КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/3480/2026 Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2026 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Верланов С.М., Невідома Т.О.,

секретар Цуран С.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційні скаргиОСОБА_1 , яка подана адвокатом Батюсь Тетяною Василівною, та Товариства з обмеженою відповідальністю «РАВ» на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 24 вересня 2025 року по цивільній справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа: ОСОБА_1 про забезпечення позову,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2025 року до Дніпровського районного суду м. Києва надійшла заява ОСОБА_2 , за участю заінтересованої особи ОСОБА_1 , про забезпечення позову.

Заява обґрунтована тим, що позивач звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва із позовом до відповідача ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Предметом позову є кошти в сумі 480 000 доларів США, що відповідно до курсу Національного банку України станом на 16 вересня 2025 року у гривневому еквіваленті дорівнює 19 791 216,00 грн.

Заявник вказував, що він був визнаний потерпілим у кримінальному провадженні, порушеному щодо ОСОБА_1 , внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000195 від 01.04.2013 року за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 15.09.2025 року про закриття кримінального провадження ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності. Цивільний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди залишено без розгляду.

Зазначав, що у травні 2010 року громадянин ОСОБА_3 познайомив ОСОБА_2 з громадянином ОСОБА_1 та рекомендував його як підприємця, який є засновником ТОВ «РАВ», яке займається вирощуванням курей та реалізацією курячих яєць на території України, після чого у ОСОБА_1 виник умисел на заволодіння коштами останніх.

Під час ведення переговорів ОСОБА_1 повідомив, що ТОВ «РАВ» є власником птахокомплексу площею понад 6000 кв. м, розташованого у АДРЕСА_1 , який займається виробничою діяльністю, тобто виробляє та реалізує куряче яйце.

Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на заволодіння коштами, ОСОБА_1 запропонував громадянину ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на партнерських засадах виступити учасниками підприємства, придбавши частки статутного капіталу останнього, та запевнив, що за його безпосереднього керівництва виробничими процесами та комерційними питаннями підприємства та участі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у даному бізнес проекті прибутки їм гарантовані у найкоротший термін.

Умовами входження до ТОВ «РАВ» ОСОБА_1 назвав сплату грошей у сумі 480 тис. Доларів США готівкою. Вказані кошти ОСОБА_2 мав сплатити ОСОБА_1 за продаж частки у статутному капіталі підприємства у розмірі 2,13 % з одночасним збільшенням ставки до 25%.

За декілька днів до підписання договорів купівлі-продажу часток у статутному капіталі ТОВ «РАВ» громадянин ОСОБА_2 у присутності ОСОБА_3 в особистому автомобілі, припаркованому на паркувальному майданчику на Контрактовій площі, що у м. Києві, впевнений, що діяльність ТОВ «РАВ», як того обіцяв ОСОБА_1 , принесе очікувані та обговорені прибутки, передав ОСОБА_1 гроші у сумі 480 тисяч доларів США готівкою.

Дані кошти ОСОБА_1 за домовленістю мав покласти від імені ОСОБА_2 на поточний рахунок ТОВ «РАВ», як внесок до статутного капіталу.

Сторонами підписано відповідні договори купівлі-продажу часток у статутному капіталі ТОВ «РАВ» 19.05.10, згідно з якими громадянин ОСОБА_1 продав ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 2,13% часток статутного капіталу кожному.

Безпосередньо під час підписання договорів купівлі-продажу ОСОБА_1 з метою схилення до підписання цивільно-правового правочину ОСОБА_2 повідомив завідомо неправдиві дані, зазначивши, що він має повноваження відчужувати корпоративні права ТОВ «РАВ» та не перебуває в шлюбних відносинах. На підтвердження своїх слів пред`явив паспорт громадянина України на власне ім`я НОМЕР_1 , виданий 03.03.2006 Печерським РУ ТУ МВС України в м. Києві, у якому відсутня відмітка про реєстрацію шлюбу, створюючи умови для визнання даного договору у подальшому недійсним.

При цьому, ОСОБА_1 достовірно знав, що на момент укладення договору купівлі- продажу частки перебуває у шлюбі із громадянкою ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованому від 28.01.2005 відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції м. Києва (свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_2 ), що накладає юридичні обмеження на одноособове розпорядження спільним майном подружжя та корпоративними правами відповідно до ст. 65 Сімейного кодексу України.

Таким чином, ОСОБА_1 , ввівши в оману громадянина ОСОБА_2 , досяг укладення договору купівлі-продажу частки ТОВ «РАВ» та підписання протоколу загальних зборів учасників ТОВ «РАВ», згідно якого ОСОБА_2 та ОСОБА_3 стали учасниками підприємства з частками у статутному капіталі по 25%.

У вересні 2011 року громадянин ОСОБА_2 придбав у громадянина ОСОБА_3 частку статутного капіталу ТОВ «РАВ» у розмірі 25% та став рівноправним учасником ТОВ «РАВ», маючи 50% статутного капіталу на рівні з ОСОБА_1 .

Після детального ознайомлення із документацією щодо господарської діяльності ТОВ «РАВ» ОСОБА_2 усвідомив, що підприємство будь-якої господарської діяльності не проводить, оскільки птахокомплекс та належна ТОВ «РАВ» техніка передана в оренду підприємству об`єднання громадян «Журавушка» української спілки інвалідів «Спілка онкоінвалідів».

При цьому, сума оренди за весь птахо комплекс становить лише 27 000 гривень на місяць. Все виробництво та реалізацію курячих яєць здійснює підприємство «Журавушка», керівником якого є громадянин ОСОБА_5 згідно договору від 2009 року.

Крім того, отримані від ОСОБА_2 кошти у сумі 480 000 доларів США, які згідно досягнутої між ними домовленості ОСОБА_1 , мав внести до статутного капіталу ТОВ «РАВ», останній не вніс, привласнив їх та розпорядився ними на власний розсуд.

В результаті своїх протиправних дій ОСОБА_1 шахрайським шляхом заволодів коштами ОСОБА_2 в сумі 480 тисяч доларів США, що у гривневому еквіваленті відповідно до курсу Національного банку України станом на 16.09.2025 року становить 19 791 216,00 грн. Таким чином, ОСОБА_1 своїми протиправними діями спричинив позивачу майнову шкоду, розмір якої станом на 16.09.2025 року становить 19 791 216,00 грн., які повинні бути стягнуті з відповідача на користь позивача.

Враховуючи, що ОСОБА_1 заволодів майном, належним позивачу у шахрайський спосіб (вчинив шахрайські дії в особливо великих розмірах), він може вчинити з належним йому майном у ТОВ «РАВ» будь-які дії, які позбавлять можливості задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 у випадку їх задоволення судом. Сума спричиненої шкоди, сума заявленого позову зумовлюють до необхідності накладення арешту на майнові корпоративні права ОСОБА_1 . ОСОБА_1 у ТОВ «РАВ», а саме: на вклад ОСОБА_1 у статутний капітал товариства. А також, враховуючи, що відповідач є єдиним учасником товариства та по суті його єдиним власником, та ту обставину, що кошти товариства можуть бути виведені відповідачем із підприємства, а сума вкладу ОСОБА_1 явно недостатня для відшкодування спричиненої шахрайськими діями шкоди позивачу, необхідно накласти арешт на вище зазначене майно ТОВ «РАВ».

Посилаючись на викладене, просив суд вжити заходи забезпечення позову шляхом:

накладення арешту на 100% у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «РАВ» (), яке зареєстроване Печерською районною у м. Києві державною адміністрацією та знаходиться за адресою: Україна, 01010, місто Київ, вул. Острозьких Князів, будинок 24. квартира 21, що належать ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .;

накладення арешту на майно Товариства з обмеженою відповідальністю «РАВ» (), що розташоване за адресою: Рівненська область, Сарненський район, с. Немовичі, вул. Михнівка, будинок 50, а саме: склад яйця, склад тари, цех по виготовленню розсипних кормів, пташник №7, земельна ділянка, кадастровий номер :11:001:0001, площа (та) 7,1582; госпблок,, генераторна, трансформаторна підстанція, пожежне депо, адміністративна будівля,, пташник, пташник напільний, пташник для водоплаваючих, склад, виробничий будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами, зерносховище, нежитлове приміщення виробничий будинок та будівлю пташника, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 ;

заборони товариству з обмеженою відповідальністю «РАВ» розпоряджатися вищевказаним майном.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 24 вересня 2025 року заяву про забезпечення позову задоволено частково.

Накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно відповідача ОСОБА_1 в межах суми позовних вимог, які становлять 480 000 доларів США, що відповідно до курсу Національного банку України станом на 16 вересня 2025 року у гривневому еквіваленті дорівнює 19 791 216,00 грн (курс долара США станом на 16.09.2025 становить 41,2317 за 1 гривню).

Накладено арешт на нерухоме майно відповідача ТОВ «РАВ» ідентифікаційний код 35534074, де ОСОБА_1 є кінцевим бенефіціаром даної юридичної особи.

Заборонено вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження належної відповідачу ОСОБА_1 частки внеску в статутному капіталі ТОВ «РАВ».

Не погоджуючись з ухвалою суду, відповідач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Батюсь Т.В., подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 24 вересня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви відмовити.

В апеляційній скарзі зазначає, що, задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд допустив низку порушень, а саме:

Вийшов за межі вимог заяви;

Не перевірив заяву на відповідність вимогам ст. 151 ЦПК України;

Не перевірив повноваження представника заявника;

Не перевірив чи дійсно між сторонами виник спір і чим це підтверджується;

Не перевірив на чиї права впливає дана ухвала, оскільки ТОВ «РАВ» не є відповідачем, а вжиття заходів забезпечення позову фактично перешкоджає господарській діяльності підприємства;

Не врахував співмірність позовних вимог із вжитими заходами забезпечення позову;

Суд першої інстанції не навів обґрунтування існування реальної загрози невиконання або утруднення виконання рішення суду в разі задоволення позову;

Судом не обґрунтовано невжиття заходів зустрічного забезпечення.

ТОВ «РАВ» також подало апеляційну скаргу на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 24 вересня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви відмовити.

В обґрунтування скарги вказує, що суд наклав арешту на майно особи, яке не є відповідачем у справі.

Зазначає, що суд також не врахував співмірність позовних вимог із вжитими заходами забезпечення позову та не врахував правові позиції Верховного Суду щодо подібних правовідносин.

У відзивах на апеляційні скарги представниця позивача адвокат Аполлонова М.В. зазначає, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою. Апеляційні скарги вважає безпідставними, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 24 вересня 2025 року - без змін.

В судовому засіданні в апеляційному суді взяла участь представниця відповідачів адвокат Батюсь Т.В., яка підтримала апеляційні скарги, просила задовольнити їх з викладених підстав.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як передбачено ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з вимогами вимог частин 1, 2 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується:1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Відповідно до ст. 129-1 КонституціїУкраїни, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Як роз`яснено в постанові №9 Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Вказане свідчить, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

При цьому сторона, яка звертається з заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 149 ЦПК України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Постановляючи ухвалу про забезпечення позову, суд першої інстанції мотивував її тим, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду, а застосовані судом заходи є необхідними та співмірними із заявленими позовними вимогами.

Разом з цим, стороною позивача не надано суду належних підтверджуючих відомостей на обґрунтування доцільності вжиття заходів забезпечення позову в частині накладення арешту на 100% у статутному капіталі ТОВ «РАВ».

Колегія суддів не погоджується із такими висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 3 вказаної норми учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Як видно із матеріалів справи, у своїй заяві про забезпечення позову заявник просив суд накласти арешт на 100% у статутному капіталі ТОВ «РАВ», що належать ОСОБА_1 , накласти арешт на майно ТОВ «РАВ» та заборонити ТОВ «РАВ» розпоряджатися цим вказаним майном.

Інших вимог заява про забезпечення позові не містить.

Однак, ухвалою про забезпечення позову суд наклав арешт на все рухоме та нерухоме майно відповідача ОСОБА_1 в межах суми позовних вимог, які становлять 480 000 доларів США, наклав арешт на нерухоме майно ТОВ «РАВ» та заборонив вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження належної відповідачу ОСОБА_1 частки внеску в статутному капіталі ТОВ «РАВ».

Тобто, суд вийшов за межі вимог заяви та застосував заходи забезпечення позову про які не просив заявник.

Колегія суддів також зауважує, що ТОВ «РАВ», на майно якого накладено арешт оскаржуваною ухвалою суду, не є стороною у даній справі та узагалі не вказане позивачем у позовній заяві як учасник судового провадження.

При цьому, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив позивачу у задоволенні заяви в частині накладення арешту на 100% у статутному капіталі ТОВ «РАВ».

