стягнення грошових коштів з ОСОБА_3 , а не витребування чи поділ спірного нерухомого майна.

Вказувала, що вона не є відповідачем за майновою вимогою, а тому накладення арешту саме на її майно не відповідає змісту заявлених позовних вимог та є неспівмірним заходом забезпечення.

Зазначала про відсутність реальних ризиків утруднення або неможливості виконання можливого рішення суду, оскільки договір дарування укладено ще у 2019 році, а протягом тривалого часу майно не відчужувалося. Крім того, попередній арешт, накладений у 2021 році, було скасовано апеляційним судом, однак після цього будь-яких дій щодо відчуження майна не вчинялося.

Також, посилалася на наявність у ОСОБА_3 іншого майна та грошових коштів, за рахунок яких можуть бути задоволені позовні вимоги, що виключає необхідність накладення арешту саме на спірний будинок.

Окремо, звертала увагу на непропорційність обраного заходу забезпечення, оскільки вартість садового будинку, на її думку, суттєво перевищує суму заявлених позовних вимог.

Крім того, вказувала на недотримання судом вимог процесуального закону щодо зустрічного забезпечення та порушення її права мирного володіння майном, гарантованого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 15 січня 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 заперечувала проти доводів скарги та просила залишити оскаржувану ухвалу без змін.

Зазначала, що у справах про стягнення грошових коштів сама по собі можливість відповідача вільно розпоряджатися належним йому майном свідчить про ризик утруднення виконання рішення суду, а вимога доведення очевидних обставин фактично встановлює для позивача завищений стандарт доказування.

Наголошувала, що законодавство не містить обмежень щодо застосування арешту майна виключно у справах майнового характеру, а тому характер позовних вимог не виключає можливості застосування такого заходу забезпечення.

Посилалася на обставини відчуження спірного будинку на користь близького родича після скасування попереднього арешту, а також на дії відповідачів, які, на її думку, свідчать про ризик ускладнення виконання можливого рішення суду.

Вказувала, що у разі незастосування заходів забезпечення позову виконання рішення може бути істотно ускладнене або унеможливлене з огляду на відсутність у ОСОБА_3 достатніх активів для реального виконання рішення.

Також зазначала, що арешт майна є тимчасовим заходом, який не позбавляє власника права володіння та користування майном, а тому не порушує балансу інтересів сторін.

Доводи апеляційної скарги щодо обов`язковості застосування зустрічного забезпечення вважала безпідставними, оскільки вирішення цього питання є правом, а не обов`язком суду.

В судовому засіданні адвокат Пекар А. О. в інтересах ОСОБА_5 підтримала апеляційну скаргу та просила задовольнити.

ОСОБА_2 заперечувала проти доводів апеляційної скарги та вважала їх необґрунтованими.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що наведені у заяві про забезпечення позову факти та обґрунтування, а також предмет цього позову вказують на необхідність та доцільність вжиття заходів забезпечення позову саме у спосіб, про який просить позивачка, оскільки застосування таких заходів забезпечення позову спроможне забезпечити ефективний захист прав та інтересів позивача.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

При цьому, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Вказана позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року (справа № 183/5864/17-ц, провадження № 61-38692св18).

Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позовними вимогами.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.

У частині першій статті 150 ЦПК України наведено перелік видів забезпечення позову, серед яких у пункті 1 вирізняється накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Жодних обмежень щодо застосування такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на майно, лише у сфері майнових спорів або заборони його застосування при вирішенні немайнового спору цивільне процесуальне законодавство не містить.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 754/5683/22 від 24.04.2024 року.

З вищевикладеного убачається, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.

Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.

Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами існує спір, який на час постановлення оскаржуваної ухвали перебуває на стадії попереднього розгляду. Хоча обставини справи, зокрема щодо наявності чи відсутності заборгованості, ще не встановлені судом та не підлягають оцінці на цьому етапі, подані матеріали свідчать про наявність правової невизначеності у спірних правовідносинах між сторонами. Така ситуація об`єктивно зумовлює ймовірність ризиків, які у разі невжиття заходів забезпечення позову можуть істотно ускладнити або навіть унеможливити виконання майбутнього судового рішення.

Відтак суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для застосування заходів забезпечення позову, оскільки їх невжиття могло б перешкодити ефективному захисту прав позивача у разі задоволення позовних вимог.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що однією з позовних вимог є визнання недійсним договору дарування садового будинку, укладеного між близькими родичами після скасування попереднього арешту. У разі задоволення цієї вимоги спірний будинок підлягатиме поверненню у власність відповідачки ОСОБА_3 , що створить реальну можливість виконання іншої заявленої вимоги, про стягнення грошових коштів у розмірі 3 441 311,34 грн як компенсації витрат на його будівництво.

З огляду на характер спірних правовідносин та попередні дії щодо відчуження майна, наявний обґрунтований ризик його подальшого відчуження третім особам. Таке відчуження могло б не лише істотно ускладнити або зробити фактично неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову, а й зумовити необхідність залучення до участі у справі нових набувачів майна як співвідповідачів або третіх осіб, що, у свою чергу, призвело б до розширення кола учасників процесу, затягування розгляду справи та створення додаткових процесуальних перешкод для ефективного судового захисту.

Отже, обраний судом захід забезпечення позову безпосередньо пов`язаний із предметом спору, кореспондує заявленим вимогам та спрямований на збереження фактичного і правового стану спірного майна до вирішення справи по суті, що відповідає принципу співмірності заходів забезпечення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не є відповідачем за майновою вимогою, не спростовують правомірності застосованого заходу забезпечення, оскільки цивільне процесуальне законодавство передбачає можливість накладення арешту на майно, яке перебуває у відповідача або інших осіб, якщо таке майно пов`язане з предметом спору та його збереження є необхідним для забезпечення ефективного захисту прав позивача.

Посилання скаржниці на відсутність ризиків відчуження майна є безпідставними. Сам факт укладення договору дарування після скасування попереднього арешту свідчить про реальність ризику зміни правового статусу майна під час розгляду справи. За таких обставин невжиття заходів забезпечення могло б призвести до подальшого відчуження будинку третім особам, що істотно ускладнило б або зробило неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Не заслуговують на увагу і доводи щодо наявності у ОСОБА_3 іншого майна чи грошових коштів. Надані відповідачкою відомості не підтверджують наявності достатніх і ліквідних активів, за рахунок яких реально може бути виконане можливе рішення суду. При цьому саме спірний будинок є об`єктом, безпосередньо пов`язаним із предметом спору, та джерелом можливого виконання рішення.

Щодо доводів про непропорційність заходу забезпечення, колегія суддів зазначає, що арешт є тимчасовим обмеженням права розпорядження майном і не позбавляє власника права володіння та користування ним. Такий захід спрямований виключно на збереження майна до вирішення спору по суті та забезпечення балансу інтересів сторін. Надані сторонами відомості щодо вартості будинку не свідчать про очевидну та безумовну диспропорцію між ціною позову і вартістю майна.

Доводи апеляційної скарги щодо обов`язковості застосування зустрічного забезпечення також є безпідставними, оскільки відповідно до статті 154 ЦПК України питання про зустрічне забезпечення вирішується судом з урахуванням конкретних обставин справи та не є імперативною умовою для задоволення заяви про забезпечення позову. Матеріали справи не містять посилань на обставини, які б свідчили про необхідність застосування такого заходу.

За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції правильно встановив наявність спору між сторонами, обґрунтовано врахував ризик утруднення виконання можливого рішення суду та дотримався принципу співмірності при обранні виду забезпечення позову.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди із застосованим заходом забезпечення та не спростовують законності й обґрунтованості оскаржуваної ухвали.

За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Київської області від 19 листопада 2025 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 24 лютого 2026 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура