ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 203/3899/21

провадження № 61-2245св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «АУРУМ»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Сустав Наталією Валеріївною, на постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 січня 2025 року у складі колегії суддів: Єлізаренко І. А., Городничої В. С., Свистунової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «АУРУМ» (далі - ТОВ «КУА «АУРУМ») про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майнових прав за інвестиційним договором, визнання договорів недійсними.

Позовна заява мотивована тим, що влітку 2017 року він познайомився з ОСОБА_2 , восени 2017 року у них почалися близькі стосунки. Влітку 2018 року вони з прийняли рішення про оренду квартири для спільного проживання.

31 серпня 2018 року вони з ОСОБА_2 орендували квартиру АДРЕСА_1 , до якої одразу переїхала ОСОБА_2 разом зі своєю донькою від попереднього шлюбу - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У грудні 2018 року він переїхав у вказану квартиру до ОСОБА_2 та її доньки, де вони почали проживати однією сім`єю, вели спільне господарство, мали спільний побут та бюджет, піклувалися один про одного, проводили дозвілля, свята, їздили на відпочинок у межах України та за кордон.

Вказував, що у 2019 році він влаштував доньку ОСОБА_2 на навчання до Навчально-виховного комплексу № 148 «Планета Щастя», відвозив та забирав ОСОБА_4 зі школи, водив на заняття зі спортивної секції з карате, брав участь у її вихованні, був присутній на шкільних заходах, цікавився її успіхами та досягненнями.

Ураховуючи, що вони з ОСОБА_2 вважали себе подружжям, планували офіційно зареєструвати шлюб, ними було прийнято рішення придбати власне житло.

23 вересня 2019 року за їх спільним бажанням між ОСОБА_2 та ТОВ «КУА «АУРУМ», яке діяло в інтересах Закритого недиверсифікованого венчурного пайового інвестиційного фонду «СІГМАУР», було укладено інвестиційний договір № 73/1, предметом якого є інвестиційна участь інвестора у будівництві будинку ( АДРЕСА_2 ), а після завершення будівництва, Фонд зобов`язувався передати у власність інвестора на підставі укладеного та нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу об`єкт - житлову квартиру, загальною проєктною площею 60,81 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , після сплати інвестором інвестиційного внеску у розмірі вартості об`єкту, який становить 1 299 813,75 грн. Перший внесок у розмірі 1 100 300 грн було здійснено 23 вересня 2019 року, а другий внесок у розмірі 200 200 грн - 29 жовтня 2019 року.

Грошові кошти для інвестування у житлову квартиру він та ОСОБА_2 збирали разом, а саме частину грошових коштів він накопичив після продажу двох автомобілів, а частину грошових коштів ОСОБА_2 взяла у своїх батьків. Тобто грошові кошти, які були внесені як інвестиція в недобудовану квартиру були внесені ними спільно. Наприкінці 2020 року відносини між ним та ОСОБА_2 погіршилася, а у грудні 2020 року він з`їхав від ОСОБА_2 з орендованої ними квартири. Досягнути домовленості щодо поділу грошових коштів, які будуть виручені з продажу квартири після оформлення право власності на неї вони з ОСОБА_2 не змогли.

Уважав, що майнові права за інвестиційним договором від 23 вересня 2019 року № 73/1 є спільним сумісним майном подружжя, оскільки були набуті ними за час спільного проживання та за спільні грошові кошти, тому підлягають поділу між ними у рівних частках на підставі статей 60, 70, 71 Сімейного кодексу України (далі - СК України).

Після припинення спільного проживання 18 серпня 2021 року між ТОВ «КУА «АУРУМ», яке діяло в інтересах та за рахунок Закритого недиверсифікованого венчурного пайового інвестиційного фонду «СІГМАУР», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір про відступлення прав та обов`язків (заміну сторони) за інвестиційним договором від 23 вересня 2019 року № 73/1, згідно з яким до ОСОБА_3 перейшли права та обов`язки ОСОБА_2 як інвестора за інвестиційним договором від 23 вересня 2019 року № 73/1. Проте він не надавав своєї згоди на відступлення прав за інвестиційним договором, а вказаний договір був укладений між відповідача з метою позбавлення його можливості отримати належні йому грошові кошти за інвестицією.

25 серпня 2021 року приватним нотаріусом Дніпровського міського округу Балтаксою І. В. внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 25 серпня 2021 року, укладеним між ТОВ «КУА «АУРУМ», яке діяло в інтересах та за рахунок Закритого недиверсифікованого венчурного пайового інвестиційного фонду «СІГМАУР», та ОСОБА_3 , посвідченим приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Балтаксою І. В. за реєстровим № 1602, який також підлягає визнанню недійсним.

Ураховуючи наведене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд:

- встановити факт його проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 у період з 01 грудня 2018 року до 31 березня 2021 року;

- визнати майнові права за інвестиційним договором від 23 вересня 2019 року № 73/1, укладеним між ОСОБА_2 та ТОВ «КУА «АУРУМ», що діяло в інтересах Закритого недиверсифікованого венчурного пайового інвестиційного фонду «СІГМАУР», спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у рівних частинах по 1/2 за кожним;

- визнати недійсним договір від 18 серпня 2021 року про відступлення прав та обов`язків (заміну сторони) за інвестиційним договором від 23 вересня 2019 року № 73/1, укладений між ТОВ «КУА «АУРУМ», яке діяло в інтересах та за рахунок Закритого недиверсифікованого венчурного пайового інвестиційного фонду «СІГМАУР», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;

- визнати недійсним договір від 25 серпня 2021 року купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 , укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «КУА «АУРУМ», яке діяло в інтересах та за рахунок Закритого недиверсифікованого венчурного пайового інвестиційного фонду «СІГМАУР».

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_3 .

Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2021 року, з урахуванням ухвали Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2021 року про виправлення описки, заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_4 , що належить ОСОБА_3 , шляхом заборони розпорядження нею.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 22 березня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено.

Ухвалу Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2021 року скасовано.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 19 грудня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 березня 2022 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (касаційне провадження № 61-7857св22).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 29 березня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково.

Ухвалу Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено частково.

Вжито заходів забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_3 та будь-яким іншим особам, у тому числі, суб`єктам державної реєстрації прав (державним реєстраторам, приватним та державним нотаріусам) вчиняти будь-які дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав щодо квартири АДРЕСА_4 , у тому числі, шляхом укладення договорів купівлі-продажу, дарування, міни, іпотеки, задоволення вимог іпотекодержателя, передачі в оренду, поділу квартири.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 серпня 2024 року у складі судді Католікяна М. О. позов ОСОБА_1 задоволено.

Встановлено факт проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період з 01 грудня 2018 року до 31 березня 2021 року.

Визнано за ОСОБА_1 майнові права на 1/2 частку, що виникли за інвестиційним договором від 23 вересня 2019 року № 73/1, укладеним між ОСОБА_2 та ТОВ «КУА «АУРУМ», що діяло в інтересах та за рахунок Закритого недиверсифікованого венчурного пайового інвестиційного фонду «СІГМАУР».

Визнано недійсним договір від 18 серпня 2021 року про відступлення прав та обов`язків (заміну сторони) за інвестиційним договором від 23 вересня 2019 року № 73/1, укладеним між ТОВ «КУА «АУРУМ», що діяло в інтересах та за рахунок Закритого недиверсифікованого венчурного пайового інвестиційного фонду «СІГМАУР», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 25 серпня 2021 року, укладений між ТОВ «КУА «АУРУМ», що діяло в інтересах та за рахунок закритого недиверсифікованого венчурного пайового інвестиційного фонду «СІГМАУР», та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Балтаксою І. В. за реєстровим № 1602.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем доведено належними та допустимими доказами факт спільного проживання разом із ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбуу період з 01 грудня 2018 року до 31 березня 2021 року.

Районний суд надав відповідну правову оцінку поданим сторонами доказам, показанням свідків, які між собою узгоджуються, у їх сукупності та вважав доведеним факт спільного проживання позивача та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у вказаний ОСОБА_1 період часу.

Установивши, що за час проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 за інвестиційним договором від 23 вересня 2019 року № 73/1 набула майнові права на квартиру, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що вказане майно входить до складу спільної сумісної власності сторін, частки яких є рівними.

Ураховуючи, що інвестиційний договір від 23 вересня 2019 року № 73/1 був укладений і виконаний під час проживання позивача та ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, а остання, уклавши договір від 18 серпня 2021 року про відступлення прав та обов`язків (заміну сторони) за цим інвестиційним договором без згоди ОСОБА_1 , по суті самостійно розпорядилася його майновими правами, районний суд дійшов висновку, що такий договір підлягає визнанню недійсним. Також договір купівлі-продажу квартири від 25 серпня 2021 року, укладений між ТОВ «КУА «АУРУМ» та ОСОБА_3 слід визнати недійсним.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 січня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 серпня 2024 року скасовано.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , апеляційний суд виходив із того, що позивач не надав належних і допустимих доказів у розумінні статей 77, 78 ЦПК України на підтвердження факту спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу разом із ОСОБА_2 у визначений ним період часу, наявності спільного бюджету, ведення спільного господарства та побуту.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що ОСОБА_1 , будучи посадовою особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, на офіційному веб-порталі Національного агентства з питань запобігання корупції перед звільненням з посади подав декларацію за період з 01 січня 2019 року до 05 вересня 2019 року та після звільнення з посади (16 квітня 2020 року), у розділах 2.2. якої Інформація про членів сім`ї суб`єкта декларування зазначив як дружину ОСОБА_5 . При цьому інформація про ОСОБА_2 як про члена сім`ї суб`єкта декларування у відповідних розділах вказаних декларацій не зазначена.

Апеляційний суд вважав, що заявлені позивачем вимоги про встановлення факту його проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу із ОСОБА_2 у період з 01 січня 2019 року до 16 квітня 2020 року (період часу, що охоплюється двома поданими ОСОБА_1 деклараціями) є безпідставними та спростовуються наданими самим же позивачем відомостями у деклараціях щодо інформації про членів його сім`ї у цей період часу. Крім того, матеріали справи не містять та позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 у період з 01 грудня 2018 року до 31 грудня 2018 року (до дати подання позивачем першої декларації) та у період з 17 квітня 2020 року (після дати подання позивачем другої декларації) до 31 березня 2021 року.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання майнових прав щодо квартири за інвестиційним договором від 23 вересня 2019 № 73/1, укладеним між ОСОБА_2 та ТОВ «КУА «АУРУМ», яке діяло в інтересах та за рахунок закритого недиверсифікованого венчурного пайового інвестиційного фонду «СІГМАУР», спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у рівних частинах по 1/2 за кожним, з огляду на те, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що внески за інвестиційним договором від 23 вересня 2019 року № 73/1 сплачувалися ним спільно з ОСОБА_2 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними договору від 18 серпня 2021 року про відступлення прав та обов`язків (заміну сторони) за інвестиційним договором від 23 вересня 2019 року № 73/1 та договору купівлі-продажу квартири від 25 серпня 2021 року, укладеного між ТОВ «КУА «АУРУМ» та ОСОБА_3 , апеляційний суд виходив із того, що належних і допустимих доказів на підтвердження того, що вказаними договорами порушуються права позивача матеріали справи не місять.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Сустав Н. В., посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 січня 2025 року скасувати та залишити в силі рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 серпня 2024 року.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У лютому 2025 року касаційна скарга надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 березня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Сустав Н. В., залишено без руху з наданням строку на усунення недоліків. Зазначено строк виконання ухвали, а також попереджено про наслідки її невиконання.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 квітня 2025 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції, роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу, клопотання ОСОБА_1 про зупинення дії оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції задоволено та зупинено дію постанови Дніпровського апеляційного суду від 21 січня 2025 року до закінчення касаційного провадження.

У травні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2026 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Сустав Н. В., мотивована тим, що оскаржувана постанова апеляційного суду не відповідає положенням статей 263-265 ЦПК України та підлягає скасуванню. Вважає, що суд неповно дослідив обставини справи, не надав їм належної правової оцінки та дійшов помилкових висновків про відмову у задоволенні його позову.

Посилається на те, що апеляційний суд не забезпечив повного та всебічного розгляду справи, не дослідив надані ним докази проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбуз 01 грудня 2018 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На думку заявника, суд апеляційної інстанції не врахував, що у поданій до суду заяві про видачу обмежувального припису ОСОБА_2 зазначала, що вона з ОСОБА_1 проживали однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з лютого 2019 року до 20 грудня 2020 року в орендованій квартирі АДРЕСА_1 . Вказане ОСОБА_2 також підтвердила в судових засіданнях у своїх поясненнях.

Вказує, що ОСОБА_1 до 05 вересня 2019 року обіймав посаду голови Царичанської районної державної адміністрації Дніпропетровської області та на виконання вимог Закону України «Про запобігання корупції» подав декларації особи, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування. Разом із тим, у поданих деклараціях він зазначив колишню дружину лише з метою декларування спільного сумісного майна подружжя та отриманого доходу від надання в оренду майна, а не з метою відобразити інформацію про ОСОБА_5 як дружину, оскільки вони не проживали разом як сім`я, а лише мали у власності спільне майно. Після розірвання шлюбу із ОСОБА_5 , колишнє подружжя не здійснювало поділ спільного сумісного майна, яке зареєстровано за ОСОБА_5 . При цьому у розділі 2.2 декларації особи, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування відсутня можливість зазначити інформацію про особу як «колишня дружина».

Підставою касаційного оскарження зазначеного судового рішення представник ОСОБА_1 - адвокат Сустав Н. В., вказує неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанцій норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15, від 16 листопада 2023 року у провадженні № 11-228сап21 та постановах Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 490/6060/15-ц, від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19, від 19 грудня 2022 року у справі № 149/2697/21, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи не подали.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 травня 2011 року у справі № 2-2058/11 позов ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволено.

Шлюб, зареєстрований 18 серпня 2001 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 . Відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого районного управління юстиції м. Дніпропетровська, актовий запис № 715, розірвано.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. Вказане заочне рішення суду набрало законної сили 31 травня 2011 року (том 2, а. с. 81-82).

ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 (том 2, а. с.74).

ОСОБА_2 з 19 червня 2002 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6 (том 1, а. с. 42).

Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданим повторно Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції 23 лютого 2016 року батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_6 та ОСОБА_2 (том 2, а. с. 56).

31 серпня 2018 року між ОСОБА_7 (орендодавець) та ОСОБА_2 (орендар) було укладено договір оренди квартири (житлового приміщення), відповідно до умов якого орендар прийняла у тимчасове користування квартиру АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 232-233).

23 вересня 2019 року між ОСОБА_2 (інвестор) та ТОВ «КУА «АУРУМ», яке діяло в інтересах та за рахунок закритого недиверсифікованого венчурного пайового інвестиційного фонду «СІГМАУР» (Фонд), було укладено інвестиційний договір № 73/, відповідно до умов якого ОСОБА_2 зобов`язалася здійснити інвестиційний внесок у будівництво квартири у житловому будинку АДРЕСА_2 з паркінгом з подальшим укладенням договору купівлі-продажу квартири (будівельний номер 73), загальною проєктною площею 60,81 кв. м,на десятому поверсі (секція № 1). Розмір інвестиційного внеску за договором становить 1 299 813,75 грн (том 1, а. с. 167-176).

Згідно з пунктом 1.1 інвестиційного договору від 23 вересня 2019 року № 73/1 для цілей цього договору терміни вживаються в наступному значенні: будинок - багатоквартирний житловий будинок з вбудовано-прибудованими нежитловими приміщеннями та паркінгом, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; об`єкт - житлова квартира (будівельний номер 73) в будинку, секція 1, поверх АДРЕСА_7 , загальною проєктною площею 60,81 кв. м.

Відповідно до квитанції та платіжних доручень про внесення коштів за інвестиційним договором від 23 вересня 2019 року № 73/1 встановлено, грошові кошти на виконання договору було внесено саме ОСОБА_2 (том 1, а. с. 106, 183-185).

27 лютого 2020 року між ОСОБА_2 (інвестор) та ТОВ «КУА «АУРУМ», яке діяло в інтересах та за рахунок закритого недиверсифікованого венчурного пайового інвестиційного фонду «СІГМАУР» (Фонд), було укладено інвестиційний договір № ПМ-61, відповідно до умов якого ОСОБА_2 зобов`язалася здійснити інвестиційний внесок у будівництво машиномісця у житловому будинку АДРЕСА_2 з паркінгом з подальшим укладенням договору купівлі-продажу машиномісця у підземному паркінгу (будівельний номер 61), загальною проєктною площею 14,75 кв. м, на другому поверсі. Розмір інвестиційного внеску за договором становить 414 000 грн (том 2, а. с. 172-177).

11 березня 2021 року між ОСОБА_2 (первісний інвестор), ОСОБА_1 (новий інвестор) та ТОВ «КУА «АУРУМ», яке діяло в інтересах та за рахунок закритого недиверсифікованого венчурного пайового інвестиційного фонду «СІГМАУР» (Фонд), було укладено договір про відступлення прав та обов`язків (заміну сторони) за інвестиційним договором від 27 лютого 2020 року № ПМ-61 (том 2, а. с. 178-179).

Згідно з пунктом 1.2 вказаного договору до нового інвестора перейшли права та обов`язки первісного інвестора за інвестиційним договором від 27 лютого 2020 року № ПМ-61 в обсязі та на умовах, що існують на момент укладення цього договору.

Отже, до ОСОБА_1 , як нового інвестора, від первісного інвестора ОСОБА_2 за інвестиційним договором від 27 лютого 2020 року № ПМ-61 перейшли права та обов`язки за вказаним інвестиційним договором щодо об`єкта - машиномісця у підземному паркінгу (будівельний номер 61), загальною проєктною площею 14,75 кв. м, на другому поверсі.

18 серпня 2021 року між ОСОБА_2 (первісний інвестор), ОСОБА_3 (новий інвестор) та ТОВ «КУА «АУРУМ», яке діяло в інтересах та за рахунок закритого недиверсифікованого венчурного пайового інвестиційного фонду «СІГМАУР» (Фонд), було укладено договір про відступлення прав та обов`язків (заміну сторони) за інвестиційним договором від 23 вересня 2019 року № 73/1 (том 1, а. с. 177-180).

Згідно з пунктом 1.2 вказаного договору до нового інвестора перейшли права та обов`язки первісного інвестора за інвестиційним договором від 23 вересня 2019 року № 73/1 в обсязі та на умовах, що існують на момент укладення цього договору.

Отже, до ОСОБА_3 , як нового інвестора, від первісного інвестора ОСОБА_2 за інвестиційним договором від 23 вересня 2019 року № 73/1 перейшли права та обов`язки за вказаним інвестиційним договором щодо об`єкту - житлова квартира (будівельний номер 73) в будинку, секція 1, поверх АДРЕСА_7 , загальною проєктною площею 60,81 кв. м.

20 серпня 2021 року між ОСОБА_3 та ТОВ «КУА «АУРУМ», яке діяло в інтересах та за рахунок закритого недиверсифікованого венчурного пайового інвестиційного фонду «СІГМАУР», було укладено додаткову угоду до інвестиційного договору від 23 вересня 2019 року № 73/1, згідно з якою: адреса квартири: АДРЕСА_8 ; загальна фактична площа квартири - 61,7 кв. м; загальна сума інвестиційного внеску - 1 324 072 ,08 грн (том 1, а. с. 181).

25 серпня 2021 року між ТОВ «КУА «АУРУМ», яке діяло в інтересах та за рахунок закритого недиверсифікованого венчурного пайового інвестиційного фонду «СІГМАУР», та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири, за яким ОСОБА_3 придбала квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 61,7 кв. м, житловою площею 53,3 кв. м. Договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Балтаксою І. В. за реєстровим № 1602 (том 1, а. с. 143-144).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухома майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 14 вересня 2021 року № 274787702 ОСОБА_3 є власницею квартири АДРЕСА_4 ; загальна площа квартири 61,7 кв. м,право власності зареєстроване за ОСОБА_3 25 серпня 2021 року (том 1, а. с. 35).

У травні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою, заінтересована особа - ОСОБА_1 , про видачу обмежувального припису (том 1, а. с. 229-231).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 липня 2021 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 01 грудня 2021 року у справі № 201/4540/21, у задоволенні заяви ОСОБА_2 , заінтересована особа - ОСОБА_1 , про видачу обмежувального припису відмовлено (том 1, а. с. 226-228).

Під час розгляду справи № 201/4540/21 суди попередніх інстанції встановили, що в обґрунтування заяви про видачу обмежувального припису ОСОБА_2 посилалася на те, що вона з ОСОБА_1 проживали однією сім`єю як чоловік та жінки без реєстрації шлюбу у період з лютого 2019 року до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до дублікату квитанції від 13 червня 2020 року (код квитанції 1990-6675-8146-0769) ОСОБА_1 переказав власниці квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_7 грошові кошти у розмірі 3 200 грн (том 2, а. с. 83).

Зміст переписки ОСОБА_1 з ОСОБА_7 в месенджері «Viber» свідчить про вирішення позивачем побутових (технічних) питань, пов`язаних з експлуатацією орендованої ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 (том 2, а. с. 84-85).

Відповідно до дублікатів квитанцій за період з 10 січня 2019 року до 29 січня 2020 року ОСОБА_1 періодично поповнював картковий рахунок ОСОБА_2 (том 2, а. с. 86-88, 91).

У копіях перепусток до житлового комплексу «Сімейний» (за місцем оренди квартири АДРЕСА_1 ) ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зазначені як орендарі квартири (том 2, а. с. 89-90).

Згідно з довідкою спортивного клубу карате «IPPON» від 02 червня 2021 року ОСОБА_1 протягом 2019-2021 років супроводжував доньку ОСОБА_2 під час відвідувань тренувань (том 1, а. с. 28).

Відповідно до листа Комунального закладу освіти «Навчально-виховний комплекс № 148 «Спеціалізована школа - дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) «Планета щастя» Дніпровської міської ради від 02 червня 2021 року № 141 у вересні 2019 року за ініціативою ОСОБА_1 доньку ОСОБА_2 було влаштовано до навчального закладу, а він сам протягом 2019-2021 років брав участь у її шкільному житті, відвідував свята, перебував у батьківському чаті (том 1, а. с. 30).

Свідок ОСОБА_8 , яка мешкає в будинку, в якому ОСОБА_2 винаймала житло, в суді першої інстанції пояснила, що вони разом з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та її донькою неодноразово сім`ями спільно проводили дозвілля, відзначали свята тощо. Під час однієї зі спільних зустрічей ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повідомили, що спільно придбали житло у новобудові.

Свідок ОСОБА_9 повідомив про ті ж обставини, про які повідомила свідок ОСОБА_8 .

Свідок ОСОБА_10 у суді першої інстанції повідомив, що він тривалий час надавав ОСОБА_1 адвокатські послуги. Одного разу побачив ОСОБА_1 із ОСОБА_2 , які прогулювались разом, обійнявшись. Згодом ОСОБА_1 повідомив свідка про те, що з ОСОБА_2 у нього склалися близькі стосунки та вони разом мешкають у житловому комплексі «Сімейний». Свідок неодноразово на прохання ОСОБА_1 брав участь у вирішенні юридичних питань, що виникали у батьків ОСОБА_2 .

Свідок ОСОБА_11 в суді першої інстанції пояснив, що він давно знайомий із ОСОБА_1 . Приблизно у 2018 році він зустрів ОСОБА_1 з ОСОБА_2 , яку позивач представив як свою нову дівчину. Згодом неодноразово він давав ОСОБА_1 ключі від свого заміського будинку для спільного відпочинку із ОСОБА_2 . Перед придбання спірної квартири ОСОБА_1 радився зі свідком щодо інвестування у будівництво.

Свідок ОСОБА_5 , яка є колишньою дружиною позивача, в суді першої інстанції пояснила, що шлюб між нею та ОСОБА_1 був розірваний у 2011 року. З кінця 2018 року вона була обізнана про те, що у житті її колишнього чоловіка з`явилася якась жінка. Свідок повідомила, що ОСОБА_1 організовував відпочинок ОСОБА_2 та її доньки (зокрема, на турбазі за містом). Зі слів ОСОБА_1 вона знала, що він мешкає разом із ОСОБА_2 . У травні 2019 року вона продала компанію, що неформально належала також і позивачеві. Від продажу вона передала позивачеві половину виручених коштів у розмірі 30 000 доларів США. У червні 2020 року померла матір ОСОБА_1 та вона свідок взяла на себе всі витрати з її поховання. ОСОБА_1 повідомив їй про те, що всі свої заощадження він інвестував у квартиру у житловому комплексі « ІНФОРМАЦІЯ_4 ». Згодом ОСОБА_1 додатково позичив у неї 20 000 доларів США, пояснивши це тим, що йому не вистачало коштів на підземний паркінг у новобудові.

Згідно з даними декларації ОСОБА_1 , уповноваженого на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за період з 01 січня 2019 року до 05 вересня 2019 року, поданої ним 05 вересня 2019 рокуперед звільненням відповідно до Закону України «Про запобігання корупції», яка міститься у Єдиному державному реєстрі декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, у вказаний період часу він обіймав посаду голови Царичанської районної державної адміністрації Дніпропетровської області (том 3, а. с. 169-171).

У розділі 2.2. Інформація про членів сім`ї суб`єкта декларування ОСОБА_1 зазначив: дружину ОСОБА_5 , сина ОСОБА_12 , доньку ОСОБА_12 .

Після звільнення з посади голови Царичанської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, ОСОБА_1 на виконання вимог Закону України «Про запобігання корупції» 16 квітня 2020 рокуподав декларацію, у розділі 2.2. Інформація про членів сім`ї суб`єкта декларування якої зазначив: дружину ОСОБА_5 , сина ОСОБА_12 , доньку ОСОБА_12 (том 3, а. с. 172-174).

До матеріалів справи додано фотографії ОСОБА_13 та ОСОБА_14 у різний час на підтвердження факту проживання однією сім`єю (том 2, а. с. 9-31).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Касаційна скарга ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Сустав Н. В., підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції не відповідає.

Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Щодо встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майнових прав за інвестиційним договором

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно із частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України), і підсумувала, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі №523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) зроблено висновок, що особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності, є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу. Для того, щоб визначити джерело придбання спірного нерухомого майна, необхідно встановити не лише факт спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, але й участь у його придбанні шляхом формування спільного бюджету та ведення спільного господарства, а також виключити можливість залучення особистих коштів будь-кого з них.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Отже, належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03 січня 2025 року у справі № 567/93/23 (провадження № 61-13925св24).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частина третя статті 89 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справі № 760/20948/16-ц (провадження № 14-70цс22) зазначено, що «у справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України)».

Звертаючись до суду із позовом, на підтвердження факту спільного проживання з відповідачкою, ОСОБА_1 посилався на те, що у період з 01 грудня 2018 року до 31 березня 2021 року проживав однією сім`єю з ОСОБА_2 , зокрема, вони вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет та здійснювали всі обов`язки подружжя.

Колегія суддів вважає, що надані позивачем докази його спільного проживання з ОСОБА_2 , зокрема, письмові докази у своїй сукупності підтверджують факт спільного проживання сторін та ведення спільного господарства, показання свідків: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_5 .

Апеляційний суд належно не мотивував відхилення показань зазначених свідків, як доказів у справі у сукупності з іншими доказами, не зазначив, які порушення норм процесуального права допустив районний суд при оцінці цих доказів, пославшись лише на те, що у поданих ОСОБА_1 деклараціях посадової особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування він зазначив як дружину ОСОБА_5 , а інформація про ОСОБА_2 як про члена сім`ї суб`єкта декларування у відповідних розділах декларацій не вказана.

Ураховуючи викладене, позивач подав достатні й належні докази, які свідчать про спільне проживання сторін, зокрема, що підтверджують проведення вказаними особами дозвілля та відпочинку разом.

Суд першої інстанції також правильно урахував, що у заяві до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська про видачу обмежувального припису, ОСОБА_2 зазначала, що вона з ОСОБА_1 проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу у період з лютого 2019 року до 20 грудня 2020 року (справа № 201/4540/21).

Отже, вирішуючи спір у цій справі та задовольняючи вказані вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач належними та допустимими доказами довів факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 у період з 01 грудня 2018 року до 31 березня 2021 року.

Оскільки висновки суду апеляційної інстанції щодо відсутності правових підстав для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу є помилковими, тому наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, свідчить і про наявність підстав, передбачених статтею 74 СК України вважати, що придбані майнова права на спірну квартиру є такими, що належать на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

На підставі встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оскільки майнові права за інвестиційним договором від 23 вересня 2019 року № 73/1 були придбані ОСОБА_2 за час проживання сторонами однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вказане майно входить до складу їх спільної сумісної власності, частки яких є рівними.

Отже, вирішуючи спір у цій справі та задовольняючи позовні вимогисуд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач належними та допустимими доказами довів факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з відповідачкою, а тому має право на половину спільного сумісного майна, набутого ними за цей час в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти, а саме на 1/2 частину майнових прав за інвестиційним договором від 23 вересня 2019 року № 73/1, укладеним між ОСОБА_2 та ТОВ «КУА «АУРУМ», що діяло в інтересах та за рахунок Закритого недиверсифікованого венчурного пайового інвестиційного фонду «СІГМАУР». Натомість відповідачка не довела, що спірні майнові права на квартиру є її приватною власністю, тобто ОСОБА_2 не спростувала презумпцію спільної сумісної власності на цей об`єкт.

Щодо визнання договорів недійсними

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків (стаття 202 ЦК України).

Частинами першою-п`ятою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У частині першій статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (частина перша статті 236 ЦК України).

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном згідно із частиною першою статті 319 ЦК України. Однак розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (частина перша статті 355 ЦК України).

Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена (частини перша та друга статті 369 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним зі співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника в разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Згідно із частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Установивши, що оспорювані договір від 18 серпня 2021 року про відступлення прав та обов`язків (заміну сторони) за інвестиційним договором від 23 вересня 2019 року № 73/1, укладений між ТОВ «КУА «АУРУМ», що діяло в інтересах та за рахунок Закритого недиверсифікованого венчурного пайового інвестиційного фонду «СІГМАУР», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та договір купівлі-продажу квартири від 25 серпня 2021 року, укладений між ТОВ «КУА «АУРУМ», що діяло в інтересах та за рахунок закритого недиверсифікованого венчурного пайового інвестиційного фонду «СІГМАУР», та ОСОБА_3 , укладені без письмової згоди ОСОБА_1 як співвласника майнових прав за інвестиційним договором, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання вказаних правочинів недійсними, оскільки вони укладені з порушенням положень частини третьої статті 65 СК України.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, повно встановив фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, належно дослідив зібрані у справі докази та надав їм відповідну оцінку, а тому дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_1 .

Відтак, доводи касаційної скарги ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Сустав Н. В., знайшли своє підтвердження під час касаційного перегляду справи.

Скасовуючи правильне по суті рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції, не спростувавши висновків суду першої інстанції, не встановив обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено помилку у застосуванні норм процесуального права, постанова апеляційного суду відповідно до статті 413 ЦПК України підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Статтею 416 ЦПК України визначено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки Верховний Суд задовольняє касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Сустав Н. В., тому сплачений судовий збір за подання касаційної скарги у загальному розмірі 18 446,12 грн підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача, тобто по 6 148,70 грн з кожного.

Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Сустав Наталією Валеріївною, задовольнити.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 січня 2025 року скасувати.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 серпня 2024 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) судовий збір, сплачений ним за подання касаційної скарги у розмірі 6 148 (шість тисяч сто сорок вісім) гривень 70 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) судовий збір, сплачений ним за подання касаційної скарги у розмірі 6 148 (шість тисяч сто сорок вісім) гривень 70 копійок.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «АУРУМ» () на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) судовий збір, сплачений ним за подання касаційної скарги у розмірі 6 148 (шість тисяч сто сорок вісім) гривень 70 копійок.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник І. Ю. Гулейков Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець Ю. В. Черняк