ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 536/3147/24 Номер провадження 22-ц/814/380/26Головуючий у 1-й інстанції Вітківський М. О. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2026 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді: Чумак О.В.,

суддів: Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Ейс" адвоката Тараненка Артема Ігоровича

на заочне рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 30 травня 2025 року, ухвалене суддею Вітківським М.О.

по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Ейс" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року ТОВ "ФК "Ейс" звернулося до суду з вищевказаним позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 838352640 від 25.01.2021 року у розмірі 49062,84 грн. та судові витрати, які складаються з судового збору у сумі 2422,40 грн. та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25.01.2021 між ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір № 838352640 (надалі - Договір, Кредитний договір) у формі електронного документа з використанням електронного підпису.

Відповідно до п.п. 1.1, 1.2 Договору, кредитодавець надав позичальнику кредит у національній валюті у вигляді кредитної лінії, у розмірі 13000 грн. на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов`язався одержати та повернути кредит, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені договором. Первісний кредитор свої зобов`язання надати грошові кошти виконав в повному обсязі.

28.11.2018 ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" та ТОВ «Таліон Плюс» уклали Договір факторингу № 28/1118-01, строк дії якого закінчується 28.11.2019 року, предметом якого є відступлення права вимоги до боржників за кредитними договорами, зазначених у відповідних реєстрах.

28.11.2019 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено додаткову угоду №19 до договору факторингу № 28/1118-01, згідно якої строк дії договору продовжено до 31.12.2020 року.

31.12.2020 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено додаткову угоду №26 до договору факторингу № 28/1118-01, згідно якої строк дії договору продовжено до 31.12.2021 року. В даній додатковій угоді договір факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 викладено в новій редакції, проте його дата укладення залишена як 28.11.2018 № 28/1118-01.

31.12.2021 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено додаткову угоду №27 до договору факторингу № 28/1118-01, згідно якої строк дії договору продовжено до 31.12.2022 року.

31.12.2022 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено додаткову угоду №31 до договору факторингу № 28/1118-01, згідно якої строк дії договору продовжено до 31.12.2023 року.

31.12.2023 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено додаткову угоду №32 до договору факторингу № 28/1118-01, згідно якої строк дії договору продовжено до 31.12.2024 року.

Відповідно до витягу з Реєстру прав вимоги № 131 від 27.04.2021 року за Договором факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 (з урахуванням додаткових угод до нього) від ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право вимоги до Відповідача на загальну суму 32020,41 грн.

05.08.2020 ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» уклали Договір факторингу № 05/0820-01 згідно умов якого, Позивач набув право грошової вимоги до Відповідача за Кредитним договором № 838352640 від 25.01.2021.

Відповідно до витягу з Реєстру прав вимоги № 10 від 31.07.2023 року до договору факторингу № 05/0820-01 від 05.08.2020 від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» перейшло право вимоги до Відповідача на загальну суму 49062,84 грн.

07.11.2024 ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та Позивач уклали Договір факторингу № 0711/24/Е відповідно до умов якого Позивачу відступлено право грошової вимоги до Відповідача за Кредитним договором.

Відповідно до Реєстру Боржників за Договором факторингу № 0711/24/Е від 07.11.2024 від ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» до Позивача перейшло право вимоги до Відповідача на загальну суму 49062,84 грн.. Даний факт підтверджується Актом прийому-передачі Реєстру Боржників за Договором факторингу № 0711/24/Е від 07.11.2024.

В ході передачі прав вимоги за факторинговими договорами, право вимоги за кредитним договором № 838352640 від 25.01.2021 перейшло до пПозивача, що свідчить про факт отримання права грошової вимоги до відповідача в розмірі 49062,84 грн.

Враховуючи вищезазначене, загальна сума заборгованості, на момент подання позовної заяви, за кредитним договором №838352640 від 25.01.2021, становить 49062,84 грн., яка складається з наступного: 12999,40 грн. - заборгованість по кредиту; 36063,44 грн. - заборгованість по несплаченим відсотків за користування кредитом.

