КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2026 року м. Київ

Унікальний номер справи № 760/3237/24

Апеляційне провадження № 22-ц/824/2388/2026

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Євграфової Є.П., Саліхова В.В.,

за участю секретаря судового засідання - Марченка М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 серпня 2025 року, постановлене під головуванням судді Коробенка С.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» про визнання членом сім`ї наймача, визнання наймачем квартири та зобов`язання укласти договір найму, -

в с т а н о в и в :

У лютому 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:визнати ОСОБА_1 членом сім`ї наймача квартири АДРЕСА_1 - ОСОБА_2 ;

визнати ОСОБА_1 наймачем квартири АДРЕСА_1 ;

зобов`язати Солом`янську районну в місті Києві державну адміністрацію укласти договір найму жилого приміщення квартири АДРЕСА_1 з ОСОБА_1 (а.с. 1-9).

Вимоги позову обґрунтовані тим, що ордер на право зайняття житлової площі № 31106 від 11 грудня 1975 року був виданий на ім`я ОСОБА_3 , до складу сім`ї якої входили чоловік ОСОБА_2 , донька ОСОБА_4 та син ОСОБА_5 .

Після розірвання шлюбу між ОСОБА_6 28 січня 1982 року, підтвердженого свідоцтвом про розірвання шлюбу НОМЕР_1 від 16 травня 1985 року, ОСОБА_3 виїхала з квартири і більше не поверталася, а ОСОБА_2 продовжив проживати в ній як фактичний наймач.

Позивач вказував, що його мати, ОСОБА_7 уклала шлюб з ОСОБА_2 4 листопада 1985 року, про що свідчить свідоцтво про одруження НОМЕР_2 , після чого мати була зареєстрована в квартирі 10 грудня 1985 року, а сам позивач, будучи неповнолітнім сином матері, вселився до квартири як член сім`ї ОСОБА_2 і був зареєстрований там 24 листопада 1987 року, що підтверджується довідкою Житлово-експлуатаційного управління РПО «Поліграфкнига» № 122 від 23 березня 1987 року та довідкою Комунального підприємства «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» № 168 від 24 січня 2014 року.

Позивач вказував також, що згодом, 29 серпня 2006 року, в квартирі було зареєстровано місце проживання його сина ОСОБА_8 , і всі вони постійно проживали разом, вели спільне господарство, сплачували комунальні послуги, а ОСОБА_2 як голова сім`ї зарахував їх на квартирний облік рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної Ради народних депутатів № 455 від 14 вересня 1987 року у складі трьох осіб: себе, дружини ОСОБА_4 та сина дружини ОСОБА_1 .

Після смерті ОСОБА_2 21 серпня 2023 року, позивач, як він вказує, звернувся до третьої особи з заявою про зміну договору найму від 15 вересня 2023 року, але отримав відмову листом від 30 листопада 2023 року з посиланням на відсутність доказів родинних зв`язків з первинним наймачем ОСОБА_3 ..

Натомість, на думку позивача, фактичним наймачем квартири після залишення квартири ОСОБА_3 став ОСОБА_2 , і позивач набув рівних прав як член його сім`ї (а.с. 1-9).

28 лютого 2024 року до суду надійшов відзив від представника Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації - Федорчук Х., в якому остання просила в задоволенні позову відмовити в повному обсязі (а.с. 65-68).

Посилалась на те, що квартира АДРЕСА_1 перебуває у комунальній власності, ордер видано виключно на ОСОБА_3 , і позивач не надав жодних доказів родинних зв`язків з нею, спільного проживання чи ведення господарства саме з первинним наймачем, а не з ОСОБА_2 , якого відповідач не вважає офіційним наймачем через відсутність формального рішення про зміну договору найму.

Посилалась на статті 61, 64, 106 Житлового кодексу України, зазначаючи, що договір найму укладається в письмовій формі на підставі ордера, і зміна наймача можлива лише за згодою всіх сторін, а також на статті 76, 77, 81 ЦПК України щодо обов`язку доказування, стверджуючи, що позивач не довів обставин, на які посилається, і докази, надані ним, такі як довідки про реєстрацію та квартирний облік, не є достатніми для визнання прав, оскільки особовий рахунок є лише внутрішнім документом бухгалтерського обліку, а не підтвердженням зміни договору найму(а.с. 65-68).

04 березня 2024 року до суду надійшлипояснення третьої особи - Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва», в яких заперечує проти позовних вимог, підтверджуючи, що квартира перебуває у комунальній власності, ордер видано на ОСОБА_3 , і договір найму укладається в письмовій формі на підставі ордера відповідно до статті 61 Житлового кодексу України. Натомість, позивач не надав доказів родинних зв`язків з ОСОБА_3 , спільного проживання чи ведення господарства. Також підкреслив, що хоча в довідці форми-3 від 24 січня 2014 року зазначено реєстрацію ОСОБА_2 в квартирі з 23 грудня 1975 року, але це не є документом про зміну договору найму, а особовий рахунок є лише внутрішнім документом обліку. Посилається на статті 64, 106 Житлового кодексу України, зазначаючи, що право на визнання наймачем виникає лише для членів сім`ї первинного наймача, і станом на сьогодні наймачем залишається ОСОБА_3 , а докази позивача недостатні відповідно до статей 12, 81, 263 ЦПК України, а тому просило відмовити в задоволенні позову (а.с. 76-78).

18 березня 2024 року до суду надійшла відповідь на відзив від представника ОСОБА_1 - адвоката Тимошик І.О., в якій остання підтримувала позовні вимоги (а.с. 84-89).

Вказувала, що вселення позивача в квартиру відбулося правомірно за згодою ОСОБА_2 відповідно до статті 65 Житлового кодексу України, без будь-яких заперечень чи доказів самоправного зайняття з боку Відповідача, а відсутність формального документа про зміну наймача з ОСОБА_3 на ОСОБА_2 не позбавляє позивача прав як члена сім`ї фактичного наймача(а.с. 84-89).

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 14 серпня 2025 року задоволено повністю. Визнано ОСОБА_1 членом сім`ї наймача квартири АДРЕСА_1 - ОСОБА_2 . Визнано ОСОБА_1 наймачем квартири АДРЕСА_1 . Зобов`язано Солом`янську районну в місті Києві державну адміністрацію укласти договір найму жилого приміщення квартири АДРЕСА_1 з ОСОБА_1 (а.с. 165-169).

Не погодившись з рішенням районного суду, 29 серпня 2025 року представник Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації - Федорчук Х.В. звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову(а.с. 173-176).

Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що основним наймачем квартири АДРЕСА_1 була ОСОБА_3 . Позивачем не доведено наявність у нього статусу члена сім`ї основного квартиронаймача ОСОБА_3 . Позивач не надав належних та допустимих доказів того, що покійний ОСОБА_2 був наймачем квартири АДРЕСА_1 ., а також не підтверджує жодними доказами щодо ведення з померлим спільного господарства, наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Звертала увагу, що задовольняючи позовні вимоги про зобов`язання суд першої інстанції укласти договір найму житлового приміщення, суд вийшов за межі повноважень суду та втрутився в дискреційні повноваження суду Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації (а.с. 173-176).

29 вересня 2025 року до суду надійшов відзив від представника ОСОБА_1 - адвоката Тимошик І.О., в якому остання просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги (а.с. 208-211).

В судовому засіданні представник апелянта Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації - Гриник М.С., представник третьої особи - Савчук Н.А. підтримали скаргу і просили її задовольнити. ОСОБА_1 , його представник - адвокат Тимошик І.О. заперечували проти скарги і просили її відхилити.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що з виїздом з квартири попереднього наймача - ОСОБА_3 - її колишній чоловік ОСОБА_2 , який фактично залишився проживати в квартирі та виконувати усі обов`язки наймача, формально набув статусу наймача, не зважаючи на відсутність формального рішення про укладення з ним договору найму. У зв`язку з цим, після його смерті позивач ОСОБА_1 , як член його сім`ї, що у встановленому порядку вселився у квартиру та протягом тривалого часу проживав там, набув права на визнання його наймачем квартири.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, квартира АДРЕСА_1 належить до комунальної власності територіальної громади м. Києва.

11 грудня 1975 року ОСОБА_9 було видано ордер № 31106 про право на зайняття житлової площі в будинку гостьового типу, за адресою: АДРЕСА_2 , на сім`ю з чотирьох осіб: чоловіка ОСОБА_2 , сина ОСОБА_5 , донькуОСОБА_15 (а.с. 15).

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , шлюб між ОСОБА_9 та ОСОБА_2 розірвано 28 січня 1982 року (а.с. 18).

ОСОБА_11 після розлучення з ОСОБА_2 18 січня 1985 року уклала шлюб з ОСОБА_12 (а.с. 149).

04 листопада 1985 року ОСОБА_2 уклав шлюб з ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про одруження (а.с. 19).

ОСОБА_7 є матір`ю позивача ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 (а.с. 16).

Мати позивача ОСОБА_13 була зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 10 грудня 1985 року (а.с. 21).

Рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної Ради народних депутатів № 455 від 14 вересня 1987 року було зараховано ОСОБА_2 на квартирний облік сім`єю у складі трьох осіб: себе, дружини ОСОБА_14 та сина дружини ОСОБА_1 , що свідчить про визнання Позивача членом сім`ї ОСОБА_2 на рівні органу влади (а.с. 21).

Позивач ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_1 був зареєстрований 24 листопада 1987 року (а.с. 21, 24).

ОСОБА_9 померла в ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджено витребуваною інформацією від Центрального відділу державної реєстрації актів цивільного стану (а.с. 149).

Згідно свідоцтва про смерть від 11 серпня 2014 року серії НОМЕР_4 , виданого Відділом реєстрації смерті у м. Києві, ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 68 років, актовий запис № 13684 (а.с. 44).

Згідно свідоцтва про смерть від 15 травня 2014 року серії НОМЕР_5 , виданого Відділом реєстрації смерті у м. Києві, ОСОБА_15 померлаІНФОРМАЦІЯ_4 у віці 66 років, актовий запис № 8536 (а.с. 43).

Після смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_1 звернувся до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового Соломянського району м. Києва`з заявою про зміну договору найму (а.с. 47), проте отримав відмову у зв`язку з тим, що останній не надано документів, які підтверджують, що останній є членом сім`ї наймача (а.с. 48).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав визначені частиною другою вказаної статті.

Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Згідно з вимогами ч.ч. 1 і 2 ст. 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до ч. 1 ст. 63 Житлового кодексу України, предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом ст. 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, встановлюються законом. До договору найму житла, крім найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 816 ЦК України у договорі найму житла мають бути вказані особи, які проживатимуть разом із наймачем. Ці особи набувають рівних з наймачем прав та обов`язків щодо користування житлом.

Згідно з вимогами ст. 65 ЖК України, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

За змістом статті 103 ЖК УРСР договір найму жилого приміщення може бути змінено тільки зі згоди наймача, членів його сім`ї та наймодавця. Але досягнута домовленість між наймачем, членами його сім`ї та наймодавцем з приводу зміни договору найму житлового приміщення сама по собі правових наслідків не має, доки вона не знайде свого офіційного закріплення у рішенні відповідного органу, до компетенції якого належить вирішення таких питань. Та тільки після рішення відповідного органу зміни до договору найму житлового приміщення набирають юридичної сили.

Відповідно до вимог ч.1 ст.106 ЖК УРСР повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

Частиною 2 статті 107 ЖК України визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо із жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою.

Згідно до роз`яснень, що містяться в пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року (із змінами, внесеними згідно з постановами Пленуму Верховного Суду України № 2 від 10.03.1989 року, № 13 від 25.12.1992 року, № 15 від 25.05.1998 року) "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України", вирішуючи спори про право користування житловою площею осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи прописані вони в даному житловому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування житловим приміщенням. При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 01.11.1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування житловим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

У відповідності до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

За змістом статей 1, 2 Статуту територіальної громади м. Києва, затвердженого рішенням Київської міської ради від 28.03.2002 р. № 371/1805 та зареєстрованого наказом Міністерства юстиції України 02.02.2005 № 14/5 - територіальна громада м. Києва є первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій та повноважень. Територіальна громада м. Києва реалізує свої владні повноваження безпосередньо або через органи місцевого самоврядування та їх посадових осіб. Преамбулою Статуту визначено, що саме Київська міська рада є повноважним представником територіальної громади м. Києва.

Статтею 28 вищевказаного Статуту встановлено, що відповідно до Конституції України та чинного законодавства України територіальній громаді м. Києва належить право власності на рухоме і нерухоме майно, що знаходиться в комунальній власності, доходи міського та районних у м. Києві бюджетів, а також майнові права, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності.

Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, а ст. 319 ЦК України передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21, постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; (п.п. 1 і 4 ч. 2 ст. 175 ЦПК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (ч. 2 ст. 48 ЦПК України).

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 304/284/18 (провадження № 14-517цс19) вказано, що «належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача (близькі за змістом висновки сформульовані у пункті 7.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17). Якщо позовна вимога заявлена до особи, яка не є учасником спірних правовідносин (тобто, не до тієї особи, яка має відповідати за цією вимогою), така особа є неналежним відповідачем».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 січня 2022 року у справі № 554/8693/21 вказано, що «у справі, що переглядається, ОСОБА_1 пред`явив позовну вимогу про визнання його членом сім`ї наймача житлового приміщення, яке перебуває в комунальній власності. Відповідно до статті 65 ЖК України особи, які вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням. Тобто, у разі задоволення позову ОСОБА_1 у нього виникне право щодо майна, яке перебуває у власності територіальної громади Полтавської міської ради. За таких обставин належним відповідачем за вказаною вимогою є Полтавська міська рада».

Так, судом встановлено, що спірна квартира перебуває у власності територіальної громади м. Києвата віднесена до сфери управління Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації.

У разі задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у нього виникне право щодо нерухомого майна (квартири), яке перебуває у власності територіальної громади Київської міської ради.

Визначена позивачем як відповідач Солом`янська районна у м. Києві державна адміністрація лише здійснює управління цією спірною квартирою як об`єктом належного територіальній громаді нерухомого майна; належним відповідачем (співвідповідачем) має бути територіальна громада, у власності якої перебуває майно, тобто територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради.

Аналогічна позиція з приводу подібних правовідносин викладена Верховним Судом в постанові від 20 липня 2022 року у справі № 755/15066/19 (провадження № 61-21235св21).

Суд першої інстанції не врахував, що квартира АДРЕСА_1 перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Києва, інтереси якої представляє Київська міська рада як представницький орган місцевого самоврядування, який наділений правом приймати від її імені рішення, здійснювати від її імені та в її інтересах функції і повноваження органу місцевого самоврядування, незалежно від делегування певних повноважень її окремим виконавчим органам.

Тому, суд першої інстанції дійшов посилкового висновку про задоволення позовних вимог, при цьому, суд не з`ясувавши характер правовідносин, не визначившись з колом осіб, які мають приймати участь у справі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації - задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 серпня 2025 року - скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» про визнання членом сім`ї наймача, визнання наймачем квартири та зобов`язання укласти договір найму - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 20 лютого 2026 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

Є.П. Євграфова

В.В. Саліхов