Номер провадження: 22-ц/813/3950/26
Головуючий у першій інстанції Громік Д. Д.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.02.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Кострицького В.В.,

суддів: Лозко Ю.П.., Коновалової В.А.,

за участю секретаря судового засідання Булацевської Я.В.

учасники справи:

позивач - Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області

представник позивача - Нестерук Катерина Олегівна

відповідач ОСОБА_1

представник відповідача Панчошак Олександр Дмитрович

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Нестерук Катерини Олегівни, яка діє в інтересах Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Хаджибейського районного суду міста Одеси від 18 червня 2025 року, ухвалене у складі судді Громіка Д.Д., у приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області до ОСОБА_1 , третя особа: Одеський державний університет внутрішніх справ, про стягнення надміру виплачених сум пенсійних виплат,-

установив:

Короткий зміст обставин справи

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_1 переплату пенсійних виплат в сумі 243939,56 грн. за період з 25.02.2023 по 31.05.2024 та судові витрати.

Вимоги обґрунтовує тим, що на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Одеській області перебував та отримував пенсію за вислугу років відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб з 25.02.2023 ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Уповноважені органи Пенсійного фонду України з 1 січня 2007 року здійснюють функції щодо призначення (перерахування) та виплати пенсій військовослужбовцям, особам начальницького і рядового складу, які мають право на пенсійне забезпечення на умовах Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб" на підставі статті 99 Закону України "Про Державний бюджет України на 2007 рік" та постанови Кабінету Міністрів України від 02.11.2006 № 1522 Про передачу органам Пенсійного фонду України функцій з призначення і виплати пенсій деяким категоріям громадян.

Вказаними нормативними актами на органи Пенсійного фонду покладено функції з призначення та перерахунку пенсій.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26.03.2024 по справі № 420/5671/23 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21.12.2023 по справі № 420/5671/23 скасовано.

Прийнято нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправним та скасовано наказ Національної поліції України від 24.02.2023 № 255о/с «По особовому складу».

Поновлено полковника поліції ОСОБА_1 , декана факультету підготовки фахівців для підрозділів кримінальної поліції Одеського державного університету внутрішніх справ на службі в поліції з 25.02.2023.

Стягнуто з Одеського державного університету внутрішніх справ на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25.02.2023 по 26.03.2024 в сумі 847487,52 грн.

До Головного управління надійшла заява представника ОСОБА_1 про припинення нарахування пенсії.

Повідомлено Головне управління про винесення наказу ОДУВС № 118 о/с від 12.04.2024, яким ОСОБА_1 поновлено на посаді декана факультету підготовки фахівців для підрозділів кримінальної поліції, виплативши середньомісячне грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за один місяць з урахуванням належних до сплати податків і зборів у розмірі 66343,71 грн. Отже, ОСОБА_1 з 25.02.2023 поновлено на службі в поліції.

У зв`язку з чим, Головним управлінням припинено виплату пенсії з 01.06.2024.

Отже, по пенсійній справі № виникла переплата в сумі 243939,56 за період з 25.02.2023 по 31.05.2024.

З урахуванням вищевикладених фактів, Головним управлінням винесено рішення про прийняття суми переплати пенсії на облік від 20.05.2024 № 68 та яка станом на даний час Відповідачем добровільно не повернута.

Короткий зміст судового рішення

Рішенням Хаджибейського районного суду міста Одеси від 18 червня 2025 року у задоволенні позовних вимог Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області до ОСОБА_1 , третя особа: Одеський державний університет внутрішніх справ, про стягнення надміру виплачених сум пенсійних виплат відмовлено.

Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначає, що суду не надано жодних доказів існування рахункової помилки, що виразилась у нарахуванні та виплаті пенсії, на підставі яких можна було б відстежити шлях та причини виникнення помилки при нарахуванні пенсії та з`ясувати, що ця помилка є безпосередньо рахунковою помилкою, а не помилкою, пов`язаною з неналежним виконанням обов`язків службовою особою, відповідальною за обчислення та нарахування пенсії.

Суд дійшов висновку про не доведеність позивачем викладених в позові обставин належними, достовірними та допустимими доказами, тому у задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю заявлених вимог.

Доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, представник Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області звернулася до суду із апеляційною скаргою, в якій просила суд скасувати заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18.06.2025 року та винести нове судове рішення, яким позовну заяву Головного управління

Пенсійного фонду України в Одеській області задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначала, що суд першої інстанції при вирішенні справи по суті неправильно застосував норми матеріального права та висновки суду не відповідають обставинам справи.

Зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги всі обставини, які слугували підставою для подання позовної заяви, чим порушено ч. 5 ст. 263 ЦПК України.

Скаржник вказує, що у зв`язку з поновлення на службі в поліції відповідача з 25.02.2023, виникла переплата пенсії за період з 25.02.2023 по 31.05.2024 в сумі 243939,56 грн. Враховуючи, що до теперішнього часу зазначена сума відповідачем не повернута, а порушені права Головного управління залишилися невідновленими, виникла необхідність вжити заходи для вирішення спірного питання саме в судовому порядку.

Головним управлінням надано всі наявні докази того, що відповідачем було порушено свої обов`язки щодо повідомлення органам пенсійного забезпечення про обставини, що спричиняють зміну розміру пенсії або припинення її виплати, та докази відмови в добровільному порядку повернути ці кошти, що може свідчити про його недобросовісність, однак судом першої інстанції вищевказане було проігноровано.

Позиція учасників справи.

Не погоджуючись з доводами апеляційної скарги відповідач подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення залишити без змін, як обґрунтоване і повністю відповідає нормам матеріального й процесуального права.

Щодо явки сторін.

Сторони належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду, до суду не з`явились, представник відповідача та позивача просив суд розглянути справу без його участі, що не заважає апеляційному перегляду.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегією суддів встановлено та матеріалами справи підтверджено, що на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Одеській області перебував та отримував пенсію за вислугу років відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб з 25.02.2023 ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Уповноважені органи Пенсійного фонду України з 1 січня 2007 року здійснюють функції щодо призначення (перерахування) та виплати пенсій військовослужбовцям, особам начальницького і рядового складу, які мають право на пенсійне забезпечення на умовах Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб" на підставі статті 99 Закону України "Про Державний бюджет України на 2007 рік" та постанови Кабінету Міністрів України від 02.11.2006 № 1522 Про передачу органам Пенсійного фонду України функцій з призначення і виплати пенсій деяким категоріям громадян.

Вказаними нормативними актами на органи Пенсійного фонду покладено функції з призначення та перерахунку пенсій.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26.03.2024 по справі № 420/5671/23 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21.12.2023 по справі № 420/5671/23 скасовано.

Прийнято нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправним та скасовано наказ Національної поліції України від 24.02.2023 № 255о/с «По особовому складу».

Поновлено полковника поліції ОСОБА_1 , декана факультету підготовки фахівців для підрозділів кримінальної поліції Одеського державного університету внутрішніх справ на службі в поліції з 25.02.2023.

Стягнуто з Одеського державного університету внутрішніх справ на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25.02.2023 по 26.03.2024 в сумі 847487,52 грн.

До Головного управління надійшла заява представника ОСОБА_1 про припинення нарахування пенсії.

Повідомлено Головне управління про винесення наказу ОДУВС № 118 о/с від 12.04.2024, яким ОСОБА_1 поновлено на посаді декана факультету підготовки фахівців для підрозділів кримінальної поліції, виплативши середньомісячне грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за один місяць з урахуванням належних до сплати податків і зборів у розмірі 66343,71 грн. Отже, ОСОБА_1 з 25.02.2023 поновлено на службі в поліції.

У зв`язку з чим, Головним управлінням припинено виплату пенсії з 01.06.2024.

Головне управління зазначає, що по пенсійній справі № виникла переплата в сумі 243939,56 за період з 25.02.2023 по 31.05.2024.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині відшкодування надмірно виплаченої пенсії, суд першої інстанції виходив з відсутності доказів недобросовісності та вчинення протиправних дій з боку ОСОБА_1 та відсутності рахункової помилки.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з такого.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Предметом позову у цій справі є вимога про стягнення з відповідача на користь позивача розміру надмірно виплаченої пенсії за період з 25.02.2023.року по 31.05.2024 року.

За ч.1 ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 910/3395/19, від 23.04.2019 у справі № 918/47/18, від 01.04.2019 у справі № 904/2444/18.

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, то стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22.03.2016 у справі №6-2978цс15 та від 03.06.2016 у справі №6-100цс15, Верховного Суду від 06.03.2019 року у справі №910/1531/18.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Відповідно посилання скаржника в апеляційній скарзі на положення ст. 1212 ЦК України суд апеляційної інстанції не бере до уваги.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року №1788-XII громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Вказані положення відповідають визначенню пенсії, наведеному у ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-ІV, згідно якої пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Згідно ст.50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи з судовому порядку.

В силу ст. 103 Закону України «Про пенсійне забезпечення» суми пенсії, надміру виплачені пенсіонерові стягуються лише у випадку зловживання з його боку (в результаті подання документів з явно неправильними відомостями тощо).

Отже, стягнення виплаченої надміру суми пенсії можливе за наявності однієї з двох умов: зловживання з його боку або подання страхувальником недостовірних даних. Вищевказаний перелік є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Таким чином, як правильно визнав суд першої інстанції, відсутня будь-яка підстава для відповідальності ОСОБА_1 та стягнення з нього коштів.

Згідно п.1 ч.1 ст.1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Таким чином, безпідставно набуті особою кошти, що належать до виплат встановлених абзацом 2 ч. 1 ст. 1215 ЦК України, за відсутності рахункової помилки з боку особи, яка добровільно провела їх виплату, та факту недобросовісності набувача, не підлягають поверненню. До правовідносин щодо набуття грошових коштів без достатньої правової підстави, якщо ці кошти є пенсійною виплатою, яка проведена іншою особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, застосуванню підлягають положення ст.1215 ЦК України, за якою зазначені грошові кошти поверненню не підлягають. При цьому правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, отже, зазначене у ст. 1215 ЦК України майно підлягає поверненню у разі наявності цих фактів.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14 та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 545/163/17 (провадження № 61-33727сво18).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц, провадження № 14-445цс18, дійшла висновку, що у статті 1215 ЦК України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи. У справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовнішний спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року, «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» від 08 квітня 2008 року, «Москаль проти Польщі» від 15 вересня 2009 року).

Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії» від 20 травня 2010 року і «Тошкуце та інші проти Румунії» від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року та «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року). Суд вказав, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.

Обов`язок пенсіонерів повідомляти органам пенсійного забезпечення про зміну умов, що впливають на виплату пенсій, встановлено також статтею 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Статтею 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають право на пенсійне забезпечення, пенсії відповідно до цього Закону призначаються і виплачуються після звільнення їх зі служби. Пенсіонерам з числа військовослужбовців та осіб, які отримують пенсію за цим Законом, у разі повторного прийняття їх на військову службу до Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України та Державної спеціальної служби транспорту, службу до Національної поліції, Служби судової охорони, органів та підрозділів цивільного захисту, податкової міліції та Державної кримінально-виконавчої служби України виплата пенсій на час їх служби припиняється.

Суд першої інстанції, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Так, за матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 пенсію було призначено згідно із Законом України №2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» саме після його звільнення зі служби поліції. У даному випадку відсутні підстави стверджувати про недобросовісність або зловживання з боку відповідача при нарахуванні пенсії.

Не погодившись із своїм звільненням зі служби, скориставшись наданим йому правом, ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з відповідним позовом. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26.03.2024 по справі № 420/5671/23 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21.12.2023 по справі № 420/5671/23 скасовано. Прийнято нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ Національної поліції України від 24.02.2023 № 255о/с «По особовому складу».

Поновлено полковника поліції ОСОБА_1 , декана факультету підготовки фахівців для підрозділів кримінальної поліції Одеського державного університету внутрішніх справ на службі в поліції з 25.02.2023.

Колегія суддів звертає увагу, що з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , в особі свого представника повідомив у порядку ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» Головне управлінння, подавши 19 квітня 2024 року заяву, в якій, зокрема вказував про те, що ОСОБА_1 , поновлено на посаді та з 12 квітня 2024 року йому нараховується грошове забезпечення у зв`язку з чим просить припинити нарахування та виплату пенсійного забезпечення.

Факт повідомлення про зазначене поновлення ОСОБА_1 та отримання письмового звернення представника ОСОБА_1 до ГУПФУ в Одеській області про припинення нарахування пенсії з 11.04.2024 сторонами визнається.

Хоча відповідача і було поновлено на службі з 25 лютого 2023 року на виконання рішення суду, проте відсутні підстави стверджувати про безпідставність виплати пенсії із вказаної дати, оскільки пенсію було призначено на законних підставах.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується і апеляційний суд, що в діях ОСОБА_1 відсутні ознаки недобросовісності та ознаки порушень закону. В матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач вчинив будь-які зловживання зі свого боку або подав позивачу недостовірні дані. Тобто позивачем не доведено факту недобросовісності відповідача.

Така правова позиція відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові 27 лютого 2019 року у справі №404/4822/ 15-ц; № 14-55цс19 (пункт 30 позиції Верховного Суду) та загалом сформованій у цих правовідносинах судовій практиці. Крім того, як роз`яснила Велика Палата Верховного Суду у постанові у справі №753/15556/15 (провадження №14-445цс18), правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і, відповідно, тягар доказування недобросовісності набувача покладається на платника відповідних сум.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З врахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що матеріали справи не містять достатніх та достовірних доказів того, що ОСОБА_1 вчинив якісь недобросовісні дії для невірного нарахування йому пенсії, а тому підстав для її повернення не встановлено.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ухвалив :

Апеляційну скаргу Нестерук Катерини Олегівни, яка діє в інтересах Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області - залишити без задоволення.

Рішення Хаджибейського районного суду міста Одеси від 18 червня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді Ю.П. Лозко

В.А. Коновалова