Номер провадження: 22-ц/813/3401/26
Головуючий у першій інстанції Ковтун Ю. І.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.02.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кострицького В.В.,

суддів: Коновалової В.А., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Булацевської Я.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

представники відповідача - Головін Микола Вікторович

третя особа: ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Головіна Миколи Вікторовича, який діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2025 року, ухвалено у складі судді Ковтун Ю.І., у приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики,-

установив:

Короткий зміст позовних вимог.

До Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики, в якій просить: стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу згідно боргового документу - розписки від 01 червня 2016 року в розмірі 514520.14 євро, яка складається із: суми позики в розмірі 126000 євро; відсотків за користування грошовими коштами у розмірі 25 % річних за період з 02 червня 2016 року по 01 червня 2019 року в розмірі 94500 євро; відсотків за неправомірне користування грошовими коштами у розмірі 30 % річних за період з 02 червня 2019 року по 18 вересня 2023 року в розмірі 284535.62 євро; пені в розмірі 1,0 % за кожен день прострочення за період з 02 червня 2019 року по 18 вересня 2023 року в розмірі 9484,52 євро, а також стягнути усі судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 01 червня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики у простій формі у вигляді боргової розписки, яка підтверджує отримання у борг на сімейні потреби ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 126000 євро за курсом НБУ 28.0430 гривень за 1 євро, які позичальниця зобов`язувалася повернути позикодавцю до 01 січня 2019 року. Сторонами визначено, що позика є відсотковою (процентною), відсоткова ставка 25 % річних, які повинні бути сплачені в повному обсязі разом із сумою боргу 01 січня 2019 року. У разі своєчасного неповернення грошових коштів сторонами обумовлено сплату пені в розмірі 1,0% за кожний день прострочення та сплату відсотків за неправомірне користування грошовими коштами в розмірі 30 % від загальної суми боргу (сума боргу та відсотків за користування коштами), яка утвориться станом на 01 січня 2019 року. Між сторонами обумовлена зміна тривалості позовної давності у договірних зобов`язаннях, яка збільшена до 20 (років) років. Підпис на борговому документі засвідчує факт отримання позичальником грошових коштів в повному обсязі. Чоловік ОСОБА_2 - ОСОБА_4 надав згоду на отримання грошових коштів, засвідчивши своїм підписом на борговому документі. Станом на 18.09.2023 відповідачка не виконала свої боргові зобов`язання, відтак заборгованість з урахуванням наступних розрахунків: сума основного боргу /сума позики/ - 126 000.00 євро; відсотки за користування грошовими коштами у розмірі 25 % річних за період з 02 червня 2016 року по 01 червня 2019 року в розмірі 94500.00 євро. Відтак, станом на 01 червня 2019 року утворився борг в розмірі: 220 500.00 євро. З 02 червня 2019 року почала діяти 30 % ставка за неправомірне користування грошовими коштами за період з 02 червня 2019 року по 18 вересня 2023 року, в результаті чого утворився борг по відсоткам в розмірі 284535.62 євро та пеня в розмірі 1,0 % за кожен день прострочення в розмірі 9484,52 євро. Таким чином, станом на 18 вересня 2023 року утворилася заборгованість, яка становить 514520.14 євро.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики - задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за борговим документом (розписка) від 01 червня 2016 року у розмірі 126 000 (сто двадцять шість тисяч) євро, 00 центів. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 3059,12 (три тисячі п`ятдесят дев`ять грн 12 коп.) гривень.

Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначає, що станом на час розгляду справи відповідачем грошові кошти на погашення боргу по борговому документу (розписці) від 01 червня 2016 року не повернуті, вимоги позивача про стягнення з відповідачки суму позики у розмірі 126 000,00 євро, підлягає до стягнення з відповідача на користь позивачки, щодо стягнення відсотків за користування грошовими коштами, відсотків за неправомірне користування грошовими коштами, пені, суд прийшов висновку про недоведеність позивачкою вимог в цій частині.

Доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з рішенням суду, адвокат Головін Микола Вікторович, який діє в інтересах ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою до Одеського апеляційного суду та просив скасувати рішенням Приморського районного суду м Одеси від 14.04.2025 року у цивільній справі №522/18328/23-Е за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики, в частині стягнення з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) суму боргу за борговим документом (розписка) від 01 червня 2016 року у розмірі 126 000 (сто двадцять шість тисяч) євро, 00 центів та витрат по сплаті судового збору в сумі 3059,12 (три тисячі п`ятдесят дев`ять грн 12 коп.) гривень, та ухвалити нове рішення у цій частині, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 . Змінити рішення Приморського районного суду м Одеси у складі головуючого судді Ковтун Ю.І., від 14.04.2025 року у цивільній справі №522/18328/23-Е в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків за користування коштами та пені, доповнивши мотивувальну частину рішення щодо підстав для відмови у задоволенні позову додатковими доводами, викладеними в цій апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а саме не надано належної правової оцінки доказам у вигляді допитів свідків, які підтвердили відсутність ОСОБА_2 на час підписання розписки на території України. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази передання ОСОБА_2 спірної суми грошей, а за текстом з копії розписки від 01.06.2016 року, наданої ОСОБА_1 до суду не вбачається моменту (дати) передачі коштів від ОСОБА_1 ОСОБА_2

Зазначали, що заявлені відповідачкою клопотання про витребування доказів в підтвердження заявлених нею та її чоловіком обставин, судом задоволені частково або відхилені, щоб надало можливість забезпечити стороні Відповідача можливість отримання доказів, які в могли довести, або спростувати встановлені судом першої інстанції факти встановлені лише за доказами наданими з боку сторони позивача.

Вважали, що судом першої інстанції не враховано, що Відповідачка та третя особа не лише вказують на неотримання коштів за цією розпискою, а взагалі вказують на відсутність факту підписання ними такого боргового документу (розписки). Скаржником зазначалось, що підписи на борговому документі вони не робили, з таким документом не ознайомлювалися та ніяких перемовин про одержання позики не вели. ОСОБА_2 зазначала, що її підпис взагалі кардинально є відмінним від підпису, який використовується нею та є у її паспорті громадянки України. Наведені вище факти вказують на сумнівність боргового документу, наданого Позивачкою в обгрунтування заявлених вимог, та зобов`язують суд, з урахуванням процесуальних норм перевірити викладені обставини, забезпечити учасникам справи реалізацію своїх процесуальних прав у судовому процесі.

Також визнаючи встановленими обставини укладення правочину з позики грошей, за наданою Позивачкою розпискою, суд першої інстанції не звернув увагу, що така форма правочину, суперечить вимогам ст. 1087 ЦК України та постанови НБУ від 06.06.2013 р. №210, зареєстрованої МЮУ 02.07.2013 р. за №1109/23641. На що відповідачка звертала увагу суду першої інстанції під час розгляду справи на зазначені норми, проте такі доводи залишилися без уваги та оцінки, чим припустився порушення ст. 1087 ЦК України та постанови НБУ від 06.06.2013 р. №210, зареєстрованої МЮУ 02.07.2013 р. за №1109/23641.

Вважали, що жодна з ухвал суду про витребування доказів залишилася невиконаною з причин, які не можна вважати поважними. Крім того, невжиття заходів процесуального примусу для спонукання до виконання ухвал суду про витребування доказів, судом першої інстанції залишено поза увагою.

Клопотання заявлені під час апеляційного перегляду справи.

Разом з апеляційною скаргою адвокат Головін М.В. заявив клопотання про витребування інформації, а саме:

- витребування інформації в апеляційному провадженні у РЕЛІГІЙНОЇ ОРГАНІЗАЦІЇ «РЕЛІГІЙНЕ УПРАВЛІННЯ ЦЕРКВИ ІСУСА ХРИСТА СВЯТИХ ОСТАННІХ ДНІВ В УКРАЇНІ», , адреса: Україна, 01004, м. Київ, вул. Терещенківська , буд. 19 літера А, тел. , Адміністративний офіс - відомостей про фактичне перебування громадянки України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , станом на 01.06.2016 року на території США (зокрема штат Юта);

-витребувати в апеляційному провадженні у Delta Air Lines, адреса : вул. Б. Васильківська, 9/2, 01024, Київ, Україна, телефон: 38, відомості про бронювання, придбання на ім`я Громадянки України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (ОСОБА_1), номер документа НОМЕР_3 , авіаквитків згідно бронювання №LGXCJH, електронний квиток НОМЕР_5, Авіакомпанія власник авіаквитка PS, (маршрут путешествия: вылет 31.12.2015 09:55 Киев, Борисполь, рейс PS-471, класс Эконом, Boeing 737-500; прилет 31.12.2015 11:50 Цюрих, рейс PS-471, класс Эконом, Boeing 737-500; вылет Цюрих, рейс DL-208, класс Эконом, Boeing 767-300ER; прилет 31.12.2015 16:41 НьюЙорк, Джон Ф. Кеннеди, терминал 4, рейс DL-208, класс Эконом, Boeing 767-300ER; вылет 31.12.2015 19:05 Нью-Йорк, Джон Ф. Кеннеди, терминал 4, рейс DL-495, класс Эконом, Boeing 757; прилет 31.12.2015 22:29 Солт-Лейк-Сити, Солт-Лейт-Сити Интернешнл, терминал 2, рейс DL-495, класс Эконом, Boeing 757; вылет 16.08.2016 08:30 Солт-Лейк-Сити, Солт-Лейт-Сити Интернешнл, терминал 2, рейс DL-466, класс Эконом, Boeing 737-800; прилет 16.08.2016 15:09 Нью-Йорк, Джон Ф. Кеннеди, терминал 4, рейс DL-466, класс Эконом, Boeing 737-800; вылет 16.08.2016 20:11 НьюЙорк, Джон Ф. Кеннеди, терминал 2, рейс DL-210, класс Эконом, Boeing 767-300ER; прилет 17.08.2016 10:35 Прага, Ружин, терминал 1, рейс DL-210, класс Эконом, Boeing 767-300ER; вылет 17.08.2016 11:15 Прага, Ружин, терминал 1, рейс PS-808, класс Эконом, Boeing 737-700; прилет 17.08.2016 14:30 Киев, Борисполь, рейс PS-808, класс Эконом, Boeing 737-700), та проходження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (ОСОБА_1), документ номер НОМЕР_4 реєстрації на зазначені рейси, фактичне здійснення нею перельоту за зазначеними квитками.

А також заявив клопотання про застосування заходи процесуального примусу та постановити ухвалу про тимчасове вилучення доказів, зокрема витребуваних:

- у Адміністрації державної прикордонної служби України (, адреса: 01601, м. Київ, вул. Володимирська, 26) за ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 30.04.2024 року (інформацію про перетинання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянкою України, РНОКПП НОМЕР_2 державного кордону України за період з 01 грудня 2015 року по 31 серпня 2016 року, зокрема з Інформаційно-телекомунікаційної системи прикордонного контролю «Гарт-1»); за ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 13 червня 2024 року, якою зобов`язано Адміністрацію державної прикордонної служби України надати суду інформацію про перетинання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянкою України, РНОКПП НОМЕР_2 державного кордону України за період з 01 грудня 2015 року по 31 серпня 2016 року, з Інфомаційно-телекомунікаційної системи прикордонного контролю «Гарт-1»;

- у ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА АВІАКОМПАНІЯ МІЖНАРОДНІ АВІАЛІНІЇ УКРАЇНИ (, 01030, місто Київ, вулиця Лисенка, будинок, 4) за ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2024 року (відомості про бронювання, придбання на ім`я громадянки України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (ОСОБА_1), номер документа НОМЕР_3 , авіаквитків згідно бронювання №LGXCJH, електронний квиток НОМЕР_5, Авіакомпанія власник авіаквитка PS, (маршрут путешествия: вылет 31.12.2015 09:55 Киев, Борисполь, рейс PS-471, класс Эконом, Boeing 737-500; прилет 31.12.2015 11:50 Цюрих, рейс PS-471, класс Эконом, Boeing 737-500; вылет Цюрих, рейс DL-208, класс Эконом, Boeing 767-300ER; прилет 31.12.2015 16:41 Нью-Йорк, Джон Ф. Кеннеди, терминал 4, рейс DL-208, класс Эконом, Boeing 767-300ER; вылет 31.12.2015 19:05 Нью-Йорк, Джон Ф. Кеннеди, терминал 4, рейс DL-495, класс Эконом, Boeing 757; прилет 31.12.2015 22:29 СолтЛейк-Сити, Солт-Лейт-Сити Интернешнл, терминал 2, рейс DL-495, класс Эконом, Boeing 757; вылет 16.08.2016 08:30 Солт-Лейк-Сити, Солт-Лейт-Сити Интернешнл, терминал 2, рейс DL-466, класс Эконом, Boeing 737-800; прилет 16.08.2016 15:09 Нью-Йорк, Джон Ф. Кеннеди, терминал 4, рейс DL-466, класс Эконом, Boeing 737-800; вылет 16.08.2016 20:11 Нью-Йорк, Джон Ф. Кеннеди, терминал 2, рейс DL-210, класс Эконом, Boeing 767-300ER; прилет 17.08.2016 10:35 Прага, Ружин, терминал 1, рейс DL-210, класс Эконом, Boeing 767-300ER; вылет 17.08.2016 11:15 Прага, Ружин, терминал 1, рейс PS-808, класс Эконом, Boeing 737-700; прилет 17.08.2016 14:30 Киев, Борисполь, рейс PS-808, класс Эконом, Boeing 737-700), та проходження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (ОСОБА_1), документ номер НОМЕР_4 реєстрації на зазначені рейси АВІАКОМПАНІЇ МІЖНАРОДНІ АВІАЛІНІЇ УКРАЇНИ, фактичне здійснення нею перельоту за зазначеними квитками.

Щодо явки сторін.

Сторони були належним чином повідомлені про час, дату та місце судового засідання, з`явились в судове засідання та надали свої пояснення.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.

Щодо клопотань заявлених під час апеляційного перегляду

Судовою колегією встановлено, що ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 30 квітня 2024 року частково задоволено клопотання представника відповідачки - адвоката Головіна М.В. про витребування доказів. Витребувано у Адміністрації державної прикордонної служби України (, адреса: 01601, м. Київ, вул. Володимирська, 26) інформацію про перетинання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянкою України, РНОКПП НОМЕР_2 державного кордону України за період з 01 грудня 2015 року по 31 серпня 2016 року, зокрема з Інфомаційно-телекомунікаційної системи прикордонного контролю «Гарт-1», інтегрованої міжвідомчої Інфомаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон (система «АРКАН»).

21.05.2024, на виконання ухвали суду від 30.04.2025, від Центру обробки спеціальної інформації державної прикордонної служби України, на адресу суду надійшов лист № 19-32846/18/24-Вих від 14.05.2024, в якому повідомили про те, що механізм формування, ведення та засади функціонування бази даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України, в`їхали на тимчасово окуповану територію України або виїхали з такої території» (далі - База даних), визначені Положенням про цю Базу даних, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 27.09.2022 № 614, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 26.10.2022 за № 1319/38655 (далі - Положення). Відповідно до пункту 17 Положення інформація про осіб, які перетнули державний кордон України, в`їхали на тимчасово окуповану територію України або виїхали з такої території зберігається протягом 10 років з дня її внесення. Зберігання в Базі даних інформації з персональними даними осіб впродовж 10 років здійснюється з 08.11.2017, оскільки до набрання чинності Положення, інформація про осіб, які перетнули державний кордон України зберігалася у Базі даних протягом 5 років, в порядку визначеному наказом Адміністрації державної прикордонної служби України від 25.06.2007 № 472 (т. 2 а.с. 86).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 13 червня 2024 року частково задоволено клопотання представника відповідачки - адвоката Головіна М.В. про витребування доказів. Зобов`язано Адміністрацію державної прикордонної служби України (, адреса: 01601, м. Київ, вул. Володимирська, 26) надати суду інформацію про перетинання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянкою України, РНОКПП НОМЕР_2 державного кордону України за період з 01 грудня 2015 року по 31 серпня 2016 року, з Інфомаційно-телекомунікаційної системи прикордонного контролю «Гарт-1», інтегрованої міжвідомчої Інфомаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон (система «АРКАН»).

25.07.2024 на виконання ухвали суду від 13.06.2025, від Центру обробки спеціальної інформації державної прикордонної служби України, на адресу суду надійшов лист № 19-49752/18/24-Вих від 19.07.2024, в якому повідомили про те, що персонал Державної прикордонної служби України не здійснює пошук інформації щодо фактів перетину державного кордону України особами у системі «Аркан», оскільки першоджерелом такої інформації система «Гарт-1» (зокрема база даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України, в`їхали на тимчасово окуповану територію України або виїхали з такої території»), а система «Аркан» виконує лише функцію обміну такою інформацією на міжвідомчому рівні. Зберігання інформації про факти перетину державного кордону України в Базі даних здійснюється впродовж 10 років з 08.11.2017, оскільки до набрання чинності Положення, інформація про осіб, які перетнули державний кордон України зберігалася у Базі даних протягом 5 років, в порядку визначено наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 25.06.2С № 472. Враховуючи зазначене Головний центр обробки спеціальної інформації не може надати інформацію щодо перетинання державного кордону України у період з 01.05.2016 по 01.07.2016 стосовно громадянки України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки відповідно до пункту 17 Положення інформація про осіб, які перетнули державний кордон України, в`їхали на тимчасово окуповану територію України або виїхали з такої території зберігається з 08.11.2017 (т. 2 а.с. 99 -100).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2024 року частково задоволено клопотання представника відповідачки - адвоката Головіна М.В. про витребування доказів. Витребувано у ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА АВІАКОМПАНІЯ МІЖНАРОДНІ АВІАЛІНІЇ УКРАЇНИ (, 01030, місто Київ, вулиця Лисенка, будинок, 4) відомості про бронювання, придбання на ім`я громадянки України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (ОСОБА_1), номер документа НОМЕР_3 , авіаквитків згідно бронювання №LGXCJH, електронний квиток НОМЕР_5 , Авіакомпанія власник авіаквитка PS («маршрут путешествия: вылет 31.12.2015 09:55 Киев, Борисполь, рейс PS-471, класс Эконом, Boeing 737-500; прилет 31.12.2015 11:50 Цюрих, рейс PS-471, класс Эконом, Boeing 737-500; вылет Цюрих, рейс DL-208, класс Эконом, Boeing 767-300ER; прилет 31.12.2015 16:41 Нью- Йорк, Джон Ф. Кеннеди, терминал 4, рейс DL-208, класс Эконом, Boeing 767-300ER; вылет 31.12.2015 19:05 Нью-Йорк, Джон Ф. Кеннеди, терминал 4, рейс DL-495, класс Эконом, Boeing 757; прилет 31.12.2015 22:29 Солт-Лейк-Сити, Солт-Лейт-Сити Интернешнл, терминал 2, рейс DL-495, класс Эконом, Boeing 757; вылет 16.08.2016 08:30 Солт-Лейк-Сити, Солт-Лейт-Сити Интернешнл, терминал 2,рейс DL-466, класс Эконом, Boeing 737-800; прилет 16.08.2016 15:09 Нью-Йорк, Джон Ф. Кеннеди, терминал 4, рейс DL-466, класс Эконом, Boeing 737-800; вылет 16.08.2016 20:11 Нью-Йорк, Джон Ф. Кеннеди, терминал 2, рейс DL-210, класс Эконом, Boeing 767-300ER; прилет 17.08.2016 10:35 Прага, Ружин, терминал 1, рейс DL-210, класс Эконом, Boeing 767-300ER; вылет 17.08.2016 11:15 Прага, Ружин, терминал 1, рейс PS-808, класс Эконом, Boeing 737-700; прилет 17.08.2016 14:30 Киев, Борисполь, рейс PS-808, класс Эконом, Boeing 737-700»), та проходження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (ОСОБА_1), документ номер НОМЕР_4 реєстрації на зазначені рейси АВІАКОМПАНІЇ МІЖНАРОДНІ АВІАЛІНІЇ УКРАЇНИ, фактичне здійснення нею перельоту за зазначеними квитками.

24.01.2025 на виконання ухвали суду від 13.11.2025, від ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА АВІАКОМПАНІЯ МІЖНАРОДНІ АВІАЛІНІЇ УКРАЇНИ, на адресу суду надійшов лист № 01-19-03 від 20.01.2025, в якому повідомили про те, що вказаний в ухвалі суду авіаквиток належить авіакомпанії Delta, тому для отримання інформації щодо бронювання подорожі та придбання авіаквитка, необхідно звернутися до авіакомпанії-власника квитка. Щодо здійснення перельотів рейсами МАУ, наразі надати таку інформацію не є можливим внаслідок поломки серверного обладнання, на якому зберігається така інформація. В разі відновлення роботи серверу, МАУ невідкладно буде надано таку інформацію до суду (т. 2 а.с. 156).

Враховуючи вищевикладене, судова колегія зазначає, що судом першої інстанції аналогічні клопотання задоволено та отримано інформацію про витребування якої клопотав адвокат Головін М.В., натомість останнім необґрунтовано необхідності у повторному витребуванні інформації, яку вже було отримано під час розгляду справи в суді першої інстанції, судова колегія розцінює таке клопотання як затягування розгляду справи з метою невиконання боргового обов`язку, а тому в задоволенні такого клопотання відмовлено протокольною ухвалою в судовому засіданні 17 лютого 2026 року.

Щодо суті доводів апеляційної скарги

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Колегією суддів встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 01 червня 2016 року складено борговий документ (розписка), який підписаний позичальником ОСОБА_2 , про наявність між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 договірних правовідносин та боргових зобов`язань.

З тексту розписки слідує, що відповідачка ОСОБА_2 отримала в борг на сімейні потреби від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 126000,00 євро за курсом НБУ 28,0430 гривень за один євро, які повинні бути повернуті позикодавцю ОСОБА_1 до 01 січня 2019 року.

Згідно боргового документу (розписки) позика є відсотковою (процентною). Відсоткова ставка 25 % річних, які повинні бути сплачені в повному обсязі разом із сумою боргу 01 січня 2019 року. Позичальник має право достроково повернути суму боргу. У разі своєчасного неповернення грошових коштів сторонами обумовлено сплату пені в розмірі 1,0 % за кожний день прострочення та сплату відсотків за неправомірне користування грошовими коштами в розмірі 30% процентів від загальної суми боргу (сума боргу та відсотків за користування коштами), яка утвориться станом на 01 січня 2019 року. Сторони обумовили, що у разі дефолту валюти євро, позикодавець має право вимагати повернення боргу у доларах США або англійських фунтах стерлінгів (за вибором позикодавця). Повернення коштів має бути здійснено шляхом внесення коштів у строк до 01 січня 2019 року у депозит будь-якого нотаріуса, нотаріальної контори за вибором позичальника у місті Миколаєві, Миколаївської області з відповідним повідомленням позикодавця відправленим цінним листом. Між сторонами обумовлена зміна тривалості позовної давності у договірних зобов`язаннях, яка збільшена до 20 років.

Борговий документ (розписка) від 01 червня 2016 року окрім позичальника ОСОБА_2 підписаний ОСОБА_4 , як згода чоловіка на отримання грошових коштів (т. 1 а.с. 15).

Оригінал Боргового документу (розписка) від 01 червня 2016 року долучено судом до матеріалів справи.

16 червня 2017 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 було укладено шлюб. Після державної реєстрації шлюбу позивачка отримала подвійне прізвище ОСОБА_1 , що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_6 , виданим Київським районним у м. Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області (т. 1 а.с. 18).

Свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 відмовилися давати показання суду відповідно до ст. 63 Конституції України та ст. 71 ЦПК України.

Допитана у судовому засіданні в суді першої інстанції свідок ОСОБА_10 пояснила, що їй невідомо про наявність розписки та отримання ОСОБА_2 коштів у борг. Відповідачка їй повідомила, що кошти у позивачки вона не брала. Пояснила, що їй відомо, що у період з 31.12.2015 по 17.08.2016 позивачка знаходилася у США штат Юта, м.Промо. ОСОБА_2 та ОСОБА_4 періодично приїздили до неї у гості, а з 2019 року постійно проживають разом з її сім`єю. Починаючи з початку червня 2016 році подружжя усе літо перебували у неї вдома, про будь - які зобов`язання відповідачки перед позивачкою їй нічого не відомо.

Допитаний у судовому засіданні в суді першої інстанції свідок ОСОБА_11 пояснив, що зі слів ОСОБА_2 та ОСОБА_4 йому відомо, що ніяких розписок вони не підписували, грошей не отримували. Йому також відомо, що позивачка у період з 31.12.2015 по 17.08.2016 перебувала за кордоном, він особисто відвозив її на своєму авто до вокзалу та, зі слів тещі, йому також відомо, що позивачка більше пів року перебувала у США.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), відповідно до статті 610 ЦК України.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 12 січня 2022 року у справі № 206/6401/18 (провадження № 61-9197св21) зазначено, що: «на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Зазначене узгоджується з висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16 (провадження № 14-465цс18)».

У постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015року у справі № 6-1967цс15 викладено правовий висновок, що на підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

З огляду на дослідження судом оригіналу розписки суд приходить до висновку, що між сторонами у належній формі укладено договір позики, на підтвердження укладення якого відповідачем надано борговий документ (розписку) від 01.06.2016, а вчинена сторонами письмова форма договору позики не лише є доказом факту його укладення, а й факту передачі грошових сум позичальнику ОСОБА_2 .

Оригінал боргового документу (розписки) надано суду позивачем, що доводить станом на час розгляду справи по суті невиконання відповідачем своїх зобов`язань.

Стороною відповідача, в заперечення факту її підпису на розписці заявлялось клопотання про проведення почеркознавчої експертизи, яке в подальшому не було підтримано, експертиза проведена не була.

Щодо тверджень ОСОБА_2 про відсутність у неї можливості укласти договір позики з позивачкою, видати розписку та отримати грошові кошти у позику, оскільки вона 01.06.2016 у м. Миколаєві не перебувала, а знаходилися у м. Одеса, позивачки не було у цей час в Україні, суд першої інстанції звертав увагу на наступне.

Як слідує з матеріалів справи, борговий документ (розписка) від 01.06.2016 містить прізвище, ім`я, по батькові позикодавця і позичальника, суму позики, дату складання, строк повернення грошових коштів, підпис позичальника, згоду чоловіка на отримання грошових коштів з підписом ОСОБА_4 .

Відповідно до частини першої статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця, або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Тобто, якщо договір позики укладений у письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право, - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року в справі № 355/385/17).

Якщо договір позики укладений у письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики (постанова Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року в справі № 463/9914/20).

Відповідачкою презумпцію правомірності правочину спростовано не було.

Суд першої інстанції вважав, що покази свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , не мають доказового значення в рамках цієї справи, оскільки відповідно до вимог ст. 1051 ЦК України, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші насправді не були одержані позичальником.

Судом першої інстанції враховувалось правову позицію Великої Палати Верховного Суду висловлену в постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), де Верховний Суд вказав, що як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд мав право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Крім того, судом першої інстанції взято до уваги висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті, які містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 в справі № 14-134цс18.

За наведених обставин суд дійшов вірного висновку, що станом на час розгляду справи відповідачем грошові кошти на погашення боргу по борговому документу (розписці) від 01 червня 2016 року не повернуті, вимоги позивача про стягнення з відповідачки суму позики у розмірі 126 000,00 євро, підлягає до стягнення з відповідача на користь позивачки.

Також позивачка просила стягнути з відповідачки на свою користь відсотки за користування грошовими коштами у розмірі 25 % річних за період з 02 червня 2016 року по 01 червня 2019 року в розмірі 94500 євро; відсотки за неправомірне користування грошовими коштами у розмірі 30 % річних за період з 02 червня 2019 року по 18 вересня 2023 року в розмірі 284535.62 євро; пені в розмірі 1,0 % за кожен день прострочення за період з 02 червня 2019 року по 18 вересня 2023 року в розмірі 9484,52 євро.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини 1 статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

На підставі ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За приписами до частини 2 статті 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Як слідує зі змісту позовних вимог, суми визначені позивачем у позовній заяві є складовою позовних вимог про стягнення відсотків, пені та підлягають доведенню і дослідженню.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) встановлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався. Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

У той же час, пунктом 15 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України передбачено, що у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення (Закон України № 691-ІХ від 16 червня 2020 року «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19»).

Крім того, указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, в подальшому його дія продовжувалася.

Згідно з п. 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Як слідує з наданого позивачкою розрахунку відсотків за користування грошовими коштами, відсотків за неправомірне користування грошовими коштами, пені за кожен день прострочення, у такий включені складові сум визначені позивачкою для розрахунку у національній валюті України та іноземній валюті - дол. США, а не іноземній валюті - євро, що визначається позивачем до стягнення у прохальній частині позової заяви.

Крім того, позивач просила, зокрема, стягнути відповідні суми, виходячи з періоду від 02 червня 2016 року по 01 червня 2019 року, в той час, як згідно з борговим документом (розписки) термін виконання зобов`язання та термін невиконаного зобов`язання за кожен день протермінування визначено датою - 01 січня 2019 року.

Враховуючи наведене в сукупності, суд дійшов вірного висновку про недоведеність позивачкою вимог щодо стягнення на її користь відсотків за користування грошовими коштами, відсотків за неправомірне користування грошовими коштами, пені, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині. Щодо судового збору, суд першої інстанції вірно вважав, що з врахуванням часткового задоволення позовних вимог, з відповідачки підлягають стягненню на користь позивачки понесені судові витрати у виді судового збору в розмірі 3059,12 грн.

Судова колегія з огляду на дослідженні матеріали справи вважає, що судом першої інстанції зроблено об`єктивні, повні висновки, щодо суті спору та часткового задоволення позовних вимог, а мотивування та вимоги апеляційної скарги не знайшли свого належного обґрунтування за результатами апеляційного перегляду справи.

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а саме не надано належної правової оцінки доказам у вигляді допитів свідків, що в матеріалах справи відсутні докази передання ОСОБА_2 спірної суми грошей, а за її текстом не вбачається моменту (дати) передачі коштів від ОСОБА_1 ОСОБА_2 , апеляційний суд вважає такі доводи не слушними, адже вони не спростовані належними контрдоказами з боку відповідача. Крім цього, судова колегія зауважує, що в суді першої інстанції стороною відповідача, при наявності представника адвоката Головіна М.В. не було задіяно всіх можливих дій, щодо витребування доказів за адвокатськими запитами, доказів не можливості застосування такого інституту набуття доказів, ні суду першої інстанції ні під час апеляційного перегляду не долучено до матеріалів справи, а тому такі доводи за характером є лише припущеннями.

Стосовно доводів апеляційної скарги, що заявлені відповідачкою клопотання про витребування доказів в підтвердження заявлених нею та її чоловіком обставин, судом задоволені частково або відхилені, а судом першої інстанції не надано таким обставина належної оцінки, апеляційний суд вважає такі доводи необґрунтовані належним чином, з огляду на те, що обставин які б перешкоджали стороні відповідача на повторне звернення з такими клопотаннями в суді першої інстанції, або витребування такої інформації адвокатом та надання часу для їх надання до суду, стороною відповідача не вжито, доказів неможливості надати їх чи повторно звернутись з такими клопотаннями за матеріалами справи не встановлено, а тому такі доводи задоволенню не підлягають.

Щодо доводів апеляційної скарги, що судом першої інстанції не враховано, що Відповідачка та третя особа не лише вказують на неотримання коштів за цією розпискою, а взагалі вказують на відсутність факту підписання ними такого боргового документу (розписки), апеляційний суд вважає не слушними, так як в матеріалах справи відсутністі належні докази, які б підтвердили не оригінальність таких підписів, заявлені доводи скаржника є його суб`єктивною позицією, яка трактується на його користь, що позбавляє можливості апеляційному суду задовольнити апеляційну скаргу з таких мотивів.

Доводи апеляційної скарги, що визнаючи встановленими обставини укладення правочину з позики грошей, за наданою Позивачкою розпискою, суд першої інстанції не звернув увагу, що така форма правочину, суперечить вимогам ст. 1087 ЦК України та постанови НБУ від 06.06.2013 р. №210, зареєстрованої МЮУ 02.07.2013 р. за №1109/23641, апеляційний суд зазначає, що суди позбавлені можливості перевірити такі мотиви, через відсутність належних доказів на їх обґрунтування. При цьому, апеляційний суд зазначає, що стороною відповідача не доведено не можливості надання таких доказів до суду першої інстанції.

Щодо доводів апеляційної скарги, що жодна з ухвал суду про витребування доказів залишилася невиконаною з причин, які не можна вважати поважними, а невжиття заходів процесуального примусу для спонукання до виконання ухвал суду про витребування доказів, судом першої інстанції залишено поза увагою, апеляційний суд вважає необґрунтованою критикою вірно прийнятого судового рішення, так як стороною відповідача належними та допустимими доказами не спростовано встановлених обставин судом. Крім цього, апеляційний суд встановив, що матеріали справи не містять додатково поданих клопотань до суду першої інстанції, як і не надано доказів, що адвокат звертався у встановленому законом порядку до вказаних установ з адвокатськими запитами на витребування доказів, а тому такі доводи задоволенню не підлягають.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

Інших доводів скаржником не наведено, а тому апеляційний суд позбавлений можливості задовольнити апеляційну скаргу.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо про відсутність правових підстав для задоволення вимог скарги.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.

Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу адвоката Головіна Миколи Вікторовича, який діє в інтересах ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді Ю.П. Лозко

В.А. Коновалова