ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 127/2-22/2011

провадження № 61-12097св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Вінницького апеляційного суду від 28 лютого 2024 року у складі колегії суддів: Сопруна В. В., Войтка Ю. Б., Стадника І. М. у справі за поданням Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про надання дозволу на реалізацію нерухомого майна боржника,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог подання

У листопаді 2023 року головний державний виконавець Відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Сінгаєвська О. звернулася до суду з поданням в якому просила надати дозвіл на реалізацію нерухомого майна, належного на праві власності ОСОБА_1 , а саме житлового будинку, загальною площею 226,8 (кв. м) у якому зареєстрована неповнолітня особа ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку, кадастровий номер :03:053:0036, яка розташована за адресою:

АДРЕСА_1 .

Подання мотивувала тим, що на примусовому виконанні перебуває зведене виконавче провадження № НОМЕР_2, до складу якого входить виконавче провадження № НОМЕР_1 з виконання виконавчого листа № 2-22/2011, виданого

18 березня 2014 року Вінницьким міським судом Вінницької області про стягнення солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ВАТ Райффайзен Банк Аваль» заборгованості.

Виконавчі документи не виконані боржником самостійно.

У відповідності до положень Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець вжив заходи примусового характеру, спрямовані на фактичне, повне та своєчасне виконання вимог виконавчого документа.

В ході провадження виконавчих дій 05 листопада 2015 року постановою державного виконавця Староміського відділу державної виконавчої служби ВМУЮ відкрите виконавче провадження (ВП № НОМЕР_1).

Вінницький міський суд Вінницької області ухвалою від 14 червня 2017 року у справі № 127/2-22/2011 замінив стягувача згідно виконавчого листа № 2-22/2011

від 18 березня 2014 року, з ПАТ Райффайзен Банк Аваль» на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» (далі - ТОВ «ФК «Форінт»).

Постановою державного виконавця від 18 лютого 2020 року була замінена сторона виконавчого провадження з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на ТОВ «ФК «Форінт».

Постановою державного виконавця від 12 березня 2021 року про заміну (доповнення) реєстраційних даних, були внесені зміни (доповнення) в автоматизованій системі виконавчого провадження № НОМЕР_1, а саме: замість прізвища « ОСОБА_5 » зазначене прізвище « ОСОБА_6 » замість адреси - « АДРЕСА_2 » зазначена адреса - « АДРЕСА_1 ».

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно за ОСОБА_4 зареєстрований житловий будинок, загальною площею 226,8 кв. м та земельна ділянка з кадастровим номером :03:053:0036, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

За адресою АДРЕСА_1 проживають: ОСОБА_1 , 1970 року народження, ОСОБА_7 , 1998 року народження - син, ОСОБА_8 , 2000 року народження - донька, ОСОБА_2 ,

2010 року народження - син.

Відповідно до довідки Департаменту адміністративних послуг від 16 вересня

2021 року № 67659 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Державний виконавець 28 грудня 2021 року надіслав лист за № 20762/2.3-22/3 до Служби у справах дітей Вінницької міської ради про надання дозволу на примусову реалізацію нерухомого майна.

Виконавчий комітет Вінницької міської ради рішенням від 24 лютого 2022 року № 519 відмовив Відділу у наданні дозволу на реалізацію житлового будинку право користування яким має малолітня дитина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вінницький апеляційний суд постановою від 29 серпня 2023 року визнав протиправним та скасував рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради

від 24 лютого 2022 року № 519 про відмову у надані дозволу на примусову реалізацію житлового будинку, який розташований за адресою:

АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1 .

Реєстрація місця проживання дитини у житловому будинку здійснена після укладення іпотечного договору та без згоди іпотекодержателя і після ухвалення судом рішення про стягнення заборгованості. Ці обставини вказують на недобросовісність дій ОСОБА_1 , які виявились у реєстрації місця проживання дитини ОСОБА_9 ,

2010 року народження, саме з метою перешкоджання виконанню рішення суду.

При повторному зверненні державного виконавця щодо надання дозволу на примусовий продаж вищевказаного житлового будинку, рішенням від 02 листопада 2023 року № 2831 надана повторна відмова у примусовій реалізації житлового будинку.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Вінницький міський суд Вінницької області ухвалою від 11 січня 2024 року під головуванням судді Романюк Л. Ф. у задоволенні подання відмовив.

Ухвала суду мотивована тим, що чинним законодавством закріплене виключно лише за органами опіки та піклування право на надання дозволів на вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, яким володіють чи користуються діти, а ухвала суду не може замінювати такий дозвіл органу опіки та піклування.

Вінницький апеляційний суд постановою від 28 лютого 2024 року апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Форінт» задовольнив.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 11 січня 2024 року скасував.

Подання Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про надання дозволу на реалізацію нерухомого майна боржника задовольнив.

Надав дозвіл на реалізацію нерухомого майна, належного на праві власності

ОСОБА_1 , а саме: житлового будинку, загальною площею 226,8 (кв. м) у якому зареєстрована неповнолітня особа - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку, кадастровий номер :03:053:0036, яка розташована за адресою:

АДРЕСА_1 .

Ухвалюючи оскаржену постанову апеляційний суд вказував, що 27 жовтня 2016 року ОСОБА_1 зареєструвала у будинку свого малолітнього сина ОСОБА_2 , що вказує на те, що боржник діяла всупереч умов укладеного договору іпотеки та недобросовісно, чим ускладнила виконання рішення суду, яке набрало законної сили.

Апеляційний суд вважав, що реєстрація у спірному житловому будинку малолітньої дитини, під час проведення виконавчих дій свідчить про порушення ОСОБА_1 вимог частини п`ятої статті 19 Закону України «Про виконавче провадження».

Крім того, апеляційний суд звертав увагу, що необхідності у повторному зверненні державного виконавця про надання дозволу на примусовий продаж спірного нерухомого майна не було, оскільки Вінницький апеляційний суд постановою

від 29 серпня 2023 року у справі № 127/24914/22 визнав протиправним та скасував рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 24 лютого 2022 року № 519 про відмову у надані дозволу на примусову реалізацію житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та належить боржнику.

Апеляційний суд вказував, що реєстрацію місця проживання дитини у житловому будинку здійснена після укладення іпотечного договору та без згоди іпотекодержателя і після ухвалення судом рішення про стягнення заборгованості, що вказує на недобросовісність дій ОСОБА_1 , реєстрацію місця проживання дитини ОСОБА_9 , 2010 року народження, саме з метою перешкоджання виконанню рішення суду.

Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги

У серпні 2024 року представник ОСОБА_1 адвокат Желтухін Є. О. звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Вінницького апеляційного суду від 28 лютого 2024 року в якій просив оскаржене судове рішення скасувати, а ухвалу місцевого суду залишити в силі.

Наведені в касаційній скарзі доводи містили підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження.

Представник заявника зазначає, що суд апеляційної інстанції допустив порушення норм процесуального права, яке виявилось у тому, що ОСОБА_1 не була повідомлена про час та місце розгляду справи судом апеляційної інстанції, а тому була позбавлена можливості доводити свою позицію.

Вказує, що висновки апеляційного суду про те, що реєстрація малолітнього сина боржника у спірному будинку відбулася без згоди іпотекодержателя помилкові, адже ОСОБА_2 народився через чотири роки після укладення іпотечного договору, а його реєстрація у віці шести років була проведена за місцем реєстрації одного із батьків, отже дитина не може бути позбавлена житла, про що правильно вказував суд першої інстанції.

Протягом розгляду справи в суді касаційної інстанції представник заявниці

ОСОБА_1 адвокат Желтухін Є. О. неодноразово подавав до суду касаційної інстанції додаткові пояснення, щодо яких Верховний Суд звертає увагу на таке.

Відповідно до частини першої статті 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. За змістом статей 392 - 395 ЦПК України заявами по суті справи в суді касаційної інстанції є саме касаційна скарга та відзив на касаційну скаргу.

У цій справі суд касаційної інстанції не вважав за необхідне та не надавав учасникам справи дозволу на подання додаткових пояснень щодо окремих питань, які б виникли при розгляді справи в суді касаційної інстанції, у зв`язку із чим Верховний Суд не вбачає підстав для надання детальної відповіді на інші аргументи учасників справи по суті спору, які не наведені в касаційній скарзі та відзиві на неї (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц (провадження № 14-184цс20)).

Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У поданому у листопаді 2024 року до Верховного Суду відзиві на касаційну скаргу представниця ТОВ «ФК «Форінт» адвокатка Думітращук В. А. у задоволенні касаційної скарги просила відмовити, посилаючись на необґрунтованість її арґументів.

Вказує, що суд апеляційної інстанції дослідив усі зібрані у справі докази, надав їм оцінку у тому числі і через призму добросовісності поведінки боржника ОСОБА_1 , яка зловживала своїми правами, що виявилось у реєстрації малолітньої дитини у майні, яке перебувало під обтяженням іпотекою.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 09 вересня 2024 року відкрив касаційне провадження у цій справі. Витребував справу з місцевого суду.

27 вересня 2024 року справа № 127/2-22/2011 надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Складовою частиною визначеного статтею 6 Конвенції права на справедливий суд є принцип рівності сторін, який передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу і докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента.

У рішеннях від 27 червня 2017 року у справі «Лазаренко та інші проти України» і

від 03 жовтня 2017 року у справі «Віктор Назаренко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що національне законодавство містить спеціальні норми щодо забезпечення інформування сторін про ключові процесуальні дії і дотримання, таким чином, принципу рівності сторін, та зберігання відповідної інформації. Відповідні норми вимагають, щоб у випадку надсилання судових документів поштою вони надсилались рекомендованою кореспонденцією. Більше того, особа, яка вручає документ, має повернути до суду розписку про одержання, а національне законодавство чітко вимагає, щоб таку розписку було долучено до матеріалів справи.

Розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи (стаття 211 ЦПК України).

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (частина перша статті 223 ЦПК України).

Про відкладення розгляду справи постановляється ухвала(частина шоста

статті 223 ЦПК України).

Відповідно до частини шостої статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Згідно частини третьої статті 368 ЦПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи(стаття 372 ЦПК України).

З матеріалів справи відомо, що Вінницький апеляційний суд ухвалою від 07 лютого

2024 року відкрив провадження за апеляційною скаргою ТОВ «ФК «Форінт» на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 11 січня

2024 року (а. с. 1, том 4).

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 21 лютого 2024 року закінчені дії з підготовки до розгляду апеляційної скарги ТОВ «ФК «Форінт» на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 11 січня 2024 року.

Апеляційний суд призначив справу до розгляду на 11 год. 20 хв. 28 лютого 2024 року в приміщенні Вінницького апеляційного суду у відкритому судовому засіданні та ухвалив повідомити про це учасників справи (а. с. 13, том 4).

До матеріалів справи долучена повістка-повідомлення від 21 лютого 2024 року про виклик у судове засідання, призначене на 11 год. 20 хв. 28 лютого 2024 року, адресована ОСОБА_1 (а. с. 14 (зворотня сторона), том 4).

На адресу Вінницького апеляційного суду повернувся конверт, адресований ОСОБА_1 з відміткою про причину невручення - «за закінченням терміну зберігання».

Протокол судового засідання від 28 лютого 2024 року містить запис про те, що суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності осіб, які з`явилися та про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі

№ 752/11896/17 (провадження № 14-507цс18) викладений висновок, що приписи ЦПК України як на момент ухвалення заочного рішення, так і на момент розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи. Окрім того, за змістом висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21) міститься правовий висновок про те, що обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання є реалізацією однієї із основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу. Невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 не була належним чином повідомлена про розгляд апеляційним судом скарги на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 11 січня 2024 року, адже доказів такого повідомлення матеріали справи не містять.

Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції помилково розглянув цю справу за відсутності ОСОБА_1 , яка не була повідомлена належним чином про дату, час і місце судового засідання, що відповідно до пункту 5 частини першої, частини четвертої статті 411 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування рішення суду.

Таким чином колегія суддів вважає частково прийнятними аргументи касаційної скарги та доходить висновку, що постанова суду апеляційної інстанції прийнята без додержання норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню.

Висновки суду за результатами розгляду касаційної скарги

Суд касаційної інстанції скасовує судове рішення за наявності підстав, які тягнуть за собою обов`язкове скасування судового рішення (частина четверта статті 401 ЦПК України).

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку про те, що постанова суду апеляційної інстанції прийнята без додержання норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 411, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Вінницького апеляційного суду від 28 лютого 2024 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров