ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 466/4821/23

провадження № 61-5082св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Луспеника Д. Д.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,Коломієць Г. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Ескомбуд»,

треті особи: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Біляк Оксана Ярославівна, ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Буженко Юрій Сергійович, на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 квітня 2024 року у складі судді Білінської Г. Б. та постанову Львівського апеляційного суду від 03 березня 2025 року у складі колегії суддів: Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І., Савуляка Р. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Ескомбуд» (далі - ТОВ «Ескомбуд»), треті особи: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Біляк О. Я., ОСОБА_4 , у якому просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу від 16 червня 2020 року, укладений між ТОВ «Ескомбуд» та ОСОБА_2 , предметом якого є нежитлове приміщення № СХІХ, загальною площею 5,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Біляк О. Я. та зареєстрований в реєстрі за № 1399, та вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про речове право: 36904574, дата, час державної реєстрації: 16 червня 2020 року 15:15:08; скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на нежитлове приміщення № СХІХ, загальною площею 5,2 кв. м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, яка проведена приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Біляк О. Я., рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 52681870 від 16 червня 2020 року 15:29:44.

У липні 2023 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просила суд додатково визнати за нею право власності на нежитлове приміщення № СХІХ, що знаходиться в будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 5,2 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101.

Позовну заяву обґрунтувала тим, що 27 грудня 2018 року між нею та ТОВ «Ескомбуд» було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення № СХІХ, загальною площею 5,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно з пунктом 2.1 цього договору продаж майна за домовленістю сторін вчинено за 33 800,00 грн, які покупець зобов`язалася сплатити шляхом безготівкового перерахування коштів на рахунок продавця до 01 квітня 2019 року. Пунктом 3.1 договору передбачено, що передача майна продавцем і прийняття покупцем підтверджується актом приймання- передачі, який підписують сторони. Вказувала на те, що згідно з квитанцією від 28 лютого 2019 року № ПН758893 на суму 13 800,00 грн та від 29 березня 2019 року № ПН779128 на суму 20 000,00 грн вона в повному обсязі розрахувалася з ТОВ «Ескомбуд» за придбане нежитлове приміщення. 29 березня 2019 року між нею та ТОВ «Ескомбуд» було укладено акт прийому-передачі до договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 27 грудня 2018 року, за яким ТОВ «Ескомбуд» передало їй технічний паспорт на придбане нежитлове приміщення. Наголошувала на тому, що з часу придбання нежитлового приміщення та укладення акта прийому-передачі цього майна вона фактично приступила до його використання. Однак надалі вона дізналась, що нежитлове приміщення № СХІХ, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 було продано також відповідачці ОСОБА_2 .. У 2023 році ця відповідачка подала в Інспекцію Державного архітектурно-будівельного контролю м. Львова (далі - Інспекція ДАБК м. Львова) заяву, яку мотивувала тим, що саме вона є власником такого нежитлового приміщення і не може ним користуватись. Переконувала, що оскільки первинно договір-купівлі продажу спірного нежитлового приміщення було укладено між нею та ТОВ «Ескомбуд», то саме вона є дійсним власником такого майна і її порушені майнові права підлягають захисту у судовому порядку.

У червні 2023 року відповідачка ОСОБА_2 , не погоджуючись із позовом ОСОБА_1 , подала до суду зустрічний позов, у якому просила суд зобов`язати ОСОБА_1 усунути їй перешкоди в користуванні нежитловим приміщенням № СХІХ (реєстраційний номер - 846101), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання не чинити перешкод та надати доступ до приміщення.

Зустрічну позовну заяву обґрунтувала тим, що 16 червня 2020 року на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення вона придбала у ТОВ «Ескомбуд» спірне нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 5,2 кв. м, реєстраційний номер - 846101. У 2023 році їй стало відомо, що вказане нежитлове приміщення зачинене, а доступ до нього має ОСОБА_1 , яка фактично проживає у квартирі АДРЕСА_2 , що ОСОБА_1 не реагує на її прохання про надання доступу до спірного приміщення, а вказує на те, що це приміщення належить виключно їй. Також зазначала, що вона зверталася із заявами до Управління архітектури та урбаністики Львівської міської ради, Національної поліції щодо перевірки вказаних порушень., однак перешкоди в користуванні нежитловим приміщенням з боку ОСОБА_1 усунуті не були. З огляду на викладене, ОСОБА_2 вважала, що є підстави для зобов`язання ОСОБА_1 усунути їй перешкоди в користуванні спірним нежитловим приміщенням у судовому порядку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 23 квітня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, а у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 16 червня 2020 року нежитлового приміщення № СХІХ, площею 5,2 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомості 01, укладений між ТОВ «Ескомбуд» та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Біляк О. Я. Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на нежитлове приміщення № СХІХ, площею 5,2 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, та вилучено із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про речове право 36904574 та час державної реєстрації.

Ухвалюючи рішення про задоволення вимог позову ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 16 червня 2020 року та скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на спірне майно, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки ОСОБА_1 набула право власності на спірне нежитлове приміщення № СХІХ на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 27 грудня 2018 року, повністю розрахувалась із продавцем ТОВ «Екскомбуд» за це майно, підписала акт прийому-передачі такого майна та фактично ним користувалася ще до укладення відповідачами оспорюваного договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 16 червня 2020 року, то власником спірного майна є саме ОСОБА_1 і саме її порушені права підлягають захисту.

Відмовляючи у задоволенні вимог позову ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на спірне нежитлове приміщення, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 є власником спірного майна і це право повторного підтвердження не потребує.

Водночас відмовляючи у задоволенні вимог зустрічного позову ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні спірним приміщенням, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оскільки договір, на який посилалася ОСОБА_2 , є недійсним, то вона не набула статусу власника спірного майна і в неї відсутнє право вимагати усунення перешкод у користуванні таким майном, яке їй не належить.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Львівського апеляційного суду від 03 березня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах якої діяв адвокат Буженко Ю. С., залишено без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 квітня 2024 року - без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам у справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують і по своїй суті зводяться до незгоди з встановленими обставинами справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував, та не впливають на законність оскаржуваного рішення.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

У квітні 2025 року ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Буженко Ю. С., звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 квітня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 03 березня 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити.

Як на підставу касаційного оскарження заявниця посилається на неврахування судами першої та апеляційної інстанцій правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 910/12256/18, від 14 травня 2019 року у справі № 753/11059/17, від 11 липня 2018 року у справі № 910/1300/17 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)). Крім того, заявниця посилається на порушення судами норм процесуального права щодо дослідження всіх наявних у справі доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:

- не врахували, що ОСОБА_1 , на відміну від заявниці, не зареєструвала своє право власності на спірне нерухоме майно, а отже, у неї не виникло права власності на таке майно;

- не надали належної оцінки тому факту, що заявниця набула права власності на спірне майно на підставі належно оформленого та нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 16 червня 2020 року, а тому є добросовісним набувачем спірного майна;

- не врахували, що вимога про визнання недійсним правочину може бути заявлена лише сторонами такого правочину;

- проігнорували, що заявниця сплатила податок на нерухомість за користування вказаним спірним нежитловим приміщенням і додала до суду відповідну квитанцію;

- не надалиналежної оцінки всім доводам і аргументам заявниці тощо.

У касаційній скарзі заявниця виклала клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 квітня 2024 року та постанови Львівського апеляційного суду від 03 березня 2025 року.

У липні 2025 року ОСОБА_1 із застосуванням засобів поштового зв`язку подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 , в якому зазначила про необґрунтованість та безпідставність доводів касаційної скарги, а також про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 21 квітня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Буженко Ю. С., на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 квітня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 03 березня 2025 року передано на розгляд судді-доповідачеві Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 05 травня 2025 року поновлено ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 квітня 2024 року та постанови Львівського апеляційного суду від 03 березня 2025 року. Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без руху та надано заявниці строк для усунення її недоліків, зокрема запропоновано надати докази сплати судового збору.

Ухвалою Верховного Суду від 04 червня 2025 року (після усунення недоліків касаційної скарги) відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Буженко Ю. С., з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано із Шевченківського районного суду м. Львова матеріали справи № 466/4821/23; надано іншим учасникам справи строк для подання відзиву.

У липні 2025 року матеріали справи № 466/4821/23 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 10 лютого 2026 року справу № 466/4821/23 призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 27 грудня 2018 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Екскомбуд» було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення під літерою «СХІХ», що знаходиться в будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 5,2 кв. м. Такий договір посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Біляк О. Я. за реєстровим номером № 5733.

Відповідно до пункту 1.1 вказаного договору продавець передав у власність покупцю, а покупець прийняла у власність належне продавцю на праві власності нежитлове приміщення № СХІХ, що знаходиться в будинку АДРЕСА_1 . Загальна площа майна становить 5,2 кв. м.

Згідно з пунктом 1.2 цього договору реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

Відповідно до пункту 2.1 договору продаж майна вчиняється за домовленістю сторін за 33 800,00 грн., які покупець зобов`язався сплатити шляхом безготівкового перерахування коштів на рахунок продавця до 01 квітня 2019 року № .

Пунктом 3.1 договору передбачено, що передача майна продавцем і прийняття майна покупцем підтверджується актом приймання-передачі, який підписують сторони.

У пункті 6.4 договору зазначено, що право власності на майно, що є предметом цього договору, виникає у покупця з моменту державної реєстрації речових прав.

Згідно з квитанцією від 28 лютого 2019 року № ПН758893 на суму 13 800,00 грн та від 29 березня 2019 року № ПН779128 на суму 20 000,00 грн ОСОБА_1 в повному обсязі розрахувалася із ТОВ «Екскомбуд» за нежитлове приміщення.

Згідно з актом приймання-передачі до договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 27 грудня 2018 року, ТОВ «Екскомбуд» з однієї сторони та громадянин України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом сторони, склали та підписали цей акт про те, що підписанням цього акта сторони підтверджують факт передачі майна. Загальна площа майна 5,2 кв. м.

Відповідно до технічного паспорта, виготовленого станом на 18 грудня 2018 року на нежитлове приміщення № СХІХ у житловому будинку АДРЕСА_1 , призначення приміщення - кладова.

Матеріали справи не містять доказів того, що право власності ОСОБА_1 на нежитлове приміщення під літерою «СХІХ», що знаходиться в будинку АДРЕСА_1 , було зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

16 червня 2020 року ОСОБА_2 та ТОВ «Екскомбуд» уклали договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, відповідно до якого ТОВ «Екскомбуд» передало у власність ОСОБА_2 нежитлове приміщення № СХІХ, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 5,2 кв. м. Майно оглянуте покупцем до підписання цього договору.

Згідно з пунктом 1.2 цього договору реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

Відповідно до пункту 2.1 договору продаж нежитлового приміщення за домовленістю сторін вчиняється за 26 000,00 грн, які покупець зобов`язується сплатити з дотриманням вимог статті 1087 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) шляхом безготівкового перерахування коштів на рахунок продавця протягом трьох банківських днів з моменту укладення та посвідчення цього договору в повному обсязі. Факт повного розрахунку підтверджується платіжним документом.

Згідно з пунктом 3.1 договору передача майна продавцем (ТОВ «Екскомбуд») і прийняття майна покупцем ( ОСОБА_2 ) підтверджується актом приймання-передачі, який підписують сторони.

Відповідно до пункту 6.2 договору за статтею 659 ЦК України продавець (ТОВ «Екскомбуд») несе відповідальність за приховування відомостей про права третіх осіб щодо майна, яке є предметом цього договору. У випадку виникнення будь-яких спорів щодо майна, яке є предметом цього договору, продавець відшкодовує покупцю всі спричинені у зв`язку з цим збитки.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16 червня 2020 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Біляк О. Я. зареєстровано право власності на нежитлове приміщення № СХІХ, загальною площею 5,2 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 .

Правове обґрунтування

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України до способів захисту цивільних прав та інтересів віднесено, зокрема визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

З укладенням договору купівлі-продажу у кожної зі сторін виникають права та обов`язки, які становлять його зміст. Обов`язком продавця є передання майна у власність покупця, а покупець набуває право вимагати передання йому цього майна. У свою чергу, покупець зобов`язаний прийняти від продавця придбане майно і сплатити за нього обумовлену ціну, а продавець, відповідно, має право вимагати від покупця прийняти продане майно (якщо він у цьому заінтересований) і сплатити за нього належну грошову суму.

Відповідно до частин першої та третьої статті 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Згідно з частинами першою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, виходячи зі змісту статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (див. пункт 53 постанови Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19 лютого 2021 року у справі № 904/2979/20, постанови Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-605цс16).

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Вказаний правовий висновок узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17.

Відповідно до частин першої та другої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Згідно з частиною першою статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ухвалюючи рішення про задоволення вимог позову ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 16 червня 2020 року та скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на спірне нежитлове приміщення, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази та давши їм належну правову оцінку, правильно виходив із того, що оскільки ОСОБА_1 набула право власності на спірне нежитлове приміщення № СХІХ на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 27 грудня 2018 року, повністю розрахувалась із продавцем ТОВ «Екскомбуд» за це майно, підписала акт прийому-передачі такого майна та фактично ним користувалася ще до укладення відповідачами оспорюваного договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 16 червня 2020 року, то власником спірного майна є саме ОСОБА_1 і саме її порушені права підлягають захисту.

Водночас, відмовляючи у задоволенні вимог зустрічного позову ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні спірним приміщенням, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки договір, на якому ОСОБА_2 засновувала свої вимоги, є недійсним, то вона не набула статусу власника спірного майна і у неї відсутнє право вимагати усунення перешкод у користуванні таким майном, яке їй не належить.

Аргументи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що ОСОБА_1 , на відміну від заявниці ОСОБА_2 , не зареєструвала своє право власності на спірне нерухоме майно, а отже, у неї не виникло права власності на таке майно, Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Зміст наведеної вище норми права свідчить про те, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.

При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Схожих висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18) та Верховний Суд у постанові від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18.

Отже, оскільки у цій справі судами попередніх інстанції встановлено факт того, що ОСОБА_1 набула право власності на спірне нежитлове приміщення на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 27 грудня 2018 року (який не визнаний судом недійсним), повністю розрахувалась із продавцем ТОВ «Екскомбуд» за це майно та фактичного його використовує з 27 грудня 2018 року, то відсутність державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на це майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не спростовує правильність висновків судів про те, що вона є дійсним власником цього майна та має право на захист цього права судом.

Доводи касаційної скарги про те, що вимога про визнання недійсним правочину може бути заявлена лише сторонами такого правочину, є безпідставними, оскільки зводяться до суб`єктивного тлумачення заявницею норм цивільного законодавства України.

Верховний Суд наголошує на тому, що відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Тобто вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Посилання у касаційній скарзі на те, що заявниця набула право власності на спірне майно на підставі належно оформленого та нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 16 червня 2020 року, Верховний Суд відхиляє, оскільки згаданий договір купівлі-продажу є недійсним внаслідок недобросовісних дій продавця ТОВ «Екскомбуд» , який не мав права на повторний продаж спірного нерухомого майна, яке у 2018 році вже було продане ним ОСОБА_1 та передано їй у фактичне використання на підставі акта приймання-передачі від 29 березня 2019 року до договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 27 грудня 2018 року.

Водночас Верховний Суд звертає увагу заявниці на те, що вона в подальшому не позбавлена права на звернення до суду із позовом до ТОВ «Екскомбуд» про відшкодування збитків, завданих їй укладенням недійсного правочину.

Доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 910/12256/18, від 14 травня 2019 року у справі № 753/11059/17, від 11 липня 2018 року у справі № 910/1300/17, є необґрунтованими, оскільки інформація з Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить про те, що Верховний Суд у вказані дати за вказаними справами таких постанов не виносив.

Аргументи касаційної скарги про те, що заявниця сплатила податок на нерухомість за користування вказаним спірним нежитловим приміщенням і додала до суду відповідну квитанцію, Верховний Суд також відхиляє оскільки вони не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій про часткове задоволення вимог позову ОСОБА_1 та відмову у задоволенні вимог зустрічного позову заявниці ОСОБА_2 .

Посилання у касаційній скарзі на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної оцінки всім доводам і аргументам заявниці, Верховний Суд відхиляє, оскільки, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99).

Інші наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, та зводяться до переоцінки обставин справи і доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.

Якщо оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів. Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Ponomaryov v. Ukraine», заява № 3236/03; від 24 липня 2003 року у справі «Ryabykh v. Russian Federation», заява № 59498/00; від 21 вересня 2006 року у справі «Nelyubin v. Russia», заява № 14502/04).

Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених частиною першою статті 410 ЦПК України.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Буженко Юрій Сергійович, залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 квітня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 03 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник
Судді:І. Ю. Гулейков
Г. В. Коломієць
Р. А. Лідовець
Ю. В. Черняк