КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/1721/2026
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2026 року місто Київ

справа № 369/508/24

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Таргоній Д.О., Голуб С.А.

за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргамипозивача ОСОБА_1 , відповідача Київської міської прокуратури, відповідача Головного управління Національної поліції у м. Києві на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 травня 2025року, ухвалене під головуванням судді Фінагеєвої І.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до держави України в особі Державної казначейської служби України, Київської міської прокуратури, Головного управління Національної поліції у м. Києві про відшкодування моральної та майнової шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позов, в якому просив:

стягнути з Державного бюджету України шляхом безумовного списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку у якості відшкодування завданої моральної шкоди у розмірі 250 мінімальних заробітних плат, що складає суму 2000000 грн;

стягнути Державного бюджету України шляхом безумовного списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку у якості відшкодування завданої матеріальної шкоди у розмірі 288720 грн. та 78747 грн., які сплачені за надання юридичних послуг та лікування відповідно.

В обґрунтування вимог посилався на те, що 29 липня 2016 року щодо нього внесено дані до ЄРДР за номером 0000124 за ознаками кримінальних правопорушень, визначених частиною четвертою статті 358 КК України та частиною п`ятою стаття 191 КК України.

19 липня 2017 року йому оголошено підозру.

Вказував, що 17 листопада 2017 року складено обвинувальний акт та направлено до суду.

Вироком від 18 листопада 2020 року Святошинський районний суд міста Києва визнав ОСОБА_1 невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, визначених частиною четвертою статті 358 КК України та частиною п`ятою стаття 191 КК України і виправдав у зв`язку з недоведеністю наявності у його дія складу кримінального правопорушення.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 07 листопада 2022 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 20 червня 2023 року, вирок Святошинського районного суду міста Києва від 18 листопада 2020 року залишено без змін.

Позивач вважає, що перебував під слідством 5 років та 11 місяців незаконно, вину у скоєному не визнавав протягом всього строку, що є підставою для стягнення моральної шкоди.

Зазначав, що вищевказані події суттєво вплинули на його стан здоров`я, внаслідок чого він значно погіршився, та завдали йому суттєвих моральних страждань, що позивач вважає підставою для стягнення моральної шкоди у розмірі більшому, ніж мінімальний поріг, встановлений законом.

Вказував, що незаконними діями органів слідства йому завдана матеріальна шкода у вигляді вартості юридичних послуг, які він оплачував протягом строку перебування під слідством.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 травня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з держави Україна на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану рішеннями, діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність у розмірі 504000 грн.

Стягнуто з держави Україна на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 246000 грн.

Відмовлено у задоволенні іншої частини позовних вимог.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, просив рішення скасувати та ухвалити нове, який задовольнити його позов у повному обсязі.

В обґрунтування вимог посилався на те, що рішення суду першої інстанції є необгрунтованим, зокрема, в частині помилкового визначення термінів незаконного перебування його під слідством - 63 місяці замість 71.

Вказував, що суд першої інстанції допустив порушення ст.23 ЦК України, ст.263 ЦПК України та порушення ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки під час розгляду справи судом не було повно та всебічно з`ясовано обставини справи, було проігноровано факти, що безумовно впливають на ступінь його моральних (психологічних) страждань та застосовано суто формальний підхід для розгляду справи з порушенням засад справедливості.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач Київська міськапрокуратура подав апеляційну скаргу, в якійпосилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, просив рішення в частині стягнення матеріальної шкоди у розмірі 246 000 грн. скасувати та постановити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 в частині стягнення матеріальної шкоди залишити без задоволення.

В обґрунтування вимог посилався на те, що приймаючи рішення в частині відшкодування майнової шкоди суд першої інстанції взяв до уваги виписки з банківського рахунку та журналу проводок Підприємства «Роман «МЛУІІ «Софія»за період з 1 січня 2018 року до 22 листопада 2023 року сума коштів, перерахованих у безготівковій формі АБ «Сергія Халепи» та уклали акт виконаних робіт до договору №08/18-2.

Вважає, що матеріали справи не містять доказів фактичного вчинення дій, надання послуг, детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги саме у цьому конкретному кримінальному провадженні №0000124 від 29липня 2016року.

Вказував, що врахувавши незначну складність справи та сталість судової практики з відповідного питання, сума правничої допомоги є суттєво завищеною, розмір витрат на оплату послуг адвоката, заявлений позивачем у сумі 246000 грн.є неспівмірним із складністю справи, обсягом наданих адвокатом послуг, тому підлягає значному зменшенню.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач Головного управління Національної поліції у м. Києві подав апеляційну скаргу, в якійпосилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив закрити провадження в частині стягнення з Держави Україна матеріальної шкоди у розмірі 246 000 грн.

В обґрунтування вимог посилався на те, що визначення розміру компенсації за надану юридичну допомогу позивачу у кримінальному провадженні №0000124 є неможливим Києво-СвятошинськимрайоннимсудомКиївської області через те, що матеріали цього провадження з доказами, які підтверджують розмір понесених витрат на правову допомогу, знаходяться у Святошинському районному суді міста Києва.

Вказував, що враховуючи норми спеціального Закону, яким установлено можливість повернення сплачених позивачем сум за надану юридичну допомогу виключно судом, що розглядав справу у першій інстанції, тобто Святошинським районним судом міста Києва, і практику ЄСПЛ, є підстави стверджувати, що цю вимогу розглянуто неповноважним складом суду.

25 серпня 2025 року позивач подав відзиви на апеляційні скарги відповідачів, в яких просив відмовити у задоволенні апеляційних скарг Київської міської прокуратури та Головного управління Національної поліції у м. Києві.

22 грудня 2025 року від відповідача Головного управління Національної поліції у м. Києві надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача, в якій останній просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, посилаючись на її необгрунтованість.

26 січня 2026 року від відповідача Київської міської прокуратури надійшли пояснення у справі.

У судовому засіданні апеляційного суду позивач та його представник доводи своєї апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити, проти доводів апеляційних скарг відповідача Київської міської прокуратури та відповідача Головного управління Національної поліції у м. Києві заперечувати та просили відмовити у їх задоволенні.

Представник відповідача Головного управління Національної поліції у м. Києві в судовому засіданні апеляційного суду доводи своєї апеляційної скарги та апеляційної скарги відповідача Київської міської прокуратури підтримала, просила їх задовольнити, проти доводів апеляційної скарги позивача заперечувала.

Представник відповідача Київської міської прокуратури в судовому засіданні апеляційного суду доводи своєї апеляційної скарги та апеляційної скарги відповідача Головного управління Національної поліції у м. Києві підтримала, просила їх задовольнити, проти доводів апеляційної скарги позивача заперечувала.

Представник Державної казначейської служби України в судовому засіданні апеляційного суду доводи апеляційних скарг відповідача Головного управління Національної поліції у м. Києві та відповідача Київської міської прокуратури підтримав, просив їх задовольнити, проти доводів апеляційної скарги позивача заперечував.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного висновку.

За змістом ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, 19 липня 2017 року слідчий СВ Оболонського управління поліції ГУ НП у місті Києві Забродський Р.М. склав повідомлення про підозру ОСОБА_1 про те, що він підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною четвертою статті 358 КК України та частиною п`ятою статті 191 КК України.

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 28 липня 2017 року обрано ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

17 листопада 2017 року складено обвинувальний акт у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_1 , внесеному до ЄРДР за №0000124 від 29 липня 2017 року за частиною четвертою статті 358 КК України та частиною п`ятою статті 191 КК України.

Вироком Святошинського районного суду міста Києва від 18 листопада 2020 року ОСОБА_1 визнано невинним у пред`явленому обвинуваченні за частиною п`ятою статті 191 КК України та частиною четвертою статті 358 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю, що в його діянні є склад кримінального правопорушення.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 07 листопада 2022 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 20 червня 2023 року, вирок Святошинського районного суду міста Києва залишено без змін.

При перевірці висновків суду першої інстанції в частині наявності підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу у розмірі 504000 грн., у контексті доводів апеляційної скарги позивача, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частина четверта статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплює, що на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав (далі - ЄСПЛ) людини як джерело права.

Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Практика ЄСПЛ свідчить про те, що на базі положень статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод створено самостійне право потерпілого від арешту або затримання на відшкодування шкоди.

Відповідно до частини п`ятої статті 9, частини шостої статті 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, статті 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, частини п`ятої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплюють статті 56, 62 Конституції України, Закон України від 01 грудня 1994 року №266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон №266/94) та статті 1167, 1176 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно із вимогами статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Частина перша та друга статті 1176 ЦК України передбачає, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» №266/94 підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 Закону №266/94 право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до пункту 5 статті 3 вказаного Закону у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Згідно зі статтею 13 Закону №266/94 питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний.

Законом України «Про Державний бюджет на 2025 рік» встановлено на 01 січня 2025 року мінімальну заробітну плату у розмірі 8000 грн.

Відповідно до частини третьої статті 13 Закону №266/94 відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи (постанова Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі №6-2203цс15).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц, провадження № 14-298цс18, зроблено висновок про те, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи.

Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У постанові від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц (провадження №14-298цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження.

Матеріалами справи підтверджується факт незаконного перебування позивача під слідством. Отже, такі обставини є підставою для відшкодування моральної шкоди, розмір якої відповідно до закону неможливо зменшити.

Суд першої інстанції вірно встановив, що моментом початку періоду незаконного перебування позивача під слідством є час винесення слідчим повідомлення про підозру, тобто липень 2017 року. Закінчення періоду незаконного перебування під слідством співпадає з моментом набрання законної сили виправдувальним вироком - 07 листопада 2020 року.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач незаконно перебував під слідством з липня 2017 року до листопада 2022 року, тобто всього 63 місяці.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції помилково визначив термін незаконного перебування його під слідством - 63 місяці замість 71, колегія суддів відхиляє, оскільки оскарження виправдувального вироку прокурором у касаційному порядку не зупиняє набрання ним законної сили в частині виправдання обвинуваченого.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі №520/14448/18 якщо апеляційний суд лишив виправдувальний вирок без змін, з дати набрання законної сили вироком людина реабілітована та позбавлена обмежень у правах, а кримінальне переслідування завершене.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції правильно врахував зазначений строк перебування позивача під слідством, мінімальний місячний розмір заробітної плати на момент розгляду справи відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», і вірно обрахував гарантований мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 504 000 грн.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд першої інстанції застосував суто формальний підхід до визначення розміру моральної шкоди, проігнорувавши вимоги статті 23 ЦК України щодо врахування характеру правопорушення, глибини душевних страждань, віку позивача (73 роки на початку переслідування), його бездоганної репутації, колегія суддів відхиляє, оскільки межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування, що узгоджується із нормами статті 13 Закону №266/94.

Колегія суддів вважає, що визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди є достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи, а заявлений позивачем у позові розмір моральної шкоди може призвести до його безпідставного збагачення.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для відшкодування позивачу 78747 грн. витрат на лікування, оскільки останнім не надано доказів на підтвердження причинно-наслідкового зв`язку між хворобами та перебування ним під слідством та судом.

Щодо стягнення майнової шкоди, яка полягає у сплаті коштів за надання правничої допомоги у кримінальному провадженні, колегія суддів виходить з наступного.

За змістом пункту 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у передбачених цим законом випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги.

Отже, встановивши факт понесення витрат у зв`язку із поданням юридичної допомоги, суд стягує витрати саме за час перебування під слідством і судом.

Такі правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року в справі №333/7311/16-ц, від 08 листопада 2023 року в справі № 539/2673/21, від 06 грудня 2023 року в справі № 370/463/21, від 19 лютого 2024 року в справі № 932/3602/22, від 28 лютого 2024 року в справі № 553/32/22, від 13 березня 2024 року в справі № 709/377/21, від 27 червня 2024 року в справі №759/45552/21, від 17 липня 2024 року у справі №761/7894/21, від 23 квітня 2025 року у справі № 641/2576/21.

Як вбачається з матеріалів справи представник позивача надавав правову допомогу позивачу та приймав участь під час розгляду касаційної скарги у Верховному Суді.

Визначені наведеним вище Законом суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги під час досудового розслідування та судового розгляду кримінальної справи, не є тотожними витратам на правничу допомогу, передбаченим статтею 137 ЦПК України, тому, у зазначеному випадку застосуванню підлягає спеціальна норма закону.

У постанові Верховного Суду від 13 вересня 2023 року у справі № 501/85/22 (провадження № 61-6796св23) зазначено, що витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованими.

Згідно з частинами першою, третьою, п`ятою статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України.

Положеннями КПК України визначено, що юридична допомога в кримінальному провадженні (кримінальній справі) включає дії адвоката як на стадії досудового розслідування, так і судового провадження.

До правової допомоги належать консультації, роз`яснення з правових питань, складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво в судах.

Згідно з частиною 3 статті 12, частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, 22 серпня 2018 року між ОСОБА_1 та АБ «Сергія Халепи» укладено договір про надання правової допомоги №08/18-2, за умовами якого адвокатське бюро представляло інтереси ОСОБА_1 в органах дізнання, досудового розслідування, у кримінальних, цивільних, адміністративних, господарських справах та справах про адміністративні правопорушення, надавало правничу допомогу в усіх судових інстанціях, зокрема, в кримінальному провадженні №000124.

Відповідно до додатку №1 до договору №08/18-2 від 22 серпня 2018 року АБ «Сергія Халепи» та ОСОБА_1 встановили оплату послуги з надання правової допомоги у розмірі 6000 грн. щомісячно до моменту прийняття остаточного судового рішення в касаційній інстанції в кримінальному провадженні №0000124.

24 серпня 2018 року між Підприємство «Роман МЛУІІ «Софія» та ОСОБА_1 укладено договір поворотної фінансової допомоги №1, за змістом якого Підприємство «Роман МЛУІІ «Софія» передало, а ОСОБА_1 отримав в позику кошти на суму 300000 грн.

Відповідно до пункту 3.1 вказаного договору позикодавець зобов`язаний щомісячно перераховувати кошти у сумі 6000 грн. у безготівковій формі на поточний рахунок АБ «Сергія Халепи».

У справі, що переглядається, на підтвердження витрат на правову допомогу в кримінальному провадженні позивач надав копії: журналу проводок Підприємства «Роман «МЛУІІ «Софія» за період з 01 січня 2018 року по 22 листопада 2023 року, відповідно до якого сума коштів, перерахованих у безготівковій формі АБ «Сергія Халепи» становить 288720 грн.; платіжних доручень від 25 лютого 2019 року №187, від 22 березня 2019 року №284, від 23 квітня 2019 року №405, від 23 квітня 2019 року №405, від 27 травня 2019 року №528, від 26 червня 2019 року №676, від 25 липня 2019 року №764, від 27 серпня 2019 року №852, від 23 вересня 2019 року №956, від 22 жовтня 2019 року №1103, від 23 грудня 2019 року №1440, від 28 січня 2020 року №1560, від 25 лютого 2020 року №1705, від 25 березня 2020 року №1810, від 6 травня 2020 року №1881, від 27 травня 2020 року №1929, від 25 червня 2020 року №2022, від 27 липня 2020 року №2155, від 8 вересня 2020 року №2333, від 2 жовтня 2020 року №2497, від 23 жовтня 2020 року №2595, 18 листопада 2020 року №2732, від 24 грудня 2020 року №3019, від 27 січня 2021 року №3153, від 25 лютого 2021 року №3335, від 25 березня 2021 року №3478, від 27 квітня 2021 року №3689, від 31 травня 2021 року №3909, від 25 червня 2021 року №4073, від 29 липня 2021 року №4230, від 26 серпня 2021 року №4357, від 7 жовтня 2021 року №4618, від 28 жовтня 2021 року №4757, від 25 листопада 2021 року №4950, від 29 грудня 2021 року №5227, від 1 лютого 2022 року №5395, від 5 жовтня 2022 року №6080, від 28 березня 2023 року №6811, від 27 квітня 2023 року №6983, від 20 червня 2023 року №7301 про сплату Підприємством «Роман «МЛУІІ «Софія» 6000 грн. на користь АБ «Сергія Халепи» на підставі договору про надання правової допомоги від 22 серпня 2018 року №08/18-2; акту виконаних робіт до договору №08/18-2 від 02 січня 2024 року на суму 288720 грн., виписки з рахунку АБ «Сергія Халепи» у АТ «Райффайзен Банк».

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що журнал проводок Підприємства «Роман «МЛУІІ «Софія» за період з 01 січня 2018 року по 22 листопада 2023 року на суму 288 720 грн. та виписка з рахунку АБ «Сергія Халепи» не є належним доказом, оскільки суми, які в них зазначені підтверджуються і платіжними дорученнями наявними в матеріалах справи.

Крім того, виписка з рахунку АБ «Сергія Халепи» містить підпис директора департаменту операційного сервісу банку та відтиск печатки банку.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем доведено надання йому правової допомоги у кримінальному провадженні №0000124 на суму 288720 грн.

Виходячи із доведеності факту надання позивачу правничої допомоги адвокатом у кримінальному провадженні в якому його за вироком суду визнано невинуватим, із врахуванням характеру виконаної адвокатом роботи, принципів співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності, виходячи з конкретних обставин справи, її складності, колегія суддів вважає, що розмір визначених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу у сумі 288720 грн. не є завищеним та відповідає обсягу й складності виконаної адвокатом роботи.

При цьому витрати на правову допомогу можна розцінювати, як шкоду яка була заподіяна позивачеві й він був змушений захищати свої права.

Отже, доводи відповідачів Київської міської прокуратури та Головного управління Національної поліції у м. Києві щодо незгоди із заявленими позивачем витратами на правничу допомогу є суб`єктивним тлумаченням обставин справи та законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Наведеного суд першої інстанції не врахував, а відтак рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 травня 2025 року в частині стягнення з держави Україна на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди у розмірі 246000 грн. підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового про стягнення з держави Україна на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 288720 грн.

Посилання відповідача Головного управління Національної поліції у м. Києві в апеляційній скарзі на те, що визначення розміру компенсації за надану юридичну допомогу позивачу у кримінальному провадженні №0000124 є неможливим Києво-Святошинським районним судом Київської області через те, що матеріали цього провадження з доказами, які підтверджують розмір понесених витрат на правову допомогу, знаходяться у Святошинському районному суді міста Києва, а тому вважає, що вказану вимогу розглянуто неповноважним складом суду, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Розподіл процесуальних витрат у кримінальному процесі врегульований у главі 8 КПК України, в якій визначений обов`язок обвинуваченого щодо понесення витрат, пов`язаних з оплатою послуг захисника. Чинним на час виникнення спірних правовідносин кримінальним процесуальним законодавством установлено можливість стягнення з обвинуваченого на користь потерпілого процесуальних витрат, зокрема, в разі ухвалення обвинувального вироку. Відшкодування процесуальних витрат, зокрема, витрат на правничу допомогу, понесених обвинуваченим (підсудним) нормами КПК України не передбачено.

Висновок щодо можливості вирішення в порядку цивільного судочинства позовних вимог про відшкодування витрат на правову допомогу, понесених підсудним у кримінальному провадженні, викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 07 лютого 2022 року в справі №336/3604/20, від 24 квітня 2024 року в справі №711/1765/22, від 07 лютого 2024 в справі №278/2621/21, в яких зазначено, що підставою для відмови в задоволенні вимог про відшкодування витрат на правничу допомогу може бути лише відсутність документального підтвердження таких витрат та їх розрахунку.

Отже, посилання відповідача Головного управління Національної поліції у м. Києві на те, що розподіл судових витрат на правничу допомогу, яка була надана позивачу у кримінальному провадженні та під час судового розгляду кримінальної справи має здійснювати суд, яких ухвалив судове рішення у справі відповідно до норм КПК України, є необґрунтованими.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційних скарг відповідача Київської міської прокуратури та відповідача Головного управління Національної поліції у м. Києві та про часткове задоволення апеляційної скарги позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргувідповідача Київської міської прокуратури та апеляційну скаргу відповідача Головного управління Національної поліції у м. Києві - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 травня 2025 року в частині стягнення з держави Україна на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди у розмірі 246 000 грн. скасувати та ухвалити в цій частині нове.

Стягнути з держави Україна на користь ОСОБА_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 матеріальну шкоду у розмірі 288 720 грн.

В решті рішення залишити без змін

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 23 лютого 2026 року.

Головуючий:

Судді: