П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2026 року м. Київ

Справа № 759/1579/25

Провадження: № 22-ц/824/5740/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Верланова С. М., Нежури В. А.,

секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Жигайла Олега Івановича в інтересах ОСОБА_1

на рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 листопада 2025 року, ухвалене під головуванням судді Литвинової І. В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про припинення правовідношення за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

В січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що невідомі особи шляхом протиправного доступу до фінансового номера телефону та його електронної пошти заволоділи доступом до його застосунку «Приват24» та з використанням коштів кредитного ліміту по рахунку НОМЕР_1 (договір №SAMDNWFC від 02 листопада 2021 року) здійснили з його рахунку несанкціоновані перекази на загальну суму 154 835, 68 грн. До цього часу банк нараховує проценти на суму заборгованості за вказаним кредитними договором.

У зв`язку з чим просив суд визнати припиненим його зобов`язання за кредитним договором № SAMDNWFC9 від 02.11.2021 на суму (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) 193 221 ,14 грн (а. с. 74 - 75)

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13 листопада 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмоволено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Жигайло О. І. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду просив скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції дійшов передчасного та помилкового висновку про наявність підстав для покладення на ОСОБА_1 відповідальності за здійснення спірних транзакцій.

Вказує, що суд безпідставно ототожнив сам факт проходження процедури автентифікації (зокрема, із застосуванням технології 3-D Secure та IVR-підтвердження) із доведеністю особистої участі позивача у вчиненні відповідних операцій або свідомого розголошення ним конфіденційних даних третім особам.

Наголошує на тому, що матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу того, що саме позивач передавав ПІН-код, одноразові паролі чи інші засоби електронної ідентифікації, або підтверджував банківські операції шляхом телефонної авторизації. За твердженням скаржника, висновки суду першої інстанції ґрунтуються виключно на припущенні про те, що коректність введених даних автоматично свідчить про сприяння позивачем незаконному використанню рахунку.

Крім того, зазначає, що суд не надав належної оцінки встановленим обставинам компрометації його електронних облікових записів, зокрема, несанкціонованому входу до акаунту Google, зміні паролів та використанню стороннього пристрою, що свідчить про втрату контролю над засобами цифрової ідентифікації. На його переконання, відповідач не довів ані механізму отримання третіми особами індивідуальних засобів доступу, ані причинно-наслідкового зв`язку між поведінкою позивача та здійсненими транзакціями.

Також посилається на усталену практику Верховного Суду, відповідно до якої сам по собі факт коректного введення автентифікаційних даних не є безспірним доказом сприяння користувача втраті чи незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, а сумніви щодо доведеності таких обставин підлягають тлумаченню на користь споживача як слабшої сторони у спірних правовідносинах.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 15 січня 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Абібулаєва Т. Г. в інтересах АТ КБ «ПриватБанк» вважала доводи апеляційної скарги необґрунтованими та такими, що не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Зазначала, що спірні транзакції були здійснені із дотриманням установлених процедур автентифікації, з використанням індивідуальних засобів ідентифікації клієнта, зокрема шляхом застосування технології 3-D Secure та підтвердження операцій через фінансовий номер телефону.

На переконання представника банку, використання коректних автентифікаційних даних свідчить про те, що відповідні відомості стали відомими третім особам унаслідок дій або бездіяльності самого клієнта. Вказувала, що банк не має технічної можливості самостійно генерувати або відтворювати персональні паролі користувача, а тому факт їх правильного використання підтверджує порушення клієнтом умов договору щодо збереження конфіденційності платіжної інформації.

Крім того, представник відповідача зазначала, що позивач не надав доказів втручання у роботу банківської системи чи зламу серверів банку, а також не довів, що транзакції були здійснені без електронної ідентифікації користувача. За твердженням відповідача, обставини справи свідчать про те, що доступ до рахунку став можливим виключно через розголошення клієнтом індивідуальних засобів захисту.

У зв`язку з цим просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні адвокат Жигайло О. І. в інтересах ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представник АТ КБ «ПриватБанк» в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог частини 2 статті 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за його відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 є клієнтом АТ КБ «ПриватБанк» та має відкриті банківські рахунки у зазначеному банку.

16.07.2024 року на його електронну адресу надійшов лист із посиланням, яке він відкрив 17.07.2024 року близько 01:45 год., після чого, за його твердженням, відбулися дії щодо несанкціонованого доступу до його облікового запису Google. Надалі, 17.07.2024 року в період з 13:39 год. по 13:54 год. було здійснено низку транзакцій із його банківських карток на загальну суму 155 890,93 грн.

Так, з картки № НОМЕР_2 здійснено платіж у сумі 1 055,25 грн о 13:39 год.

З картки № 055984 здійснено такі транзакції:

1 935,73 грн - 13:39 год.;

1 821,86 грн - 13:46 год.;

2 018,54 грн - 13:50 год.;

30 536,93 грн - 13:51 год.;

31 053,47 грн - 13:51 год.;

25 878,75 грн - 13:52 год.;

31 053,47 грн - 13:54 год.;

30 536,93 грн - 13:54 год. (а. с. 10-11)

Зазначені платежі були здійснені шляхом переказу через додаток «Приват24».

Згідно з інформацією, наданою банком, 17.07.2024 року о 13:00:21 у системі адміністрування «Приват24» зафіксовано зміну паролю входу із використанням для підтвердження даних картки (ПІН-коду) № НОМЕР_3 та фінансового номеру телефону НОМЕР_4 . Логін клієнта при цьому не змінювався.

Відповідно до логів входу, 17.07.2024 року о 13:03:25 здійснено вхід до акаунту позивача з пристрою Phone 24040RN64Y | REDMI ANDROID 14. Банк зазначив, що авторизація стороннього пристрою була підтверджена шляхом IVR-опитування на фінансовий номер телефону позивача.

Разом з тим, у матеріалах справи відсутні належні докази, які б містили технічні журнали IVR-підтвердження, аудіозапис відповідного дзвінка або інші документи, що підтверджують факт безпосереднього здійснення такого підтвердження позивачем.

Банк також вказував, що для здійснення зазначених дій було застосовано процедуру посиленої автентифікації, яка передбачала введення ПІН-коду картки та підтвердження зміни пароля через фінансовий номер телефону.

Позивач зазначив, що після виявлення несанкціонованих операцій звернувся до відділення АТ КБ «ПриватБанк» у м. Львові та до ВП № 1 ЛРУП № 1 ГУНП у Львівській області із відповідною заявою.

18.07.2024 року за його заявою внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001092 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 190 КК України, та позивача визнано потерпілим (а. с. 13-14).

У ході судового розгляду ухвалою від 15.04.2025 року було витребувано інформацію у ПрАТ «Київстар». З наданої відповіді убачається, що на відповідний період фінансовий номер телефону позивача перебував у роумінгу / або відсутній факт активного перебування в іншій мережі (залежно від формулювання у відповіді) (а. с. 80-83).

З протоколів допиту потерпілого убачається, що позивач детально описав послідовність подій, зокрема отримання електронного листа, подальше отримання повідомлень про зміну паролів та входи до облікових записів, а також відсутність будь-якого підтвердження з його боку шляхом телефонного дзвінка або введення кодів підтвердження. Позивач зазначив, що жодних телефонних дзвінків від банку не отримував, ПІН-код та інші конфіденційні дані третім особам не повідомляв, а про виявлені транзакції негайно повідомив банк та правоохоронні органи (а. с. 110-114).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірні транзакції були здійснені з використанням процедури посиленої автентифікації та коректних ідентифікаційних даних клієнта, зокрема ПІН-коду картки та підтвердження через фінансовий номер телефону.

Суд зазначив, що факт зміни пароля та авторизації нового пристрою зафіксований у системі банку, а тому дійшов висновку, що доступ до облікового запису став можливим унаслідок розголошення позивачем конфіденційної інформації або неналежного зберігання ним індивідуальних засобів доступу.

Суд першої інстанції вважав, що використання коректних автентифікаційних даних свідчить про участь позивача у відповідних діях або про його сприяння третім особам у доступі до рахунків, а відтак підстави для покладення відповідальності на банк відсутні.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду з огляду на наступне.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (п. 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (п. 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (п. 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (п. 3).

Згідно зі ст. 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його ж рахунка, банк повинен негайно, після виявлення порушення, зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до пункту 136 розділу VII Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів, затвердженого постановою Правління Національного банку України № 164 від 29 липня 2022 року (далі - Положення), в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, користувач зобов`язаний зберігати та використовувати платіжні інструменти відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання платіжних інструментів особами, які не мають на це законного права або повноважень.

Пунктом 137 розділу VII Положення визначено, що платіжний інструмент має відповідати вимогам емітента щодо захисту інформації, установленим з урахуванням вимог нормативно-правових актів Національного банку. Платіжний інструмент, що використовується для здійснення платіжних та/або інших операцій у платіжній системі, має також відповідати вимогам відповідної платіжної системи щодо захисту інформації.

Згідно зі пункту 138 розділу VII Положення емітент (надавач платіжних послуг) зобов`язаний забезпечити, щоб індивідуальна облікова інформація користувача була недоступна іншим сторонам, крім користувача.

Відповідно до пункту 140 розділу VII Положення користувач зобов`язаний не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції, та негайно після того, як йому стало відомо про факт втрати такої інформації та/або платіжного інструменту, повідомити про це емітента в спосіб та каналами зв`язку, визначеними договором між емітентом та користувачем.

До моменту повідомлення емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неналежних платіжних операцій та відповідальність за них покладаються на користувача. З моменту повідомлення користувачем емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неакцептованих/неналежних платіжних операцій та відповідальність покладаються на емітента. Момент, з якого настає відповідальність емітента, має бути чітко визначений умовами договору, укладеного між користувачем та емітентом.

Пунктом 143 розділу VII Положення передбачено, що надавач платіжних послуг у разі виконання помилкової платіжної операції з рахунку неналежного платника, якщо власник рахунку/держатель невідкладно повідомив про платіжні операції з використанням платіжного інструменту, які ним не виконувалися, зобов`язаний негайно після виявлення помилки або після отримання повідомлення (залежно від того, що відбулося раніше) переказати за рахунок власних коштів суму платіжної операції на рахунок неналежного платника. Надавач платіжних послуг зобов`язаний також відшкодувати неналежному платнику суму утриманої/сплаченої неналежним платником комісійної винагороди за виконану помилкову платіжну операцію (за наявності такої комісійної винагороди).

Відповідно до пункту 144 розділу VII Положення, надавач платіжних послуг повинен сприяти власнику рахунку/держателю в поверненні коштів за неналежною платіжною операцією з використанням платіжного інструменту шляхом негайного надання доступної йому інформації про таку операцію (без стягнення плати), уключаючи інформацію, отриману на його запит від надавача платіжних послуг, що обслуговує неналежного отримувача.

Пунктом 146 розділу VII Положення визначено, що власник рахунку не несе відповідальності за платіжні операції, здійснені без автентифікації платіжного інструменту і його держателя, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність власника рахунку/держателя призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.

Згідно з пунктом 146 розділу VII Положення власник рахунку не несе відповідальності за платіжні операції, здійснені без автентифікації платіжного інструменту і його держателя, крім випадків, якщо доведено, що його дії чи бездіяльність призвели до втрати або незаконного використання ПІН-коду чи іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Отже, у даній категорії спорів саме на банк покладається обов`язок довести наявність обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв розголошенню індивідуальної облікової інформації або надав третім особам можливість ініціювати платіжні операції.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірні транзакції здійснено із застосуванням процедури посиленої автентифікації; у системі банку зафіксовано зміну пароля та вхід до акаунту «Приват24» із використанням ПІН-коду картки № НОМЕР_3 ; авторизація стороннього пристрою підтверджена через IVR-опитування на фінансовий номер телефону позивача; використання коректних автентифікаційних даних свідчить про участь позивача у відповідних діях або про неналежне зберігання ним конфіденційної інформації.

Тобто, в даному випадку, суд першої інстанції фактично ототожнив технічну фіксацію системою банку факту введення коректних реквізитів із доведеністю особистої участі позивача у здійсненні таких дій.

Однак, з такими висновками погодитися не можна.

Так, колегія суддів відмічає, що Верховний Суд у численній практиці (постанови від 14.02.2018 у справі № 127/23496/15-ц, від 20.06.2018 у справі № 691/699/16-ц, від 16.08.2023 у справі № 176/1445/22, від 29.03.2024 у справі № 456/4026/21, від 19.03.2025 у справі № 755/12569/22, від 09.07.2025 у справі № 489/4939/23) послідовно зазначає про те, що: саме банк повинен довести, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті або незаконному використанню ПІН-коду чи іншої інформації;

сам по собі факт коректного введення автентифікаційних даних не є безспірним доказом вини користувача;

за відсутності належних і допустимих доказів сумніви мають тлумачитися на користь споживача як слабшої сторони у правовідносинах із банком.

Матеріалами справи встановлено, що 17.07.2024 року в системі дистанційного банківського обслуговування «Приват24» зафіксовано зміну пароля до облікового запису позивача. О 13:03:25 год. того ж дня здійснено вхід до акаунту з мобільного пристрою Phone 24040RN64Y | REDMI ANDROID 14. Банк зазначає, що авторизація зазначеного пристрою була підтверджена шляхом IVR-опитування на фінансовий номер телефону позивача.

Разом із тим, у цей же період позивач повідомляв про несанкціонований доступ до його облікового запису Google, що передувало здійсненню спірних транзакцій. Після виявлення списання грошових коштів позивач невідкладно звернувся до банку та правоохоронних органів, за його заявою відкрито кримінальне провадження та його визнано потерпілим.

Попри посилання банку на застосування посиленої автентифікації та «успішне підтвердження» операцій, матеріали справи не містять належних і допустимих доказів, які б безспірно підтверджували особисте волевиявлення позивача на здійснення відповідних дій.

Зокрема, у справі відсутні: технічні журнали IVR-з`єднання; аудіозапис телефонного дзвінка, в межах якого мало б здійснюватися підтвердження; деталізація з`єднання з фіксацією факту прийняття виклику саме позивачем; докази того, що підтвердження здійснювалося з пристрою, який перебував у володінні позивача; докази розголошення позивачем ПІН-коду чи іншої ідентифікаційної інформації третім особам.

Банк обмежився посиланням на внутрішні технічні дані своєї інформаційної системи щодо «успішного підтвердження» операцій. Проте, колегія суддів відмічає, що сам по собі факт фіксації системою введення коректних реквізитів не може розцінюватися як беззаперечний доказ особистої участі клієнта у здійсненні відповідних операцій або його свідомого сприяння третім особам.

Технічна фіксація успішної автентифікації не виключає можливості: використання шкідливого програмного забезпечення; фішингового втручання; компрометації електронного облікового запису; несанкціонованого доступу через сторонній пристрій; отримання доступу внаслідок перехоплення або підміни каналів комунікації.

Суд першої інстанції, фактично ототожнивши технічний запис у системі банку з доведеністю вини позивача, не надав належної оцінки вищевказаним обставинам та не врахував, що відповідно до спеціальних норм законодавства саме на банк покладено обов`язок довести наявність дій чи бездіяльності користувача, які призвели до втрати або незаконного використання його індивідуальної облікової інформації.

Більше того, суд першої інстанції фактично переклав тягар доказування на споживача, що суперечить як положенням статті 12 ЦПК України, так і усталеній практиці Верховного Суду щодо розподілу доказового обов`язку у спорах, пов`язаних із несанкціонованими платіжними операціями.

Щодо поведінки позивача, то колегія суддів зазначає про таке.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач невідкладно звернувся до банку після виявлення несанкціонованих операцій; подав заяву до правоохоронних органів; ініціював відкриття кримінального провадження; вживав заходів для з`ясування обставин списання грошових коштів.

Такі дії є послідовними, своєчасними та логічними для особи, яка не мала наміру здійснювати спірні операції та не усвідомлювала їх проведення. Вони свідчать про відсутність умислу, недобросовісності чи сприяння у вчиненні несанкціонованих транзакцій.

Отже, за відсутності належних і допустимих доказів, які безспірно підтверджують, що позивач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті або незаконному використанню ПІН-коду чи іншої інформації, яка дала змогу ініціювати спірні платіжні операції, правові підстави для покладення негативних наслідків на споживача відсутні.

Суд першої інстанції, дійшовши протилежного висновку, неправильно застосував норми матеріального права та порушив правила розподілу тягаря доказування, що призвело до ухвалення помилкового рішення.

Колегія суддів відмічає, що Об`єднана палата Касаційного цивільного суду вже звертала увагу на те, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Тому, виходячи із загальних засад цивільного законодавства, у разі невизнання кредитором права боржника на припинення зобов`язання повністю або частково таке право підлягає захисту судом за позовом боржника шляхом припинення правовідношення повністю або частково на підставі пункту 7 частини 2 статті 16 ЦК України. Не є ефективним способом захисту визнання неправомірними дії в частині не зарахування сплати, зобов`язання зарахувати перераховані щомісячні платежі, скасування та списання безнадійної заборгованості, зобов`язання скасувати суму пені, заборона здійснювати подальше нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитним договором, зобов`язання вчинити дії із скасування нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, зобов`язання скасувати незаконно нараховані штрафні санкції за несвоєчасну здійснену оплату, оскільки не передбачають відповідного обов`язку іншого суб`єкта цивільного правовідношення та не забезпечують відновлення прав особи, що заявляє такі вимоги. Нарахування позивачу пені (штрафу тощо) є лише попередньою фіксацією факту порушення цивільно-правових зобов`язань, яка безпосередньо не впливає на права позивача. Відповідний розрахунок може бути письмовим доказом, який у разі виникнення спору між сторонами повинен оцінюватися судом відповідно до вимог процесуального законодавства (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18)).

За таких обставин, позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, а зобов`язання за кредитним договором № SAMDNWFC9 від 02.11.2021 на суму 193 222 грн 14 коп. слід визнати припиненим.

У відзиві на апеляційну скаргу представник банку наполягав на тому, що спірні операції були здійснені із застосуванням посиленої автентифікації, з використанням ПІН-коду картки та підтвердження через фінансовий номер телефону, а відтак відповідальність за їх проведення має покладатися на позивача.

Також у відзиві зазначено, що банк виконав усі передбачені внутрішніми процедурами заходи перевірки, а підстави для визнання операцій несанкціонованими відсутні.

Проте колегія суддів вважає такі доводи необґрунтованими з огляду на таке.

Матеріали справи не містять жодних належних і допустимих доказів фактичного проведення банком повноцінної перевірки обставин здійснення спірних транзакцій.

Зокрема, відсутні: внутрішні акти службового розслідування; технічні висновки служби безпеки банку; журнали фіксації IVR-з`єднань; аудіозаписи телефонного підтвердження; деталізація з`єднання із зазначенням тривалості розмови та факту її прийняття; технічний аналіз пристрою, з якого здійснено авторизацію; відомості про перевірку IP-адреси, геолокації або ризикового профілю операції.

Банк фактично обмежився формальним повідомленням про те, що операції були здійснені «коректно» та підтверджені в установленому порядку.

Однак формальне посилання на внутрішні записи інформаційної системи без розкриття їх змісту та без надання первинних технічних доказів не може вважатися належним виконанням обов`язку доказування, покладеного на банк як професійного учасника ринку фінансових послуг.

З наданої у справі інформації оператора мобільного зв`язку убачається, що у відповідний період фінансовий номер телефону позивача перебував у роумінгу (а. с. 80-83).

Ця обставина має істотне значення для правильного вирішення спору.

Банк у відзиві не надав пояснень щодо можливості коректного здійснення IVR-підтвердження у режимі роумінгу, тривалості та характеру з`єднання; підтвердження факту прийняття дзвінка саме позивачем, відсутності технічних ризиків перехоплення або переадресації виклику.

Факт перебування номера у роумінгу сам по собі не доводить вини позивача, натомість за відсутності деталізації IVR-з`єднання ставить під сумнів твердження банку про беззаперечне особисте підтвердження позивачем відповідних дій.

Отже, доводи відзиву не спростовують обставин, що свідчать про можливу компрометацію каналу автентифікації.

У відзиві на апеляційну скаргу банк також послався на постанову Верховного Суду у справі № 184/1539/24, вважаючи її релевантною даним правовідносинам. Однак, колегія суддів вважає такі посилання помилковими, з огляду на те, що зазначена справа стосувалася правовідносин, у яких було встановлено факт використання конкретного пристрою, що перебував у володінні клієнта, підтверджено належне проходження автентифікації із застосуванням декількох факторів захисту, наявні були докази отримання та використання одноразових кодів та не встановлено обставин компрометації облікового запису або стороннього втручання.

Водночас, за обставинами даної справи: зафіксовано вхід з іншого пристрою; наявні дані про несанкціонований доступ до Google-акаунту позивача; відсутні технічні докази IVR-підтвердження; фінансовий номер перебував у роумінгу; банк не довів факту особистого волевиявлення позивача; відсутні докази розголошення ПІН-коду чи іншої ідентифікаційної інформації.

Отже, фактичні обставини справи № 184/1539/24 істотно відрізняються від обставин цієї справи, що виключає можливість механічного застосування правових висновків без урахування конкретного фактичного складу.

Більше того, Верховний Суд у низці постанов, на які вже посилалася колегія суддів, прямо зазначає, що сам по собі факт коректного введення автентифікаційних даних не є безспірним доказом вини користувача, а сумніви повинні тлумачитися на користь споживача.

Доводи відзиву представника відповідача фактично зводяться до презумпції вини споживача у разі технічної фіксації «успішної автентифікації». Такий підхід суперечить: спеціальним нормам Положення НБУ, статті 1073 ЦК України, усталеній практиці Верховного Суду; принципу розподілу тягаря доказування; принципу захисту слабшої сторони у споживчих правовідносинах.

За відсутності безспірних доказів того, що позивач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті або незаконному використанню його індивідуальної облікової інформації, покладення негативних наслідків на споживача є неправомірним.

Відтак доводи відзиву не спростовують обґрунтованості апеляційної скарги та не дають підстав для залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Поза увагою суду першої інстанції залишилися норми цивільного процесуального закону, відповідно до яких обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів, а також захист порушеного права особи, яка звернулася до суду.

У зв`язку з чим, рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 листопада 2025 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

Згідно з вимогами п. п. в) п. 4 ч.1 ст. 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови апеляційного суду зазначається щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звільнений від сплати від судового збору відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Отже, оскільки за наслідками апеляційного перегляду справи рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову, відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України підлягає зміні і розподіл судових витрат.

З огляду на те, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Отже, з Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приват Банк» підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору: за розгляд справи в суді першої інстанції у розмірі 1 932 грн 21 коп.; за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 2 898 грн 32 коп., що в загальному становить 4 830 грн 53 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Жигайла Олега Івановича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 листопада 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Визнати припиненим зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором №SAMDNWDC9 від 02.11.2021 року на суму 193 222 грн 14 коп.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (адреса вул. Грушевського, 1Д, м. Київ, 01001, Україна ) на користь держави 4 830 (чотири тисячі вісімсот тридцять) грн 53 коп

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст рішення складено 24 лютого 2026 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура