Провадження № 2-о/359/65/2026
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2026 року м. Бориспіль

Суддя Бориспільського міськрайонного суду Київської області Муранова-Лесів І.В., вивчивши заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа : ОСОБА_2 про встановлення юридичного факту перебування на утриманні неповнолітньої дитини,-

В С Т А Н О В И В :

26 листопада 2025 року до Бориспільського міськрайонного суду Київської області надійшла вищезазначена заява, в якій заявник просить : встановити факт, що має юридичне значення, а саме що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , самостійно виховує та утримує свого малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою від 28 листопада 2025 року заяву було залишено без руху та надано строк для усунення наступних недоліків.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. ч. 2, 7 ст. 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного провадження; позовного провадження (загального або спрощеного); окремого провадження. Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Перелік справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення визначено в ст. 315 ЦПК України.

Зокрема, суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Визначений у ч. 1 ст. 315 ЦПК України перелік фактів, які можуть встановлюватися судом, не є вичерпним, оскільки частиною другою зазначеної статті у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

У частині 4 статті 315 ЦПК України передбачено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, згідно з роз`яснень викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, при цьому має бути з`ясована мета його встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлено спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови.

Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні.

При вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу.

Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження у ній.

Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 в справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2020 у справі № 287/167/18-ц (провадження № 14-505цс19) вказано, що «в порядку окремого провадження розглядаються, зокрема, справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян, але тільки якщо воно не пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право і якщо заявник не має іншої можливості одержати або відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах. Заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би факт, що має юридичне значення, але йому в цьому було відмовлено (із зазначенням причин відмови). Вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, зокрема, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність, тобто суддя повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу. Якщо при розгляді заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, визначено, що існує спір про право і справа має розглядатися за правилами того судочинства, за яким подано цю заяву, проте в порядку позовного провадження, то суд залишає заяву без розгляду. У випадку якщо справа підлягає розгляду в порядку іншого судочинства, ніж подано заяву про встановлення факту, що має юридичне значення, то суд відмовляє у відкритті провадження або закриває провадження у справі, якщо провадження у справі було відкрито».

Зі змісту поданої заяви вбачається, що встановлення факту перебування на утриманні малолітньої дитини та вихованні заявнику необхідної для надання до відповідного державного органу за місцем служби.

Разом з тим такий орган державної влади в якості заінтересованої особи не зазначений, як і не зазначений орган опіки та піклування.

Зважаючи на положення чинного законодавства, зокрема п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» підставою для звільнення від військової служби під час дії воєнного стану є - військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.

Законодавець, вносячи відповідні зміни до чинного законодавства, яке регулює питання мобілізації, не мав на увазі, що з метою підтвердження права на звільнення з військової служби чи отримання права на відстрочку від мобілізації, особа має встановлювати такі факти у судовому порядку. Відповідні зміни до Цивільного процесуального законодавства внесені не були. І стаття 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» не містять вимоги щодо встановлення факту перебування на утриманні дітей військовослужбовця у судовому порядку, резюмуючи, що такі факти можуть бути підтверджені рішенням суду, ухваленим у встановленому чинним законодавством порядку, на підставі якого особа самостійно виховує та утримує дитину.

Велика Палата Верховного суду у згаданій заявником цивільній справі №127/3622/24 не вирішувала питання щодо конкретної справи, її висновки стосувалися порушеного колегією суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду питання необхідності уточнення висновку щодо застосування норм права, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23).

Так, Велика Палата Верховного суду в ухвалі від 19 березня 2025 року, звернула увагу, що, з огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин і оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі.

Разом із з цим у згаданій цивільній справі №127/3622/24 Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду винесено постанову від 02 квітня 2025 року, у якій, зокрема, звернуто увагу, що заявник в своїй заяві фактично посилається на те, що вона є одинокою матір`ю.

Колегія суддів вважала, що в умовах дії режиму воєнного стану факт самостійного виховання батьком (або іншою особою) дитини може існувати і без наявного спору про право через обставини, в силу яких обсяг прав матері (батька) обмежується або припиняється.

А також зазначила, що законодавець, враховуючи наявні життєві ситуації в умовах війни, розширив перелік підстав, за яких особа, яка самостійно виховує та утримує дитину, може звільнитися з військової служби без позбавлення іншого батьківських прав з урахуванням неможливості реалізації ним своїх батьківських прав та обов`язків в умовах війни чи/або надання такій особі соціального статусу одинокого батька (матері) у разі відсутності іншого з батьків та ін.

Удосконалюючи законодавство в умовах режиму воєнного стану, законодавець передбачив установлення факту самостійного виховання та утримання дитини як підставу для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби та чітко визначив порядок його встановлення виключно в судовому порядку, що унеможливлює встановлення такого юридичного факту в позасудовому порядку будь-яким іншим органом влади.

У такий спосіб законодавцем установлено судовий контроль задля дотримання балансу між інтересами дитини, яка може залишитися без батьківського піклування, особи (батька чи матері щодо здійснення піклування) та народу України в особі держави в розумінні статті 65 Конституції України.

Такий порядок встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини визначений тому, що саме в порядку окремого провадження суд встановлює обставини та перевіряє (підтверджує) їх доказами незалежно від наданих сторонами доказів та зазначених доводів на їх спростування. Тобто встановлення юридичного факту як підстава для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби здійснюється безпосередньо судом.

Отже, за відсутності спору між батьками дитини щодо її виховання та утримання й визначення законодавством встановлення такого факту в судовому порядку, суд, оцінюючи доводи і докази, які підтверджують факт самостійного виховання особою дитини, досліджує обставини (події) у конкретних життєвих ситуаціях.

У своїй постанові колегія суддів Верховного Суду зазначила, що під час розгляду справи суд зобов`язаний залучити до участі в справі всіх зацікавлених осіб, якими є орган опіки та піклування, та встановити, чи здійснює один з батьків самостійне виховання та утримання дитини, з урахуванням того, що саме окреме провадження наділяє суд можливістю активної участі щодо встановлення обставин.

З урахуванням викладеного слід дійти висновку, що підставою для встановлення в порядку окремого провадження факту самостійного виховання та утримання дитини є наявність конкретних життєвих обставин, за яких один із батьків об`єктивно не може виконувати обов`язки щодо утримання та виховання дитини, за відсутності спору про право.

Водночас заявник, звертаючись до суду, не наводить відповідних обставин. Подана заінтересованою особою ОСОБА_2 , з якою заявник, за змістом заяви, перебуває у зареєстрованому шлюбі, нотаріально посвідчена заява про визнання зазначеного ним факту має ознаки зловживання процесуальними правами, оскільки сам факт звернення заявника до суду може свідчити про наявність публічно-правового спору та про штучне створення підстав для звільнення заявника з військової служби.

Слід зазначити, що розширене тлумачення поняття «самостійне виховання та утримання дитини», за відсутності чітко визначених законом критеріїв та процесуальних запобіжників, фактично трансформує окреме провадження з механізму підтвердження юридичних фактів у інструмент створення підстав для звільнення від виконання конституційного обов`язку захисту держави, що не відповідає принципам правової визначеності та верховенства права.

З огляду на те, що саме на заявника покладено обов`язок обґрунтувати наявність підстав для звернення до суду, у тому числі відсутність спору про право для звернення до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, приходжу до висновку, що подану заяву слід залишити без руху з наданням строку для усунення недоліків поданої заяви.

Заява про встановлення факту, що має юридичне значення, повинна відповідати вимогам статей 175-177, 317-318 Цивільного процесуального кодексу України.

З метою усунення недоліків заяви відповідно до частини першої статті 318 ЦПК України заявнику необхідно зазначити: обставини, які підтверджують об`єктивну неможливість матір`ю дитини виконувати покладені на неї обов`язки по утримання та вихованню спільної із заявником дитини; обставини, які підтверджують фактичне проживання дитини з батьком та перебування на його одноосібному утриманні та вихованні; докази, які підтверджують зазначені обставини.

Копію ухвали від 28 листопада 2025 року було направлено заявнику на вказану у заяві електронну пошту та доставлено 29 грудня 2025 року, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.

Проте у визначений строк та по даний час недоліки заяви не усунені.

Згідно із ч. 3 ст. 185 ЦПК України, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Відповідно до ч. 6 ст. 185 ЦПК України, про повернення позовної заяви суд постановляє ухвалу. Ухвалу про повернення позовної заяви може бути оскаржено. Копія позовної заяви залишається в суді.

Частиною 7 ст. 185 ЦПК України визначено, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Враховуючи викладене заяву слід вважати не поданою та повернути.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 175-177, 185, 318 ЦПК України,

ухвалив:

заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа : ОСОБА_2 про встановлення юридичного факту перебування на утриманні неповнолітньої дитини - вважати не поданою та повернути заявнику.

Роз`яснити, що повернення заяви не перешкоджає повторному зверненню до суду.

Копію даної ухвали направити заявнику, разом з заявою та доданими документами. Копію заяви залишити при справі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

На ухвалу може бути подана апеляція безпосередньо до Київського апеляційного суду, або через Бориспільський міськрайонний протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання.

Учасник справи, якому ухвала не була вручена в день її підписання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії ухвали.

Суддя І. В. Муранова-Лесів