Так, обґрунтовуючи вмиоги позовної заяви, ОСОБА_2 зазначав, що в результаті протиправних дій ОСОБА_1 шахрайським шляхом заволодів коштами позивача в сумі 480 тисяч доларів США, чимспричинив позивачу майнову шкоду у вказаному розмірі. Тому ці кошти мають бути стягнені з відповідача.

Відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 є засновником та кінцевим бенефіціарним власником юридичної особи Товариства з обмеженою відповідальністю «РАВ» (), яке зареєстроване Печерською районною у м. Києві державною адміністрацією та знаходиться за адресою: Україна, 01010, місто Київ, вул. Острозьких Князів, будинок 24. квартира 21.

У постанові Верховного Суду від 06.09.2019 у справі № 756/3322/19 зазначено, що накладення арешту на належну відповідачу частку корпоративних прав в якості забезпечення позову у цивільній справі про стягнення боргу за договором позики, за своїм змістом полягає виключно у обмеженні права особи розпорядитися цією часткою у статутному капіталі (провести її відчуження), проте не позбавляє відповідача права володіння і користування цією часткою, зокрема не перешкоджає використанню у господарській (підприємницькій) діяльності та виконанню зобов`язань з іншими особами чи контрагентами.

Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку щодо законності та обґрунтованості такого виду забезпечення позову про стягнення боргу за договором позики, як накладення арешту на належну відповідачу частку корпоративних прав (статутного капіталу) в товаристві з обмеженою відповідальністю.

З огляду на те, що задля ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду, відповідач ОСОБА_1 може умисно відчужити частку в статутному капіталі третім особам, а нові власники також зможуть вільно розпоряджатися своїм майном та вчинити нові правочини щодо частки в статутному капіталі ТОВ «РАВ», колегія суддів вважає, що невжиття зазначених заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду. За таких обставин, накладеня арешту на 100% в статутному капіталі юридичної особи, є необхідним заходом забезпечення позову, який гарантуватиме ефективний захист і поновлення прав та інтересів позивача в разі задоволення позову, не становитиме надмірний та непропорційний тягар для відповідача та вказаної вище юридичної особи і є співмірним із заявленими позивачем вимогами.

При цьому, при накладенні арешту на належну відповідачу частку в статутному капіталі, колегія суддів враховує, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення.

Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача. Саме по собі накладення арешту на частки у статутних капіталах суб`єктів господарюванням без наміру власників його відчужити та заборона їх відчуження жодним чином не впливає на правовий статус цих прав і на права та законні інтереси власника частки у статутному капіталі товариства.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.4 постанови №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

Згідно ст.41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Судовий захист повинен бути ефективним, що вимагає ст.13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

З метою забезпечення збалансованості інтересів сторін, суд вірно вважав, що є підстави для забезпечення позову і обраний вид забезпечення буде співмірним із заявленими позовними вимогами та достатнім для забезпечення виконання майбутнього рішення суду.

Відповідно до ч.1 ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Як роз`яснив Європейський суд з прав людини в пілотному рішенні «Іванов проти України», право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалось невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі «Горнсбі проти Греції»). Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (рішення у справі «Іммобільяре Саффі проти Італії»). Необґрунтована затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення становить порушення Конвенції (рішення у справі «Бурдов проти Росії»).

Накладення арешту на частку у статутному капіталі не порушує права відповідачів. При цьому слід зазначити, що таке втручання є не тільки виправданим, але й необхідним, оскільки воно спрямовано на забезпечення виконання рішення суду. Такий вид забезпечення щодо майна відповідає ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та не порушує ч.1 ст.1 Першого протоколу до цієї Конвенції.

Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційні скарги відповідачів підлягають частковому задоволенню, а ухвала суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на 100% у статутному капіталі ТОВ «РАВ».

Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скаргиОСОБА_1 , яка подана адвокатом Батюсь Тетяною Василівною, та Товариства з обмеженою відповідальністю «РАВ» заовольнити частково.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 24 вересня 2025 року скасувати, ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення заяви про забезпечення позову.

Накластиарешт на 100% у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «РАВ» (), яке зареєстроване Печерською районною у м. Києві державною адміністрацією та знаходиться за адресою: Україна, 01010, місто Київ, вул. Острозьких Князів, будинок 24. квартира 21, що належать ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст складено 20 лютого 2026 року.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді С.М. Верланов

Т.О. Невідома