Білоцерківський міськрайонний суд Київської області
Провадження № 2-з/357/11/26
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2026 року місто Біла Церква

Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі головуючого судді Бондаренко О.В. розглянувши в порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 , про забезпечення позову,

В С Т А Н О В И В:

10.02.2026 представник заявника, адвокат Римар Наталія Святославівна, звернулася до суду із заявою про забезпечення позову, після відкриття провадження у справі, яка зареєстрована судом 23.02.2026 та передана для розгляду 24.02.2026, у якій просить накласти арешт та заборону вчиняти будь-які дії щодо квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 03 і належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , накласти арешт та заборону вчиняти будь-які дії щодо квартири АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 020 і належить на праві приватної власності ОСОБА_3 та накласти арешт та заборону вчиняти будь-які дії щодо житлового будинку АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 03 і належить на праві приватної власності ОСОБА_3 .

Заяву обґрунтовує тим, що у провадженні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області знаходиться цивільна справа №357/19999/25 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договору купівлі-продажу та стягнення коштів. 25.05.2022 між позивачкою та ОСОБА_2 був укладений Договір купівлі-продажу нежитлової будівлі (громадського будинку) площею 55,3 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_4 . Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Федорякою О.С., реєстровий №639, що підтверджується наявним у матеріалах справи Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №301527041 від 25 травня 2022 року. На момент укладення договору позивачка не знала і не могла знати, що вказана нежитлова будівля фактично є тимчасовою спорудою, яка не є об`єктом капітального будівництва, не має правового статусу нерухомого майна та не може використовуватися за призначенням, визначеним у договорі. ОСОБА_2 укладаючи із позивачем договір купівлі-продажу нежитлової будівлі (громадського будинку), умисно приховала істотні обставини щодо правового статусу споруди, чим ввела в оману позивачку щодо дійсних властивостей предмета договору купівлі-продажу та значною мірою позбавила того, на що позивач розраховувала при укладенні договору, а саме - набуття у власність об`єкта нерухомості, що є підставою для визнання договору недійсним. Станом на сьогодні позивачці стало відомо, що відповідачі мають у власності нерухоме майно, а саме: квартири, житловий будинок, які можуть бути відчужені третім особам до ухвалення рішення у справі. Тому, з огляду на предмет позовних вимог - стягнення коштів, існує реальна загроза ускладнення або повної неможливості виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог, оскільки відповідачі можуть відчужити належне їм нерухоме майно, передати їх у заставу, змінити власника з метою уникнення виконання судового рішення. Заявлений захід забезпечення є співмірним заявленим позовним вимогам, не порушує балансу інтересів сторін та спрямований виключно на забезпечення реального виконання майбутнього судового рішення.

При вирішенні питання щодо забезпечення позову суд виходить з наступного.

Заява про забезпечення позову відповідає вимогам, які містяться у Главі 10 Розділу І ЦПК України, підстави для її повернення заявнику відсутні.

Згідно із положеннями ч. 1 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 152 ЦПК України, заява про забезпечення позову подається: 1) до подання позовної заяви - за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом для відповідного позову, або до суду за місцезнаходженням предмета спору - якщо суд, до підсудності якого відноситься справа, визначити неможливо; 2) одночасно з пред`явленням позову - до суду, до якого подається позовна заява, за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом; 3) після відкриття провадження у справі - до суду, у провадженні якого перебуває справа.

П. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України передбачає, що позов забезпечується, в тому числі, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що під час розгляду, зокрема заяви про застосування такого заходу забезпечення позову, як накладення арешту на майно та/або грошові кошти, суд має виходити з того, що цей захід забезпечення обмежує право особи користуватись та розпоряджатись грошовими коштами та/або майном, а тому може застосуватись у справі, у якій заявлено майнову вимогу, а спір вирішується про визнання права (інше речове право) на майно, витребування (передачу) майна, грошових коштів або про стягнення грошових коштів.

Згідно з ч.3 ст.150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність заходів забезпечення позову передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії (вказані висновки узгоджуються із позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 25 квітня 2019 року у справі №826/10936/18, від 11 січня 2022 року у справі №640/18852/21 та від 28 липня 2022 року у справі №640/31850/20).

Одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного зв`язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконанню рішення суду.

Згідно із п.п. 4, 5, 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Під забезпеченням позову слід розуміти обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволенню вимог позивача (заявника), вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.

Отже, забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Метою вжиття заходів забезпечення позову є уникнення можливого порушення у майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову (постанова Верховного суду від 12 січня 2022 року у справі №568/525/21).

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі №753/22860/17).

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову (постанови Верховного Суду від 21.02.2020 у справі №910/9498/19, від 17.09.2020 у справі №910/72/20, від 15.01.2021 у справі №914/1939/20, від 16.02.2021 у справі №910/16866/20, від 15.04.2021 у справі №910/16370/20, від 24.06.2022 у справі №904/3783/21, від 26.09.2022 у справі №911/3208/21).

Умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові кошти, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Так, предметом вказаного позову є, зокрема, стягнення солідарно з відповідачів: ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплачених за договором купівлі-продажу нежитлової будівлі (громадського будинку) від 25.05.2022, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Федорякою О.С., реєстровий №639, грошових коштів у сумі 29000 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ становить 1 222492,10 грн та витрат на нотаріальне посвідчення договору у розмірі 35250,00 грн.

З інформації, що сформована за допомогою додатку «Реєстр нерухомості» від 09.02.2026 вбачається, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_5 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 03), на підставі договору дарування від 08.06.2023, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Дерун А.А. за №1205, а ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_6 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 020) та житлового будинку АДРЕСА_7 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 03) на підставі договору купівлі-продажу від 31.05.2024, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Федорякою О.С., за №2641.

Верховний Суд у постанові від 03.03.2023 у справі №905/448/22 та у постанові від 11.12.2023 у справі №904/1934/23 дійшов висновку, що у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.

Суд враховує, що у разі звернення із позовом про стягнення грошових коштів, саме відповідач має доводити недоцільність чи неспівмірність заходів забезпечення, вжиття яких просить у суду позивач (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.10.2022 у справі №905/446/22).

Крім того, слід зазначити, що виконання в майбутньому судового рішення у справі про стягнення грошових коштів, у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо пов`язане з обставинами наявності у боржника присудженої до стягнення суми заборгованості. Заборона відчуження або арешт майна, які накладаються судом для забезпечення позову про стягнення грошових коштів, мають на меті подальше звернення стягнення на таке майно у разі задоволення позову.

При цьому обраний вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідачів, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.

Тому, можливість накладення арешту на майно, в порядку забезпечення позову у спорі про стягнення грошових коштів є для позивача додатковою гарантією того, що рішення суду у разі задоволення позову буде реально виконане та позивач отримає задоволення своїх вимог.

Крім того, у разі задоволення позову у справі про стягнення грошових коштів боржник матиме безумовну можливість розрахуватись із позивачем, за умови наявності у нього грошових коштів у необхідних для цього розмірах, без застосування процедури звернення стягнення на майно боржника.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17.06.2022 у справі № 908/2382/21, у постанові від 26.07.2022 у справі № 918/812/21, у постанові від 08.07.2024 у справі № 916/143/24, у постанові від 07.01.2025 у справі № 910/1/21.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Так, згідно п. 43 Рішення по справі «Шмалько проти України» право на суд одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову, може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак й до порушення права особи на доступ до правосуддя, в аспекті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 22.12.2006 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Спосіб забезпечення позову, про застосування якого просить заявник, є співмірним, оскільки забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, яке належить відповідачам, жодним чином не позбавляє власників права володіння ним та ніяким чином не впливає на будь-чиє право користування вказаним майном. Також, вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, з метою недопущення перереєстрації прав на це майно під час судового розгляду справи, жодним чином не створює відповідачам перешкоди у користуванні цим нерухомим майном.

Тому, враховуючи, що заявником обґрунтовано наявність зв`язку між запропонованим заходом забезпечення позову та предметом позовних вимог, існування реальної загрози погіршення фінансового стану та платоспроможності відповідачів, суд дійшов висновку про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову, шляхом накладення арешту на нерухоме майно відповідачів, адже невжиття заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист прав позивача, за захистом яких вона звернулася до суду.

Крім того, згідно п. 10 постанови Пленуму ВСУ № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Або згідно положень ч.7 ст. 158 ЦПК України, у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Вжиття заходів забезпечення позову буде мати наслідком, лише, збереження існуючого становища до розгляду даної справи по суті та ніяким чином не зумовить фактичного вирішення спору по суті. А у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову (ст. 158 ЦПК України).

Отже, суд враховує розумність та співрозмірність обмеження права власності, наслідки арешту нерухомого майна, правову підставу для такого арешту, характер спірних правовідносин та розміру позовних вимог та вважає, що вимога про застосування таких заходів забезпечення позову, як накладення арешту на нерухоме майно, яке належить відповідачам підлягає до задоволення.

Щодо вимог заяви про забезпечення позову шляхом заборони вчиняти будь-які щодо нерухомого майна, слід зазначити наступне.

У постанові від 11 травня 2022 року у справі № 317/2155/22 за заявою про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на житловий будинок і земельну ділянку та заборони іншим особам вчиняти будь-які дії щодо зазначеного нерухомого майна, Верховний Суд дійшов висновку про те, що арешт майна і заборона на відчуження майна є самостійними видами (способами) забезпечення позову, обидва способи за правовою сутністю обмежують право відповідача розпоряджатися спірним майном, але вони є різними для виконання ухвали про забезпечення позову, тому суттєвого значення у виборі їх застосування для вирішення справи та способу забезпечення позову немає, однак їх одночасне застосування не відповідає вимогам закону.

Встановлено, що у даній справі заявник заявив одночасно вимоги про накладення арешту на майно та заборони вчиняти будь-які дії щодо зазначеного нерухомого майна.

Тому, з урахуванням підстав та змісту позову, надавши оцінку відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, балансу інтересам сторін, суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для застосування частини заявлених заявником (позивачем) заходів забезпечення позову, а саме шляхом накладення арешту на нерухоме майно, оскільки накладення арешту на це майно є достатнім заходом для обмеження права відповідачів на розпорядження спірним нерухомим майном, в тому числі проведення будь яких реєстраційних дій щодо спірного нерухомого майна на іншу особу, а відтак вимоги заявника про заборону вчинення будь-яких реєстраційних дій з нерухомим майном, як окремий вид забезпечення позову задоволенню не підлягають.

Станом на час розгляду заяви про забезпечення позову відсутні підстави вважати, що існують обставини, з якими законодавець встановив обов`язок суду на застосування зустрічного забезпечення, згідно з ч. 3 ст. 154 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст. 157 ЦПК України ухвала суду про забезпечення позову є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом. Така ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

Ст. 124 Конституції України задекларовано принцип обов`язковості судових рішень, який з урахуванням положень ст. 2, 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову.

Керуючись ст. 149-153, 259, 260, 353 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В :

Заяву задовольнити частково.

Вжити заходи забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу та стягнення коштів, шляхом:

1) накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 03), власником якої є ОСОБА_2 ;

2) накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 020), власником якої є ОСОБА_3 ;

3) накладення арешту на житловий будинок АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 03), власником якого є ОСОБА_3 .

У решті вимог заяви про забезпечення позову - відмовити.

Стягувач: ОСОБА_1 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_8 ).

Боржник: ОСОБА_2 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_9 ).

Боржник: ОСОБА_3 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_10 ).

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення. Учасник справи, якому ухвала не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали.

Ухвала складена 25.02.2026.

Суддя: О. В. Бондаренко