ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Макарова М.О.,

при секретарі - Карпенко М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Новокодацького районного суду міста Дніпра від 17 листопада 2025 року про відмову у відкритті провадження, у складі судді Терещенко Т.П.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра від 17 листопада 2025 року відмовлено ОСОБА_1 у відкритті провадження у справі за позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про відшкодування моральної шкоди на підставі положень статті 186 ЦПК України.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що в провадженні Дніпропетровського окружного адміністративного суду перебувала справа №160/15487/25 зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, де наявне рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 липня 2025 року, яке набрало законної сили 07 жовтня 2025 року, а тому наявні підстави для відмови у відкритті провадження у справі.

Не погодившись з такою ухвалою суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, ставить питання про скасування ухвали суду та направлення справи до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження справі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при вирішенні питання про відкриття провадження у справі, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що предмет, підстави та суть позовів у справах є різною, оскільки в адміністративній справі №160/15487/25 заявлені вимоги про визнання дії протиправними та зобов`язання повторно розглянути заяву, в той час як предмет даного позову є компенсація моральної шкоди, тобто окрема самостійна вимога, яка не є предметом адміністративного спору, що унеможливлює застосування до спірних правовідносин положень частини 186 ЦПК України.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін, з наступних підстав.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, ОСОБА_1 зазначив, що 19 травня 2025 року ІНФОРМАЦІЯ_2 направив йому лист №ф/3512, в якому відмовив у розгляді заяви, посилаючись на її нібито «невідповідність формі, затвердженій Міноборони», та запропонував з`явитися особисто. Вважаючи такі дії формальними, безпідставними й протиправними, оскільки ним було подано всі належні документи, а закон не передбачає відмови у розгляді заяви через формальні ознаки її оформлення, з метою захисту свого права він звернувся з позовом до Дніпропетровського окружного адміністративного суду. 10 липня 2025 року адміністративний суд визнав дії ІНФОРМАЦІЯ_2 протиправними та зобов`язав повторно розглянути його заяву, однак відмовив у відшкодуванні моральної шкоди в розмірі 120000,00 грн. Не погодившись із цією частиною рішення, він подав апеляційну скаргу до Третього апеляційного адміністративного суду, де надав копію виписки з медичної картки стаціонарного хворого № 2072/506 від 20 червня 2025 року, що підтверджує його госпіталізацію з 05 червня 2025 року по 20 червня 2025 року, в зв`язку із загостренням неврологічного захворювання, спричиненого тривалими нервовими переживаннями через незаконну відмову у призначенні пенсії. Однак апеляційний суд проігнорував цей доказ, не надав йому жодної правової оцінки та формально повторив позицію суду першої інстанції, а Верховний Суд відмовив у відкритті касаційного провадження, фактично позбавивши його можливості оскаржити порушення його прав по суті.

З долучених до позову додатків і згідно з офіційного веб-порталу «Судова влада» та Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що в провадженні Дніпропетровського окружного адміністративного суду перебувала справа №160/15487/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_3 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, в якому позивач просив також стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 120000,00 грн.

Зі змісту рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 липня 2025 року, залишеного без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 07 жовтня 2025 року, вбачається, що адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_3 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії задоволено частково. Суд зобов`язав ІНФОРМАЦІЯ_2 повторно розглянути заяву позивача від 07 травня 2025 року разом з доданими до неї документами з урахуванням висновків суду, проте в іншій частині позову про стягнення моральної шкоди, було відмовлено.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа не може бути безпідставно позбавлена права на захист свого порушеного права, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо у провадженні цього чи іншого суду є справа зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Необхідність застосування пункту 3 частини 1 статті 186 ЦПК України зумовлена неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, і є заходом на шляху недопущення винесення судами суперечливих та взаємовиключних судових рішень.

Здійснюючи тлумачення вказаної норми права, Верховний Суд у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 357/278/22 (провадження № 61-7444св22) зазначив, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо в позовах, які розглядаються судами, одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Необхідність застосування вказаної норми зумовлена неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову.

Відтак, подібність справ і відносин визначається за такими основними критеріями: суб`єктним, об`єктним і змістовним. Необхідно враховувати суб`єктний склад учасників відносин, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору); об`єкт і предмет правового регулювання, однаковість матеріально-правового регулювання спірних правовідносин, умови застосування правових норм (зокрема, щодо часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин); предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог, установлені судом фактичні обставини.

Для встановлення тотожності підстав позову визначальне значення має коло обставин та фактів, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги. Не є зміною підстав позову викладення одних і тих же обставин, але в іншій стилістичній формі або із зазначенням обставин, які були відомі заявникові під час подання ним первісної заяви, але були названі ним інакше.

Нетотожність хоча б одного із цих елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 3 серпня 2023 року у справі № 910/13049/22, від 10 серпня 2022 року у справі № 712/9540/21 (провадження № 61-2473св22), від 16 листопада 2022 року у справі № 357/278/22 (провадження № 61-7444св22).

Таким чином, встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку з яким погоджується колегія суддів про відмову у відкритті провадження у справі, оскільки в провадженні Дніпропетровського окружного адміністративного суду перебувала справа №160/15487/25 зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, за наслідками розгляду якої 10 липня 2025 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом ухвалено рішення у справі, яке набрало законної сили, тобто спір вже вирішений адміністративним судом.

Аргументи апеляційної скарги про те, що предмет, підстави та суть позовів у справах є різною, оскільки в адміністративній справі предметом розгляду було визнання дії протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, в той час як предмет даного позову є компенсація моральної шкоди, тобто окрема самостійна вимога, яка не є предметом адміністративного спору, що унеможливлює застосування до спірних правовідносин положень частини 186 ЦПК України, є безпідставними, з огляду на наявне судове рішення, а застосування судом першої інстанції пункту 3 частини 1 статті 186 ЦПК України зумовлено неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, і є заходом на шляху недопущення винесення судами суперечливих та взаємовиключних судових рішень.

Доводи апеляційної скарги не містять посилань на такі порушення, що призвели до неправильного вирішення питання щодо відмови у відкритті провадження у справі, тому, з огляду на положення статті 376 ЦПК України, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Новокодацького районного суду міста Дніпра від 17 листопада 2025 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 17 лютого 2026 року

Повний текст судового рішення складено 25 лютого 2026 року.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

М.О. Макаров