Заочним рішенням Гребінківського районного суду Полтавської області від 30 травня 2025 року у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Ейс" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позивачем не доведено факту переходу права вимоги до відповідача за кредитним договором від первісного кредитора ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон Плюс», оскільки на момент укладення договору факторингу від 28.11.2018, ще не виникло зобов`язання між первісним кредитором та відповідачем, тому наступні переходи прав вимоги, які є похідними, не можуть підтвердити передання вказаного права вимоги до останнього кредитора - ТОВ " Фінансова компанія "Ейс ".

Окрім того, позивачем не надано доказів на підтвердження оплати за договорами відступлення права вимоги.

Не погодившись з вказаним рішенням місцевого суду його в апеляційному порядку оскаржив представник ТОВ "Фінансова компанія "Ейс" адвокат Тараненко А.І., просив його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції було встановлено факт укладення кредитного договору між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 , отримання грошових коштів у визначеному розмірі, факт їх неповернення та укладення договорів факторингу з додатковими угодами до них.

Вказує, що з урахуванням усіх додаткових угод до Договору факторингу № 28/1118-01, він на момент укладення кредитного договору та відступлення права вимоги до відповідача залишався чинним.

Наголошує, що договір факторингу № 28/1118-01 є рамковою угодою, адже він підтверджує згоду двох сторін співпрацювати протягом визначеного проміжку часу, а саме з 28.11.2018 по 31.12.2024.

Вважає, що факт переходу до позивача права вимоги за спірним кредитним договором є доведеним, а тому висновок суду про те, що ТОВ «ФК «ЕЙС» не набуло права вимоги до ОСОБА_1 є безпідставним.

Відзив на апеляційну скаргу в порядку, передбаченому ст. 360 ЦПК України, до суду апеляційної інстанції не надходив.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення місцевого суду не відповідає вказаним вимогам.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, 25.01.2021 між ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" та ОСОБА_1 , укладено кредитний договір № 838352640 у формі електронного документа з використанням електронного підпису.

Відповідно до п.п. 1.1, 1.2 Договору, кредитодавець надав позичальнику кредит у національній валюті у вигляді кредитної лінії, у розмірі 13000 грн. на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов`язався одержати та повернути кредит, сплатити проценти за користування ним, які передбачені п. 1.4 договору, та виконати інші обов`язки, передбачені договором.

ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" свої зобов`язання за кредитним договором виконало у повному обсязі, надавши ОСОБА_1 кредитні кошти, що підтверджується платіжним дорученням від 25.01.2021 (а.с. 33).

Факт переказу коштів на рахунок відповідача також підтверджується довідкою № 10/2024, сформованою АТ КБ «Приватбанк» (а.с. 34-35).

28 листопада 2018 року між первісним кредитором ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» було укладено договір факторингу №28/1118-01 та додаткові угоди: № 19 від 28.11.2019, № 26 від 31.12.2020, № 27 від 31.12.2021, № 31 від 31.12.2022, № 32 від 31.12.2023 відповідно до умов якого до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 838352640 від 25.01.2021, що підтверджується витягом з реєстру прав вимоги № 131 від 27.04.2021 (а.с. 36-39, 42-47, 53-56).

05 серпня 2020 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» було укладено договір факторингу № 05/0820-01 та додаткові угоди № 2 від 03.08.2021, № 3 від 30.12.2022, відповідно до умов якого до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 838352640 від 25.01.2021, що підтверджується витягом з реєстру прав вимоги № 10 від 31.07.2023 (а.с. 48-50, 58-61).

07 листопада 2024 року між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та позивачем ТОВ «ФК «ЕЙС» було укладено договір факторингу № 0711/24/Е, відповідно до реєстру прав вимоги до позивача перейшло право грошової вимоги до відповідача в сумі 49062,84 грн., з яких 12999,40 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу, 36063,44 грн. - сума заборгованості за відсотками (а.с. 62-65, 67-68).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із відсутності підстав для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № 838352640 від 25.01.2021, оскільки на момент відступлення права вимоги шляхом укладення договору факторингу вимога до відповідача не була дійсною і не належала первісному кредитору на момент її відступлення.

Колегія суддів не погоджується з даним висновком місцевого суду з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України договори та інші правочини є підставами виникнення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до положень ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України).

Встановлено, що при укладенні спірного кредитного договору відповідач була належним чином повідомлена про умови кредитування, у тому числі щодо процентної ставки за кредитом, її типу (фіксована), порядку її обчислення та сплати процентів, реальної річної процентної ставки, та погодила такі умови, підписавши договір шляхом накладання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що згідно частини третьої статті 207 ЦК України, пунктів 6, 12 частини першої статті 3, статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», статті 13 Закону України «Про споживче кредитування» відповідає письмовій формі кредитного договору.

Факт отримання кредитних коштів підтверджено належними та допустимими доказами, а саме копією платіжного доручення від 25.01.2021 про перерахування на платіжну картку ОСОБА_1 № НОМЕР_1 коштів у розмірі 13000 грн. з відміткою в призначенні платежу, що дані кошти перераховуються на підставі договору № 838352640 від 25.01.2021, та повідомлення АТ «Приватбанк» про зарахування коштів на картки клієнтів через платіжний сервіс LiqPay.

У свою чергу ОСОБА_1 не надала заперечень та доказів, що рахунок з зазначеними реквізитами їй не належить.

Також матеріали справи не містять доказів виконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором.

Таким чином, факт неналежного виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору підтверджений належними та допустимими доказами.

Відповідно до статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України, частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст. 77 ЦПК України.) Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України).

Частиною 1 статті 1078 ЦК України встановлено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається (частина друга статті 1078 ЦК України).

Відповідно до п.п. 1.3. договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року під правом вимоги розуміється всі права клієнта за кредитними договорами, в тому числі права грошових вимог до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому.

Договір факторингу № 28/1118-01 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» був укладений 28 листопада 2018 року, строк дії якого закінчувався 28.11.2019.

28 листопада 2019 року сторонами погоджено додаткову угоду № 19 до вказаного договору, якою продовжено строк дії договору до 31 грудня 2020 року.

Додатковою угодою № 26 від 31 грудня 2020 року викладено текст договору у новій редакції. Пунктом 2.1 визначено, що згідно умов договору клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимог, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах визначених цим договором. Строк дії договору закінчується 31.12.2021.

Додатковою угодою № 27 від 31 грудня 2021 року сторони продовжили строк дії договору до 31 грудня 2022 року.

Право вимоги за кредитним договором укладеним з ОСОБА_1 було передано ТОВ «Таліон Плюс» 27.04.2021, що підтвержується відповідним реєстром прав вимоги № 131, тобто в період дії вищевказаного договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018.

В подальшому, на підставі договорів факторингу, право вимоги до ОСОБА_1 перейшло до ТОВ «ФК «ЕЙС», що підтверджується реєстром прав вимоги від 07.11.2024.

Враховуючи вищевикладені обставини справи, апеляційний суд приходить до висновку, що копії договорів факторингу та реєстрів права вимоги є належними та допустимими доказами відступлення права вимоги у спірних правовідносинах.

Відповідно до реєстру боржників до договору факторингу № 0711/24/Е від 07.11.2024 до ТОВ «ФК «ЕЙС» перейшло право вимоги заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором 838352640 від 25.01.2021 у загальному розмірі 49062,84 грн., з яких 12999,40 грн. - прострочене тіло кредиту, 36063,44 грн. - прострочені відсотки.

Доказів на спростування даної заборгованості відповідачем не надано. Належність виконання зобов`язання є предметом доказування і у справі про стягнення заборгованості, доказувати факт здійснення відповідачем оплати, заявленої позивачем до стягнення, має саме відповідач, а не позивач. Наведене відповідає позиції Верховного Суду, сформульованої у справі № 913/618/21 від 08.06.2022.

Висновки місцевого суду щодо не доведення набуття позивачем права вимоги до ОСОБА_1 , з огляду на відсутність в матеріалах справи доказів оплати за вищевказаними договорами факторингу, не може слугувати підставою для відмови в задоволенні позову.

Відповідно до умов вищевказаних договорів факторингу право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами реєстру прав вимог, а не з моменту здійснення оплати за договором факторингу. З цього моменту фактор набуває статусу кредитора стосовно боржників по відношенню до відповідних заборгованостей і отримує права вимоги за цими зобов`язаннями.

Отже, внаслідок укладення цих договорів і підписання актів прийому-передачі реєстру боржників до них, відбулася заміна кредитора у зобов`язанні, а саме ТОВ «ФК «ЕЙС» набуло статусу нового кредитора/стягувача за договором 838352640 від 25.01.2021, позичальником згідно з яким є ОСОБА_1 .

Колегія суддів враховує правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010 та від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц, згідно яких стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

В матеріалах справи відсутні докази оспорення відповідачем договорів факторингу в частині відступлення права вимоги за її кредитним зобов`язанням, тому з урахуванням презумпції правомірності правочину суд апеляційної інстанції вважає, що відступлення (продаж) права вимоги та майнових прав не суперечить вимогам статей 514, 1077 ЦК України.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати, ухваливши нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

При подачі позову ТОВ «ФК «ЕЙС» було сплачено судовий збір у сумі 2422,40 грн.

За апеляційний перегляд позивачем сплачено судовий збір у розмірі 3633,60 грн.

Таким чином, з ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь позивача судовий збір загальному розмірі 6056 грн. (2422,40 грн. + 3633,60 грн.).

Окрім того, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 понесені витрати на правничу допомогу у сумі 12000 грн. (6000 грн. за правову допомогу надану в суді першої інстанції та 6000 грн. за апеляційний перегляд справи).

Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За змістом частин першої-третьої статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Згідно зі статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/12876/19 зауважено, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Водночас чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. З урахуванням наведеного суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід / Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу, представником позивача подано до суду договір про надання правничої допомоги № 08/11/24-01 від 08.11.2024, протокол погодження вартості послуг до вищевказаного договору (а.с. 74-75).

В позовній заяві позивачем вказаний попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, який складається з судового збору та витрат на правничу допомогу у розмірі 6000 грн.

Зазначено, що витрати на професійну правничу допомогу складаються з усної консультації: 1 год. - 500 грн.; вивчення матеріалів справи: 1 год. - 500 грн.; складання позовної заяви: 2 год. - 5000 грн.

Згідно акту прийому-передачі наданих послуг від 08.07.2025, вартість послуг за складання апеляційної скарги складає 6000 грн. (а.с. 132).

Проте, колегія суддів вважає, що визначений адвокатом час на складання апеляційної скарги, яка є аналогічною змісту позовної заяви, тривалістю 2 години вартістю 6000 грн. не відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг та розумності їхнього розміру.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений і у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, пункт 5.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).

Враховуючи положення статті 141 ЦПК України, зважаючи на співмірність витрат на правову допомогу та складність даної справи, ціни позову, з урахуванням характеру виконаної адвокатом роботи та обсяг фактично витраченого часу за надані послуги, апеляційний суд дійшов до висновку, що заявлені представником позивача витрати на правничу допомогу в розмірі 12000 грн. не відповідають критерію розумності, є неспіврозмірними із складністю виконаної роботи.

Таким чином, керуючись принципами пропорційності, обґрунтованості, розумності та справедливості, колегія суддів вважає, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 9000 грн.

Отже, загальний розмір судових витрат, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача становить 15056 грн. (6056 грн. (судовий збір) + 9000 грн. (витрати на правничу допомогу)).

Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п. 4, ст. 382 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Ейс" адвоката Тараненка Артема Ігоровича задовольнити.

Заочне рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 30 травня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» заборгованість за кредитним договором № 838352640 від 25.01.2021 у розмірі 49062,84 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» судові витрати у сумі 15056 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий О.В. Чумак

Судді Ю.В. Дряниця

Л.І. Пилипчук