Єдиний державний реєстр судових рішень
Доступ до Реєстру здійснюється в тестовому (обмеженому) режимі. Для запобігання загрозам життю і здоров'ю суддів та учасників судового процесу, а також у разі виявлення ознак кіберзагрози, доступ до Реєстру або окремих рішень у ньому може бути обмежено.
Змінені назви судів
Категорія справи №
212/6445/24: Цивільні справи (з 01.01.2019); Справи позовного провадження; Справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на нерухоме майно (крім землі), з них:; про приватну власність, з них:; витребування майна із чужого незаконного володіння.
Надіслано судом: 26.02.2026. Зареєстровано: 27.02.2026. Забезпечено надання загального доступу: 02.03.2026.
Номер судового провадження: 2/212/168/26
Справа № 212/6445/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2026 року м. Кривий Ріг

Покровський районний суд міста Кривого Рогу в складі: головуючого судді Колочко О.В., за участі секретаря судового засідання Савінської А.О., за участі прокурора Бендас І.І., представника позивача Ільницької Л.В., представника відповідача Страха В.О., представника третьої особи Новікової С.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі, у порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом керівника Криворізької північної окружної прокуратури Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства внутрішніх справ України, до ОСОБА_1 , третя особа ліквідаційна комісія Криворізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, про витребування майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В:

26 червня 2024 року керівник Криворізької північної окружної прокуратури Дніпропетровської обласної прокуратури (далі прокурор) звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Міністерства внутрішніх справ України (далі позивач, МВС України), до відповідача ОСОБА_1 про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння.

В обґрунтування позову посилається на те, що рішенням виконкому Криворізької міської ради депутатів трудящих Дніпропетровської області від 08.12.1993 № 540 на баланс управлінню житлово-комунального господарства Криворізької міської ради Дніпропетровської області передано нежитлове приміщення, загальною площею 520 кв. м, вбудоване в прибудову до житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . На підставі рішення Криворізької міської ради депутатів трудящих Дніпропетровської області від 10.07.1996 № 349/3 вказане нежитлове приміщення передано безоплатно окремому батальйону патрульно-постової служби міліції по охороні громадського порядку на станціях і лініях швидкісного трамваю Управління МВС України у Дніпропетровській області. В подальшому уточнено площу та характеристики нежитлового приміщення, яка за даними технічної інвентаризації, проведеної 10.04.20208 становить 659,3 кв.м, включаючи 139,3 кв.м площі підвалу. На підставі рішення виконкому Жовтневої районної у місті Кривому Розі ради від 18.04.2012 № 203 нежитловому приміщенню, що займало весь перший поверх та підвал в прибудові до житлового будинку присвоєно номер та визначено адресу: АДРЕСА_2 . Рішенням Криворізького міської ради «Про оформлення прав власності на об`єкти нерухомого майна» від 13.06.2012 №192 державі в особі Міністерства внутрішніх справ України на вказане нежитлове приміщення видано свідоцтво про право власності від 22.06.2012 НОМЕР_1 . На підставі свідоцтва 02.07.2012 за державою в особі Міністерства внутрішніх справ України проведено реєстрацію права власності на нерухоме майно площею 659,3 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер майна 37015654) та внесено запис про право оперативного управління Криворізького міського управління ГУМВС України в Дніпропетровській області. Відповідно до інформації МВС України власник майна не приймав рішень про приватизацію належного йому приміщення №1, вбудованого в прибудову до житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та продовжує володіти зазначеним нерухомим майном. Разом із цим, 08.01.2019 державним реєстратором КП «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської сільської ради Дніпропетровської області Ковальовим С.В. проведено державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_2 на приміщення 2, площею 458,5 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 110). Державну реєстрацію права приватної власності проведено на підставі договору купівлі-продажу майна від 31.07.2003 №3107/03/1, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідченого директором Товарної біржі «Європейська» Журбою І.С. Проте, за даними ЄДРПОУ Товарна біржа «Європейська» () зареєстрована з 13.08.2007, а ОСОБА_4 призначена керівником юридичної особи з 02.02.2017. Під час проведення державної реєстрації права власності порушено вимоги ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки відомості про технічну інвентаризацію майна щодо якого проведено реєстрацію права власності за ОСОБА_2 , а також інформація від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав до 2013 року відсутні. Поряд із цим, встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 наявне лише одне нежитлове приміщення, площею 659,3 кв.м, що належить до державної власності, а приміщення № 2, площею 458,5 кв.м є складовою частиною приміщення № 1 (за виключенням підвалу та місць загального користування). В подальшому, на підставі договору дарування від 01.09.2020, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Нянчуром С.М., ОСОБА_2 подарувала «належне їй» приміщення №2 своєму сину - ОСОБА_5 . На підставі договору купівлі-продажу від 20.01.2022, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Нянчуром С.М., нежитлове приміщення відчужено ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 . Поряд із цим, технічна інвентаризація майна (нежитлового приміщення № 2) не проводилась та його дані щодо площі, технічних характеристик та місцерозташування обрані довільно, що мало бути відомо останньому володільцю майна під час укладення договору купівлі-продажу, а відтак спростовує добросовісність володіння останнього власника. Також відсутні дані про прийняті у встановленому законом порядку рішення щодо нумерації вказаного приміщення. Крім того, зазначене нерухоме майно є майном обмеженим в цивільному обороті, та відповідно будь-яке набуття речових прав іншими особами на це майно не відповідає нормам чинного закону. Відповідно відомостей КП «Криворізьке районне бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 03.02.2023 №127 та Державного реєстру речових прав за ОСОБА_3 право власності на нежитлове приміщення №2 будинку АДРЕСА_3 зареєстровано не було.

На думку прокурора, наведені обставини підтверджують факт, що договір купівлі-продажу майна від 31.07.2003 № 3107/03/1 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не укладався та ТОВ «ТБ Європейська» не посвідчувався, тобто право власності на не існуюче приміщення АДРЕСА_4 не набувалося та не реєструвалося за жодною з вказаних фізичних осіб.

Враховуючи, що ОСОБА_6 не набула права власності на приміщення №2, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 під літерою «А» та фактично ним не володіла, вона не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності для укладання щодо цього майна договору дарування, оскільки дарувальник не може передати в дар майно власником якого не являється. Тобто договір дарування нежитлового приміщення укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 від 01.09.2020, посвідчений 01.09.2020 приватним нотаріусом Криворізької районної нотаріальної контори Нянчур С.М. за номером №№4073, 4074 є недійсним. В свою чергу ОСОБА_5 на підставі недійсного договору дарування фактично не набув право власності на приміщення №2, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 на підставі недійсного договору дарування, та відповідно не міг відчужувати те майно власником якого не був, що свою чергу свідчить також про недійсність договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 20.01.2022, посвідченого приватним нотаріусом Криворізької районної нотаріальної контори Нянчур С.М. за №245.

На даний час в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяження наявний розділ щодо нежитлового приміщення №1 (реєстраційний номер 37015654) на частину площі, а саме 458,5 кв.м самовільно захоплено та за відсутності правових підстав зареєстровано як приміщення №2 (реєстраційний номер 110), що призвело до наявності в реєстрі речових прав фактично подвійної реєстрації прав на нерухоме майно, що є порушенням прав дійсного власника цього майна.

Таким чином, спірне нерухоме майно вибуло із державної власності поза волею дійсного власника Міністерства внутрішніх справ, із порушенням встановленого чинним законодавством порядку та на підставі підроблених документів, що є безумовною підставою для витребування такого нерухомого майна у останнього набувача на підставі ст. 388 ЦК України. Звернення окружної прокуратури з даним позовом має на меті витребування нерухомого майна нежитлового приміщення №2 будинку АДРЕСА_3 від ОСОБА_7 . При цьому, звертаючи стягнення на це майно переслідується легітимна мета, а втручання у право на мирне володіння майном є пропорційним визначеним цілям та не створюватиме надмірного тягаря для особи.

Ухвалою судді від 19 липня 2024 року відкрито провадження в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 13 вересня 2024 року, роз`яснено учасникам справи їх право, порядок та строки на подачу заяв по суті справи.

12 серпня 2024 року від представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Фадєєвої Н.І. надійшов відзив на позовну заяву, у якому зазначає про безпідставність і необґрунтованість позовних вимог і вважає позов таким, що не підлягає задоволенню. Посилається на те, що прокурором не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що приміщення № 2 є складовою частиною приміщення № 1, яке є власністю МВС України. Також, прокурором не обґрунтовано звернення до суду з позовом в інтересах МВС України, а саме не доведено нездійснення чи неналежного здійснення МВС України захисту інтересів держави у спірних правовідносинах. Зазначила, що в березні 2023 року прокурор звертався в інтересах держави в особі МВС України до суду з позовом (справа № 212/2174/23) до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації права власності та визнання недійсними договорів дарування та купівлі-продажу. В задоволенні вказаного позову апеляційною інстанцією було відмовлено у зв`язку з невірно обраним способом захисту. На думку представника відповідача, подання прокурором повторного, аналогічного за доказами позову, свідчить про намагання органу прокуратури в будь-який спосіб позбавити ОСОБА_1 законного права власності. Наголосила на тому, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем об`єкта нерухомості на підставі договору купівлі-продажу від 20.01.2022, і витребування нежитлового приміщення з його володіння позбавить відповідача гарантій дотримання прав, закріплених у ст. 388 ЦК України. Просила відмовити в задоволенні позову.

04 вересня 2024 року керівником Криворізької північної окружної прокуратури Карленком Ю.К. подано відповідь на відзив, у якому прокурор не погодився із викладеними представником відповідача доводами, посилаючись на те, що прокурором до позову були надані належні та допустимі докази, якими обґрунтовані позовні вимоги і які доводять факт відсутності існування в натурі нежитлового приміщення №2 будинку АДРЕСА_5 . Крім того, зазначила, що оскільки інтереси держави у зв`язку із протиправним набуттям права власності на державне майно до цього часу залишаються незахищеними, вбачаються виключні підстави для представництва прокурором інтересів держави в особі Міністерства внутрішніх справ України. При цьому прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист своїх інтересів. Щодо належного способу захисту прокурор зазначив, що, зважаючи на викладені у позові обставини та їх обґрунтування, а також посилаючись на судову практику і законодавче врегулювання спірних правовідносин, з метою поновлення порушеного права власності Міністерства внутрішніх справ України, наявні підстави саме для витребування вказаного нерухомого майна від відповідача, оскільки вирішення такого спору призведе до припинення порушення і повноцінного володіння нерухомим майном і судове рішення про витребування нерухомого майна як такого, право на яке зареєстроване двічі, є підставою для закриття одного з розділів Державного реєстру прав на нерухоме майно. Звернення окружної прокуратури з даним позовом має на меті витребування нерухомого майна від відповідача, і зверненням стягнення на це майно переслідується легітимна мета, а втручання у право на мирне володіння майном є пропорційним визначеним цілям та не створюватиме надмірного тягаря для особи. З матеріалів справи вбачається, що спірне нежитлове приміщення неодноразово відчужувалось, при цьому відповідач не вчинив жодних дій щодо з`ясування підстав здійснення первісної державної реєстрації майна, а також підстав та способів подальшого відчуження нерухомого майна. Пасивна поведінка відповідача демонструє його ставлення щодо отримання нежитлового приміщення у поза легітимний спосіб. З огляду на ці обставини вважає, що відповідач ОСОБА_7 не відповідає критеріям добросовісного набувача. Щодо порушення права держави посилається на те, що МВС України, володіючи спірним нерухомим майном фактично позбавлено права користування та розпорядження вказаним нерухомим майном. Просив відхилити доводи, викладені у відзиві на позовну заяву, позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

13 вересня 2024 року підготовче засідання було відкладено на 04 жовтня 2024 року за клопотанням представника відповідача ОСОБА_8 у зв`язку із його зайнятістю в іншому судовому засіданні.

20 вересня 2024 року від представника позивача МВС України Сороки В.В. надійшла відповідь на відзив, у якій він категорично не погодився з зазначеними у відзиві запереченнями, посилаючись на те, що у цій справі наявний к державний, так і суспільний інтерес, що є підставою для представництва прокурором інтересів держави. МВС як орган уповноважений державою здійснювати повноваження власника щодо майна, зазначає протиправне втручання у своє право шляхом здійснення фізичними особами незаконної державної реєстрації права власності на частину нежитлового приміщення державної форми власності, та відповідно є органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції в спірних правовідносинах. Зазначив доводи, аналогічні викладеним прокурором у своїй відповіді на відзив, щодо обґрунтованості належного способу захисту витребування майна від відповідача, і вважає, що вирішення спору саме у такий спосіб призведе до припинення порушення і повноцінного нерухомим майном. Просив відхилити відзив на позовну заяву представника відповідача, а позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

23 вересня 2024 року від представника відповідача ОСОБА_9 надійшли заперечення на відповідь на відзив, поданої МВС України, з якими представник відповідача не погодилася з огляду на те, що прокурором не надано належних та достатніх доказів на підтвердження наявності виключних обставин у цій справі, які б надавали прокурору підстави для представництва. Вважає, що звернення прокурора до суду в інтересах держави було передчасним та МВС України може й повинно самостійно захищати свої права по справі в якості позивача, якщо вважає, що права держави порушеними. Акцентувала, що жодних документів на підтвердження порушення прав власника не надано, як і не надано документів на підтвердження перебування приміщення № 2 в законному володінні МВС.

04 жовтня 2024 року підготовче засідання було відкладено на 15 листопада 2024 року за клопотанням представника позивача про надання часу для залучення третьої особи та представника відповідача про надання часу для складання заяви про витребування доказів.

17 жовтня 2024 року від представника відповідача ОСОБА_9 надійшли додаткові письмові пояснення, в яких вона наголошує на тому, що ОСОБА_1 набув право власності на приміщення № 2 на законних підставах, а саме на підставі договору купівлі-продажу від 20.01.2022, відповідно до умов якого був здійснений розрахунок між продавцем і покупцем, а тому відповідач є добросовісним набувачем об`єкту нерухомості і витребування нежитлового приміщення з його володіння позбавить відповідача гарантій дотримання його прав, закріплених у ст. 388 ЦК України, що, на думку представника відповідача, є неприпустимим.

15 листопада 2024 року підготовче засідання відкладено на 16 грудня 2024 року у зв`язку із залученням до участі у справі третьої особи ліквідаційної комісії Криворізького МУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області, та витребуванням за клопотанням представника відповідача Страха В.О. доказів.

16 грудня 2024 року, 16 січня 2025 року підготовче засідання було відкладено через неотримання витребуваних судом доказів.

27 лютого 2025 року, 31 березня 2025 року в підготовчому засіданні оголошено перерву за клопотанням прокурора про надання належних доказів в порядку ст. 95 ЦПК України.

Ухвалою суду від 21 квітня 2025 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті на 22 травня 2025 року.

22 травня 2025 року судовий розгляд відкладено на 10 червня 2025 року за клопотанням представників відповідача Страха В.О. та Фадєєвої Н.І. у зв`язку із перебуванням у відпустці та зайнятістю в слідчих діях відповідно.

10 червня 2025 року в судовому засіданні заслухані вступні слова учасників справи, оголошено перерву до 04 липня 2025 року.

04 липня 2025 року, 12 вересня 2025 року в судовому засіданні досліджено письмові докази, оголошено перерву до 10 жовтня 2025 року.

04 серпня 2025 року від представника відповідача Фадєєвої Н.І. надійшли додаткові письмові пояснення, аналогічні поданим 17 жовтня 2024 року.

10 жовтня 2025 року судовий розгляд було відкладено на 07 листопада 2025 року у зв`язку з відсутністю у представника відповідача Фадєєвої Н.І. технічної можливості брати участь у судовому засіданні, а також неявкою представника третьої особи.

07 листопада 2025 року в судовому засіданні оголошено перерву до 28 листопада 2025 року за клопотанням сторони відповідача про виклик свідка.

28 листопада 2025 року в судовому засіданні оголошено перерву до 15 грудня 2025 року для підготовки учасників справи до судових дебатів.

15 грудня 2025 року судове засідання не відбулося через відсутність у приміщенні суду електроенергії, наступне судове засідання призначено на 12 січня 2026 року.

12 січня 2026 року проведено судові дебати, та постановлено судом про перехід до стадії ухвалення судового рішення, з визначенням дати його проголошення на 20 січня 2026 року.

Прокурор Бендас І.С. та представник позивача Ільницька Л.В., кожна окремо, в судовому засіданні підтримали позов та просили задовольнити позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, відповідях на відзив.

Представники відповідача Страх В.О., Фадєєва Н.І., кожен окремо, в судовому засіданні заперечили проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та письмових поясненнях, просили відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник третьої особи Новікова С.А. в судовому засіданні підтримала позов та позицію прокурора.

Суд, заслухавши прокурора, представників сторін, представника третьої особи, перевіривши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про задоволення позову з таких підстав.

Судом встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Криворізької міської ради народних депутатів Дніпропетровської області від 10.07.1996 № 349/3 передано безоплатно на баланс окремого батальйону патрульно-постової служби міліції по охороні громадського порядку на станціях і лініях швидкісного трамвая приміщення у споруді на АДРЕСА_1 , загальною площею 500 кв.м (т. 3, а.с. 60-61).

При цьому, вказане приміщення відповідно до реєстраційного посвідчення належало міській Раді народних депутатів та перебувало у комунальній власності на балансі УЖКГ на підставі рішення виконкому № 540 від 08.12.1993 і зазначено як приміщення загальною площею 520,0 кв.м (т. 3, а.с. 21).

Згідно з матеріалами інвентаризаційної справи КП ДОР «Криворізьке БТІ» протягом 1996-2012 років стосовно нежитлового приміщення вбудоване-прибудованого в 9-ти поверховий житловий будинок за адресою: м. Кривий Ріг Жовтневий район, м-н 5-й Зарічний, користувач КМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області, неодноразово проводилися роботи по оцінці, розрахунку вартості, вимірювання, фіксування змін та складалися відповідні інвентаризаційні документи (т. 2, а.с. 169-201, т. 3, а.с. 1-50).

Зокрема, відповідно до Акту поточних змін від 10 квітня 2008 року техніком КП ДОР «КБТІ» виконано обстеження в натурі домоволодіння АДРЕСА_6 , а саме обстежено прибудована будівля, доміряний підвал, який раніше не був врахований, у зв`язку з чим збільшилася площа на 139,3 кв.м і становить 659,3 кв.м (т. 3, а.с. 36).

Згідно цього ж Акту 30 березня 2012 року проведено обстеження нежитлової прибудованої будівлі до житлового будинку, доміряно приміщення, уточнено розміри та відповідно площу приміщення № 4, загальна площа без змін, вартість надано балансову, виписано повідомлення на уточнення поштової адреси.

У повідомленні начальника КП ДОР «КБТІ» від 30.03.2012 № 32385-Ю на адресу голови Жовтневої районної у місті ради зазначено, що нежитлова будівля прибудована до 13/14 поверхового житлового будинку, розташований за адресою: мікрорайон 5-й Зарічний, потребує уточнення поштової адреси (т. 3, а.с. 69).

Рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної у місті ради від 18.04.2012 № 203 уточнено поштову адресу нежитлової будівлі, прибудованої до 13/14 поверхового житлового будинку, балансоутримувачем якої є Криворізьке міське управління ГУМВС України в Дніпропетровській області, існуюча адреса мікрорайон 5-й Зарічний уточнена на мікрорайон АДРЕСА_2 (т. 3, а.с. 72-74).

22 червня 2012 року на підставі рішення виконкому Криворізької міської ради від 13.06.2012 № 192 «Про оформлення прав власності» на об`єкти нерухомого майна», на нерухоме майно приміщення 1 будинок АДРЕСА_6 , загальною площею 659,3 кв.м, вбудоване в прибудову до житлового будинку, видано Свідоцтво про право власності Держави в особі МІС України: право оперативного управління Криворізьке МУ ГУМВС України в Дніпропетровській області (т. 3, а.с. 79).

02 липня 2012 року зареєстровано право власності на нежиле приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , вбудоване в прибудову до житлового будинку, загальною площею 659,3, у тому числі місця загального користування загальною площею 15,5 кв.м, власність державна, власник Держава в особі МВС України, право оперативного управління, Криворізьке МУ ГУМВС України в Дніпропетровській області (т. 1, а.с. 45, 47).

Крім того, судом встановлено, що 18 січня 2019 року державним реєстратором Комунального підприємства «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської сільської ради Дніпропетровської області Ковальовим С.В. на підставі договору купівлі-продажу майна, 3107/03/1, виданого 31.07.2003 Товарною біржею «Європейська», зареєстровано право власності за ОСОБА_2 на нежитлове приміщення, загальною площею 458,5 кв.м за адресою: АДРЕСА_7 (реєстраційний номер 110). 01.09.2020 речове право припинено (т. 1, а.с. 87-88).

01 вересня 2020 року державним реєстратором приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Нянчуром С.М. на підставі договору купівлі-продажу, 4073, 4074, виданого приватним нотаріусом Нянчуром С.М. зареєстровано право власності за ОСОБА_5 на нежитлове приміщення, загальною площею 458,5 кв.м за адресою: АДРЕСА_7 (реєстраційний номер 110). 20.01.2022 речове право припинено (т. 1, а.с. 87-88).

20 січня 2022 року державним реєстратором приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Нянчуром С.М. на підставі договору купівлі-продажу, 245, виданого приватним нотаріусом Нянчуром С.М. зареєстровано право власності за ОСОБА_1 на нежитлове приміщення, загальною площею 458,5 кв.м за адресою: АДРЕСА_7 (реєстраційний номер 110). 20.01.2022 речове право припинено (т. 1, а.с. 87-88).

Відповідно до копії Договору купівлі-продажу майна № 3107/03/1 від 31 липня 2003 року ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець), діючи на підставі Протоколу № 4 від 31 липня 2003 року про проведення аукціону на товарній біржі «Європейська» (код ОКПО 35281862), уклали договір про наступне: продавець продав, покупець купив на аукціоні, який відбувся 31.07.2003 на Товарній біржі «Європейська» лот № 1 нежитлове приміщення № 2, загальною площею 458,5 кв.м за адресою: АДРЕСА_7 . Договір підписаний у присутності повноважної посадової особи директора ТБ «Європейська» Журба І.С. (т. 1, а.с. 89).

Вказаний Договір не містить відомостей про правовстановлюючі документи, на підставі яких зареєстровано право власності покупці ОСОБА_3 на вказане нежитлове приміщення.

Водночас судом встановлено, що ТОВ «ТБ «Європейська» була заснована та зареєстрована 13.08.2007, директором біржі Журбу І.С. призначено 02.02.2017, а отже на ТОВ «ТБ «Європейська» не могли укладатися та реєструватися договори та угоди до дати реєстрації біржі, тобто до 13.08.2007 (т. 1, а.с. 159-167).

Крім того, відповідно до копій листів КП «Криворізьке РБТІ» ДОР від 09 серпня 2022 року № 509, від 03 лютого 2023 року № 127, в архіві за адресою нежитлового приміщення № 2 будинку АДРЕСА_6 , відсутні будь-які дані, тобто державна реєстрація за ОСОБА_3 , державна реєстрація договору купівлі-продажу від 31.07.2003 № 3107/03/1, виданого ТБ «Європейська», підприємством не проводилася, взагалі архівна (інвентаризаційна) справа не заводилася, технічна інвентаризація не проводилася (т. 1, а.с. 96, 115).

Також, згідно з листом Державної інспекції архітектури та містобудування України від 09.06.2022 № 4190/05/13-22 у Реєстрі будівельної діяльності, за параметром пошуку «Дозвільні документи за місцезнаходженням об`єкта АДРЕСА_7 », відомостей не виявлено (т. 1, а.с. 102).

Натомість, згідно з листом КП «Криворізьке РБТІ» ДОР» від 22 лютого 2023 № 200, нежитлове приміщення № 1 будинку АДРЕСА_6 та нежитлове приміщення № 2 будинку АДРЕСА_6 є фактично одним і тим самим об`єктом нерухомого майна (т. 1, а.с. 141).

Також, суд звертає увагу, що відповідно до матеріалів справи та встановлених вище обставин станом на 2003 рік нежитлове приміщення не мало конкретної адреси і було зазначено як вбудоване-прибудоване нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 або 81а, і лише в 2012 році йому було присвоєно адресу приміщення № 1 в будинку АДРЕСА_8 за повідомленням начальника КП ДОР «КБТІ» від 30.03.2012 (т. 3, а.с. 69).

Жодних технічних або інвентаризаційних документів на приміщення № 2 будинку АДРЕСА_6 , на підставі яких були проведені державні реєстрації права власності в 2003, 2019, 2020, 2022 роках на вказане приміщення, а також правовстановлюючі документи на приміщення № 2 на підтвердження виникнення права власності у 2003 році у «продавця» ОСОБА_3 , суду не надано.

Щодо представництва прокурором інтересів держави.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тобто, імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу.

Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 01 квітня 2008 року №4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.

Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», який набрав чинності 30 вересня 2016 року, до Конституції України внесені зміни, а саме Конституцію доповнено статтею 131-1, пункт 3 частини першої якої передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно із ч. 3 ст. 56 ЦПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача (ч. 5 ст. 56 ЦПК України).

Відповідно до частини четвертої статті 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру», який набрав чинності 15 липня 2015 року. Ця стаття визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший третій частини четвертої). У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження (частина сьома).

Урегульовуючи розбіжності у раніше викладених правових позиціях, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року по справі № 912/2385/18 уточнила висновки, зроблені у постановах: Великої Палати Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18; Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 927/246/18, від 16 квітня 2019 у справах № 910/3486/18 та № 925/650/18, від 17 та 18 квітня 2019 року у справах № 923/560/18 та № 913/299/18 відповідно, від 13 травня 2019 року у справі № 915/242/18; Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 0440/6738/18, зазначивши, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.

Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Звертаючись до суду із даним позовом в інтересах держави в особі Криворізької міської ради прокурор зазначає, що Криворізькою північною окружною прокуратурою Дніпропетровської області, в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» на адресу Міністерства внутрішніх справ України скеровувались листи від 22.12.2022 № 04/58-10439 вих-22, від 25.01.2023 № 04/58-573 вих-23, від 31.05.2024 №58-4391вих-24 та від 04.06.2024 №58-4496вих-24 з інформацією щодо порушення інтересів держави, що полягають у безпідставному набутті речових прав на нерухоме майно державної власності.

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись з вищевказаними листами до МВС України, Криворізька північна окружна прокуратура фактично інформувала про наявне порушення інтересів держави та надавала можливість відреагувати на такі порушення згідно із наданими повноваженнями в розумний строк (т. 1, а.с. 131-132, 134-136, 168-171).

Міністерство внутрішніх справ України, надаючи відповіді на листи прокуратури, повідомляло, що позов про витребування нежитлового приміщення № 2 будинку АДРЕСА_6 не подавало, підтримує позицію Криворізької північної окружної прокуратури та забезпечитиме представництво інтересів під час розгляду справи в органах судової влади у разі подання прокурором позову (т. 1, а.с. 133, 138, 172).

25 червня 2024 року керівник Криворізької північної окружної прокуратури, на виконання вимог ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру», листом № 58-5094вих-24 повідомив Міністерство внутрішніх справи України про прийняття рішення про звернення до суду з позовом в інтересах держави в особі МВС України до ОСОБА_1 про витребування майна з незаконного володіння (а.с. 173).

На переконання суду, виконуючи приписи частин третьої п`ятої статті 56 ЦПК України і частин третьої, четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор при поданні позовної заяви обґрунтував неналежне, на його думку, здійснення захисту інтересів держави в особі МВС України, посадові особи якого, будучи повідомленими про факт безпідставного проведення державної реєстрації права власності на нежитлове приміщення № 2, будинку АДРЕСА_6 , належних заходів, направлених на припинення порушень, що виникли внаслідок неналежної поведінки відповідача, не вжили і з наведеної вище відповіді МВС від 07.06.2024 № 7579-24 вбачається, що вони готові забезпечити представництво під час розгляду справи лише у разі подання прокурором позову.

При цьому, суд зважає на те, що, починаючи з грудня 2022 року було достатньо надано часу МВС України для опрацювання матеріалів та вжиття заходів представницького характеру в інтересах держави та встановлення правомірності/неправомірності набуття права власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_7 , чи, принаймні, для повідомлення прокуратури про наміри здійснити такі заходи.

По суті позовних вимог.

Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У статті 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності. За частинами першою та другою цієї статті ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Згідно з вимогами статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 326 ЦК України у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Статтею 178 ЦК України визначено, що об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.

Види об`єктів цивільних прав, перебування яких у цивільному обороті не допускається (об`єкти, вилучені з цивільного обороту), мають бути прямо встановлені у законі.

Види об`єктів цивільних прав, які можуть належати лише певним учасникам обороту або перебування яких у цивільному обороті допускається за спеціальним дозволом (об`єкти, обмежено оборотоздатні), встановлюються законом.

Відповідно до частин сьомої та восьмої статті 319 ЦК України діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частиною 2 статті 325 ЦК України передбачено, що фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати.

Згідно зі статтею 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Відповідно до пункту «а» частини другої статті 5 Закону України «Про приватизацію державного майна» приватизації не підлягають об`єкти, що мають загальнодержавне значення, зокрема, майно органів державної влади та органів місцевого самоврядування, майно Збройних Сил України (крім майна, щодо якого законом встановлено особливості приватизації), Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, сил цивільної оборони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, правоохоронних та органів доходів і зборів, що безпосередньо забезпечує виконання цими органами встановлених законодавством завдань, майно закладів охорони здоров`я системи екстреної медичної допомоги.

Аналогічні положення закріплені в частині другій статті 4 Закону України «Про приватизацію державного та комунального майна», що регулює порядок здійснення приватизації державного та комунального майна, починаючи з 18.01.2018.

Таким чином, за встановлених судом обставин справи, а саме, що нежитлове приміщення, якому у 2012 році присвоєно поштову адресу м. Кривий Ріг, мкрн. 5-й Зарічний, 81а приміщення № 1, до 1996 року перебувало у комунальній власності, з 01 серпня 1996 року відповідно до рішення виконкому КМР народних депутатів від 10.07.1996 № 349/3 передано безоплатно на баланс окремому батальйону ППС міліції, у подальшому перебувало на балансі Криворізького МУ ГУМВС України в Дніпропетровській області, а починаючи з 02 липня 2012 року право власності на вказане нежитлове приміщення зареєстроване за Державою в особі МВС України, зазначене нерухоме майно є майном обмеженим в цивільному обороті.

Відповідно до ст. 226 ЦК УРСР 1963 року, що діяла на дату, зазначену в договорі купівлі-продажу майна від 31.07.2003 №3107/03/1 право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Якщо продавець не є його власником, покупець набуває права власності на нього лише в тих випадках, коли згідно з статтею 145 цього Кодексу власник не вправі витребувати від нього майно.

Стаття 153 ЦК УРСР 1963 року визначала, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» в редакції станом на 2003 рік, угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі.

Як було встановлено вище судом, договір купівлі-продажу майна від 31.07.2003 № 3107/03/1 не міг бути зареєстрований на біржі відповідно до норм діючого на той час законодавства, оскільки Товарна біржа «Європейська» на той час не існувала (її реєстрація як юридичної особи здійснена в 2007 році), а отже ОСОБА_2 не набула права власності на нежитлове приміщення, вказане у Договорі як «приміщення № 2, загальною площею 458,5 кв.м, місцезнаходження: АДРЕСА_7 ».

Крім того, як суд зазначив вище, будь-яких правовстановлюючих документів, якими б було підтверджено право власності ОСОБА_3 і як наслідок право на відчуження спірного майна, матеріали справи не містять.

Отже, за викладених обставин договір купівлі-продажу № 3107/03/1 від 31.07.2003 не може вважатися укладеним, і відповідно не може породжувати наслідки, зокрема бути підставою для реєстрації права власності за ОСОБА_2 .

В свою чергу, частиною третьою статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції станом на час здійснення державної реєстрації за ОСОБА_6 18.01.2019, визначено, що державний реєстратор має встановлювати відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема, відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом.

Під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 01.01.2013, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником.

Відповідно до п. 1.5. Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 №7/5 (далі Тимчасове положення), яке діяло на всій території України і було обов`язковим для виконання громадянами, міністерствами, іншими центральними і місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами й організаціями незалежно від форм власності, обов`язковій реєстрації прав підлягало право власності на нерухоме майно фізичних та юридичних осіб.

Реєстрацію прав власності на нерухоме майно здійснюють комунальні підприємства бюро технічної інвентаризації (п. 1.3. Тимчасового положення).

Для реєстрації виникнення, існування, припинення прав власності на нерухоме майно до БТІ разом із заявою про реєстрацію права власності подаються правовстановлюючі документи, зазначені в додатку 1, зокрема, договори купівлі-продажу нерухомого майна, посвідчені державними нотаріусами та договори відчуження нерухомого майна, які не підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, їх копії, а також інші документи, визначені цим Положенням (п. 2.1. Тимчасового положення).

Заява про реєстрацію прав власності подається до БТІ, яке здійснює свою діяльність на території тієї адміністративно-територіальної одиниці, на якій розташований об`єкт нерухомого майна (п. 2.5. Тимчасового положення).

Документи, що підтверджують виникнення, існування, припинення прав власності на нерухоме майно і подаються для реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, установленим цим Положенням та іншими актами чинного законодавства України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження» в редакції станом на січень 2019 року, державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), чи їх дублікатів.

Згідно з положеннями частини третьої 3 статті 10 та статті 18 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції чинній на момент проведення державної реєстрації) державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах, наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації.

Під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником.

Як було встановлено судом, КП «Криворізьке РБТІ» ДОР не було зареєстровано за ОСОБА_3 право власності на нежитлове приміщення № 2 будинку АДРЕСА_3 не існувала в 2003 році, і ці факти не були перевірені державним реєстратором Ковальовим С.В. відповідно до норм діючого на час реєстрації права власності за ОСОБА_2 , як і була проігнорована інформація, яка на час реєстрації права власності за ОСОБА_2 містилася в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а саме про наявність запису щодо нежитлового приміщення № 1, вбудованого до житлового будинку АДРЕСА_6 (реєстраційний номер 37015654) від 02.07.2012, право власності на яке зареєстровано за Державою в особі Міністерства внутрішніх справ України.

Наведені вище норми Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» діяли і на час реєстрації права власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_9 за ОСОБА_5 01.09.2020, яких не було дотримано державним реєстратором при проведенні реєстраційної дії.

Також, відповідно до положень статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (станом на час реєстрації права власності за ОСОБА_1 20.01.2022) державний реєстратор під час проведення реєстраційних дій обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, а також відомості інших реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем, держателем (розпорядником, володільцем, адміністратором) яких є державні органи, шляхом безпосереднього доступу до них чи у порядку інформаційної взаємодії з Державним реєстром прав, у тому числі відомості, що містять персональні дані особи.

При цьому, як було встановлено, судом у Реєстрі будівельної діяльності, за параметром пошуку «Дозвільні документи за місцезнаходженням об`єкта АДРЕСА_7 », відомості відсутні.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва або майбутній об`єкт нерухомості, речові права на які підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Водночас судом встановлено, що договір купівлі-продажу від 31.07.2003 № 3107/03/1 не укладався і відповідно не міг бути підставою для здійснення державної реєстрації за ОСОБА_2 , що, у свою чергу, потягло відсутність законних підстав для здійснення подальших реєстраційних дій.

У подальшому, 20 січня 2022 року приватним нотаріусом Криворізької районної нотаріальної контори Нянчуром С.М. на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 20.01.2022 № 245, зареєстровано право приватної власності за ОСОБА_1 на нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_7 .

Відповідно до пункту 1.5 Договору № 245 від 20.01.2022 покупець ОСОБА_1 володіє достатньою інформацією про відчужуваний предмет договору, задоволений його якісним станом, встановленим шляхом внутрішнього огляду до укладення цього договору. Будь-яких недоліків або дефектів, що перешкоджали б використанню предмету договору за призначенням, перепланувань, реконструкцій, які не співпадають з технічним паспортом на нежиле приміщення, на момент огляду покупцем не виявлено.

При цьому, судом вкотре наголошується, що будь-якої технічної документації на вказане нежитлове приміщення суду надано не було.

В матеріалах цивільної справи наявна копія протоколу допиту свідка від 11 листопада 2022 року в рамках кримінального провадження № 0000070 від 18 січня 2022 року, згідно з яким ОСОБА_10 добровільно надала декілька фото сторінок з технічного паспорту та копії, які вона знайшла вдома по приміщенню № 2, при цьому пояснила, що з якого саме паспорту взяті ці копії їй невідомо (т. 1, а.с. 146-154).

Досліджуючи надані свідком ОСОБА_10 і долучені до матеріалів кримінального провадження копії з «технічного паспорту», на яких мається напис «мкр. 5-й Зарічний, 81а пом. № 2» та співставляючи їх з копіями технічної документації на приміщення АДРЕСА_10 , надані КП «Криворізьке РБТІ», суд звертає увагу на те, що нежитлове приміщення № 1, яке займає весь перший поверх прибудови до будинку АДРЕСА_11 , яке складається з тих же нежитлових приміщень, розташованих фактично в приміщенні № 1, тобто одним і тим самим єдиним приміщенням.

Про це також повідомляло КП «Криворізьке РБТІ у своєму листі від 22 лютого 2023 № 200, про те, що нежитлове приміщення № 1 будинку АДРЕСА_6 та нежитлове приміщення № 2 будинку АДРЕСА_6 є фактично одним і тим самим об`єктом нерухомого майна (т. 1, а.с. 141).

Таким чином, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно наявні записи про реєстрацію права власності Держави на нежитлове приміщення № 1 (реєстраційний номер 37015654), загальною площею 659,3 кв.м, а також наявний запис про реєстрацію права власності ОСОБА_1 на приміщення № 2, загальною площею 458,5 кв.м, що є частиною приміщення № 1, отже в Реєстрі наявна подвійна реєстрація прав на одне й те саме нерухоме майно за різними особами, що є порушенням прав дійсного власника цього майна Держави в особі МВС України.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що під час проведення державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомості приміщення АДРЕСА_9 , на кожному етапі реєстрації права власності за ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та за відповідачем ОСОБА_1 не було дотримано вимог закону щодо порядку такої реєстрації права власності.

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зокрема, ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам та особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Враховуючи встановлені судом обставини, а саме те, що, що ОСОБА_6 не набула права власності на приміщення № НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_1 , вона не мала права на відчуження та розпорядження цим майном шляхом укладення договору дарування, отже договір дарування від 01.09.2020 № 4073, 4074 є недійсним і відповідно до вимог ч. 1 ст. 216 ЦК України не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

В свою чергу, ОСОБА_5 не набув право власності на приміщення № НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі недійсного договору дарування, та відповідно не мав права на відчуження цього майна.

Щодо обраного способу захисту при зверненні до суду.

За приписами частин першої та другої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому, позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі №338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц, від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19).

Предметом спору в цій справі є витребування майна з чужого незаконного володіння, яке обґрунтовано тим, що частина нежитлового приміщення № 1 за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить Державі в особі МВС України, була незаконно передана у власність іншої особи без дотримання вимог законодавства.

Судове рішення не повинне породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту. Крім того, спосіб захисту права або інтересу повинен бути таким, щоб у позивача не виникала потреба повторного звернення до суду.

Так, серед способів захисту речових прав Цивільний кодекс України виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387), усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391), визнання права власності (стаття 392), відшкодування матеріальної і моральної шкоди (статті 1166, 1167, 1173).

Для витребування майна оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскарження всього ланцюга договорів та інших правочинів щодо спірного майна не є ефективним способом захисту прав.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2025 року у справі №911/906/23 зазначено наступне.

«…94. Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних (а так само інших зобов`язальних) відносин, і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У такому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною правочину, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, визначених частиною першою статті 388 ЦК України (постанова Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15).

95. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16, від 21 серпня 2019 року у справі №911/3681/17, від 22 січня 2020 року у справі №910/1809/18, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18, від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц та інших.

96. Основна ідея, яка була реалізована Верховним Судом у згаданих судових рішеннях, полягає у тому, що для застосування такого дійсно ефективного та правомірного способу захисту права власності, як віндикація, не вимагається дезавуювати (скасовувати, визнавати незаконними, недійсними тощо) усі проміжні рішення та правочини, на підставі яких чи у зв`язку з виконанням яких попередні набувачі спірного майна ставали їх зареєстрованими власниками.

97. Також Велика Палата Верховного Суду виснувала, що пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є неодмінним для ефективного відновлення його права (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №488/5027/14-ц, від 30 червня 2020 року у справі №19/028-10/13, від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц)…».

На думку суду, що обраний спосіб захисту є ефективним, оскільки задоволення вимоги призведе до захисту та відновлення порушеного речового права позивача, зокрема, повернення у його володіння/розпорядження/користування спірного приміщення.

Щодо наявності державної реєстрації права власності на спірне майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно суд зазначає наступне.

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є юридичним фактом, який полягає в офіційному визнанні та підтвердженні державою набутого особою речового права на нерухомість та є елементом в юридичному складі (сукупності юридичних фактів), який призводить до виникнення речових прав. При цьому хоча реєстрація права власності є необхідною умовою, з якою закон пов`язує виникнення речових прав на нерухоме майно, однак реєстраційні дії є похідними від юридичних фактів, на підставі яких виникають, припиняються чи переходять речові права, тобто державна реєстрація сама по собі не є способом набуття права власності. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом, у постановах від 27 червня 2018 року у справі № 921/403/17-г/6, від 08 серпня 2019 року у справі № 909/472/18, від 29 квітня 2020 року у справі № 911/1455/19.

Отже, для встановлення обставин виникнення права власності насамперед необхідно встановити підставу, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 березня 2019 року у справі №911/3594/17 зробила висновок, що сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи.

Вказані висновки викладені також в постанові Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 940/668/21.

Як встановлено судом, спірне нерухоме майно без відповідних правових підстав та поза волею власника вибуло з володіння Держави в особі МВС України.

Твердження сторони відповідача, що ОСОБА_1 є законним власником майна спростовуються дослідженими судом доказами та наведеними вище обставинами, якими підтверджується факт того, що за адресою АДРЕСА_1 фактично наявне одне приміщення № 1, яке перебуває у власності Держави, тоді як приміщення № 2 є лише частиною приміщення № НОМЕР_3 , право власності на яку було без законних підстав зареєстровано за відповідачем ОСОБА_1 .

Щодо добросовісності відповідача при набутті спірного майна, суд виходить з наступного.

Статтею 388 ЦК України передбачено, що якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Положення ст. 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Так, відповідно до частини першої вказаної статті, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19).

Отже, вирішуючи питання про витребування спірного майна, суди повинні передусім перевіряти добросовісність набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно (висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі №688/2908/16-ц, від 20 липня 2022 року у справі №923/196/20). На необхідності оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19).

Правовий аналіз положень статей 387, 388 ЦК України свідчить про те, що право власності на майно, яке було вибуло поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути в нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.

Таким чином, у випадку, якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, серед багатьох інших, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року, напрацьовано три критерії (принципи), які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Відповідно до правового висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі №461/12525/15-ц, розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, виходячи з принципів мирного володіння майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягарю, покладеному на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо.

Саме при вирішенні питання про витребування майна здійснюється перевірка добросовісності набувача цього майна, у тому числі з`ясуванню підлягає й те, чи знав або чи міг знати такий набувач про недобросовісну поведінку продавця. Вказане має значення для застосування, як критерію законності втручання держави у право набувача на мирне володіння майном, так і критерію пропорційності такого втручання легітимній меті останнього (постанова Великої Палати Верховного Суду від 06 липня 2022 року у справі №914/2618/16).

У постанові від 27 листопада 2024 року в справі №204/8017/17, Велика Палата Верховного Суду констатувала, що: 1) можливість втручання у право кінцевого набувача майна, яке вибуло з володіння власника без відповідної правової підстави, чи не з його волі прямо передбачене ЦК України (статті 387, 388); 2) закон безпосередньо врегулював, що добросовісний набувач не набуває право власності на відчужене йому майно, яке вибуло із володіння власника поза його волею; 3) майнове право добросовісного набувача захищено передбаченим статтею 661 ЦК України механізмом відшкодування завданих йому збитків у зв`язку з витребуванням у нього за рішенням суду майна (товару), тоді як законний володілець позбавлений можливості захистити своє майнове право у інший спосіб, ніж витребування належного йому майна.

Враховуючи встановлені у справі обставини, а саме вибуття спірного нерухомого майна без волевиявлення власника - Держави в особі МВС України, витребування такого майна на користь законного власника від відповідача є пропорційним втручанням у право власності останнього, яке ґрунтується на законі.

Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов прокурора є обґрунтованим, доведеним належними та допустимими доказами, та підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір в сумі 6 985,63 гривень на користь платника Дніпропетровської обласної прокуратури.

Керуючись ст. 4, 12-13, 76, 81, 89, 141, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов керівника Криворізької північної окружної прокуратури Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства внутрішніх справ України, до ОСОБА_1 , третя особа ліквідаційна комісія Криворізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, про витребування майна з чужого незаконного володіння, задовольнити.

Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь держави в особі Міністерства внутрішніх справ України нежитлове приміщення, загальною площею 458,5 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_7 (реєстраційний номер 110), шляхом внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про припинення права на об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер 110) із закриттям відповідного розділу в Державному реєстрі прав та реєстраційної справи на цей об`єкт.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Дніпропетровської обласної прокуратури (UA0000291 в ДКСУ в м. Київ, , код класифікації видатків бюджету 2800, МФО 820172) судовий збір у сумі 6 985,63 грн.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів після проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Особа, яка звернулася з позовом: Криворізька північна окружна прокуратура Дніпропетровської обласної прокуратури, , адреса: 50029, м. Кривий Ріг, вул. Захисників Азовсталі, 3.

Позивач: Міністерство внутрішніх справ України, , адреса: 01601, м. Київ, вул. Богомольця, 10.

Відповідач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_12 .

Третя особа: ліквідаційна комісія Криворізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, , адреса: 49101, м. Дніпро, вул. Троїцька, 20-А.

Повне судове рішення складено 29 січня 2026 року.

Суддя: О. В. Колочко

Логін:

Для помилки:

Пароль:

Для помилки:

З метою упередження перешкоджанню стабільній роботі Реєстру шляхом здійснення автоматичних або автоматизованих запитів на пошук та копіювання ("викачування") бази даних, запроваджено інтерактивний елемент захисту системи

Введіть cуму цифр, зображених на малюнку:

Перевірити
Закрити

Ваше ім'я:

Для помилки:

Ваш e-mail:

Для помилки:

Повідомлення:

Для помилки:

Введіть в поле результат арифметичного виразу:

Для помилки:

Зачекайте, будь ласка...