ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/1236/26
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2026 року Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Лужецької О.Р.,

при секретарі - Григораш Н.М.,

за участю:

представника позивача Бобовича М.М.,

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2024 року позивач ОСОБА_2 через свого представника адвоката Бобовича Миколу Миколайовича звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, в якому просила стягнути із відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики від 29 грудня 2020 року в розмірі 68 500 доларів США.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 29 грудня 2020 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, який було оформлено у виді розписки, відповідно до якого відповідачу була надана та, останнім, отримана грошова сума в розмірі 68 500 доларів США, з терміном повернення коштів до 31 травня 2021 року. Позивач зазначає, що відповідач в зазначений строк борг не повернув та свої зобов`язання за укладеним договором не виконав. Оскільки, відповідач не бажає в добровільному порядку повернути суму отриманого боргу, позивач вимушена звернутись до суду за захистом своїх прав із даним позовом та просить суд стягнути основну суму боргу в розмірі 68 500 доларів США.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 25 червня 2024 року було відкрито провадження та призначено справу до розгляду в підготовчому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25 лютого 2025 року, позов ОСОБА_2 , задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість в сумі еквівалентній 68 500 доларів США за курсом Національного Банку України на день виконання рішення суду та судові витрати по справі у вигляді судового збору у розмірі 15 140 грн., витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8 000 грн.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 26 червня 2025 року, заяву адвоката Данилова Юрія Валентиновича, діючого в інтересах ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 лютого 2025 року, задоволено.

Скасовано заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 лютого 2025 року у даній справі, та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження.

01 липня 2025 року представником позивача Бобовичем М.М. подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій він просить суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість в сумі еквівалентній 68 500 доларів США за курсом Національного Банку України на день виконання рішення та проценти в сумі 17 210 доларів США за курсом Національного Банку України на день виконання, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 15 140 грн. та витрати на професійну правничу допомогу.

10 липня 2025 року представником відповідача Даніловим Ю.В. подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти позову заперечував, просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що 29 грудня 2025 року ОСОБА_1 з позивачем не зустрічався, грошові кошти позивач ОСОБА_2 відповідачу ОСОБА_1 не передавала. Текст розписки ОСОБА_1 переписував із наданого йому надрукованого зразка, оскільки існувала реальна загроза не тільки його здоров`ю, але і життю. Крім того, матеріали справи не містять оригінал боргової розписки, що дає підстави ставити її під сумнів.

В той же день, 10 липня 2025 року представником відповідача Даниловим Ю.В. подано зустрічну позовну заяву про визнання розписки недійсною, яку обґрунтовує тим, що слідчим відділом поліції №2 Бучанського РУП Головного Управління Національної поліції в Київській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 000999 від 14.10.2021 року за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 358 КК України, під час якого потерпілий ОСОБА_1 дав показання про те, що 27-28 грудня 2020 року на території Столичного ринку його зустріли ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та під загрозою фізичної розправи примусили написати боргову розписку про те, що ОСОБА_1 отримав 68 000 доларів США. Хто саме вказаний як позикодавець ОСОБА_1 не пам`ятав, оскільки розписку переписував з наданого йому надрукованого зразка. На день складання розписки ОСОБА_1 із ОСОБА_2 особисто не були знайомі. Звернув увагу на те, що ОСОБА_2 грошові кошти ОСОБА_1 не передавала. Текст розписки його змусили написати під загрозою фізичної розправи. Доказами, що підтверджують відсутність факту передачі коштів є заява позивача до правоохоронних органів про вичинене кримінальне правопорушення. Посилаючись на те, що розписка написана під примусом, з погрозою застосування зброї, відсутністю особистого підпису боржника в розписці, керуючись ст.231 ЦК України просив визнати розписку від 29 грудня 2020 року недійсною.

В ході розгляду справи зустрічна позовна заява була прийнята до спільного розгляду із первісним позовом.

16 вересня 2025 року представником Даниловим Ю.В. подано заяву про зміну підстав зустрічного позову, в якій просив прийняти зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання розписки недійсною в новій редакції від 15.09.2025, в якій змінені підстави позову. Зазначив про те, що в дійсності ОСОБА_2 грошові кошти ОСОБА_1 не передавала, а у визначений в розписці день, 29 грудня 2020 року вони навіть не зустрічалися. Текст розписки змусили написати під загрозою фізичної розправи. Вважає, що фактично між сторонами існували непідтверджені документально майнові претензії з боку ТОВ «АГРО ЧІКЕН» в особі Чернецького Г.Г., ОСОБА_5 та власника товариства ОСОБА_2 , тобто мова йшла про безгрошовість правочину, оскільки фактичної передачі грошових коштів не відбулося, тобто предмет зобов`язання відсутній. Оскаржувана розписка не підтверджує факту передачі грошових коштів, а є лише письмовим документом без правової підстави. Враховуючи вищевикладене, просив визнати розписку від 29 грудня 2020 року недійсною у зв`язку із безгрошовістю.

Протокольною ухвалою суду від 16.09.2025 судом відповідно до положень частини 3 статті 49 ЦПК України прийнято заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Данилова Ю.В. про зміну підстав зустрічного позову.

Ухвалою суду від 16.09.2025 закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача первісні позовні вимоги з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог підтримав та просив суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позові. У задоволенні зустрічного позову просив відмовити, посилаючись на безпідставність та недоведеність, зокрема наголосив на те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошових коштів позичальнику.

Представник відповідача за первісним позовом в судовому засіданні просив в задоволенні первісних позовних вимог відмовити, посилаючись на підстави, які викладені у відзиві на позов, зустрічні позовні вимоги в новій редакції просив задовольнити з викладених в ньому підстав.

В судове засідання, призначене на 17.02.2026 з`явився відповідач за первісним позовом ОСОБА_1 , представники відповідача за зустрічним позовом не з`явилися. Представник відповідача за первісним позовом Данилов Ю.В. направив суду клопотання про відкладення розгляду справи, посилаючись на тимчасову непрацездатність.

Представник Бобович М.М. в судовому засіданні проти відкладення розгляду справи заперечував, просив суд відмовити у задоволенні клопотання та продовжити розгляд справи.

Суд, не вбачає підстав для відкладення судового засідання, оскільки відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права, зокрема, на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, а тому, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, стадію розгляду справи, особисту присутність відповідача в судовому засіданні та відсутність другого представника Драюк І.В. без поважних причин, а також позицію представника позивача, який заперечував щодо відкладення розгляду справи, прийшов до висновку про відмову у задоволенні клопотання представника Данилова Ю.В. про відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, відповідача, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов до наступного висновку.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Судом встановлено, що 29 грудня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, який було оформлено розпискою, відповідно до якої відповідач вказав про отримання від ОСОБА_2 в борг суми в розмірі 68 500 доларів США, з терміном повернення коштів до 31 травня 2021 року.

Зазначена розписка була написана ОСОБА_1 власноруч, та факт отримання грошей в борг було засвідчено ним особисто із проставленням дати, власних даних та засвідченням позики « ОСОБА_1 ».

Однак, відповідач за первісним позовом свої зобов`язання щодо повернення грошей не виконав, кошти позивачу за первісним позовом в обумовлений строк не повернув, та доказів зворотному матеріали справи не містять.

Позивач за первісним позовом вказує, що відповідач кошти за договором позики в обумовлені строки не повернув, добровільно повертати борг відмовляється, а відтак наявні підстави для стягнення коштів за договором в примусовому порядку.

Сторона відповідача за первісним позовом вказувала на те, що фактично кошти відповідачем отримані не були, між сторонами відсутні боргові зобов`язання, розписка була написана під тиском та примусом, а відтак первісні позовні вимоги є безпідставними, та наявні підстави для визнання спірного договору недійсним, що свідчить про обґрунтованість зустрічних позовних вимог.

У судовому засіданні на вимогу суду позивач за первісним позовом надавав для огляду наявний у нього оригінал розписки від 29 грудня 2020 року.

Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог, суд приймає до уваги те, що відповідно до ст. 1046 ЦК України, договір позики - це угода, за якою одна особа (позикодавець) передає іншій особі (позичальникові) безоплатно або за певну винагороду у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або з інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Борговим документом, що підтверджує укладання договору позики між відповідачем та позивачем є розписки, які посвідчують передання йому визначеної грошової суми.

Таким чином, так як договір позики це односторонній договір, то у відповідача виник обов`язок повернути позикодавцю грошові кошти у такій самій сумі, відповідно до ст. 1049 ЦК України.

Письмова форма договору позики через його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Як передбачено ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно із ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Згідно із ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до умов договору позики від 29 грудня 2020 року відповідач ОСОБА_1 отримав від позивача ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 68 500 доларів США в якості позики з оплатою 5% в грошовому еквіваленті 3 442 долари США від отриманої суми за один місяць користування вказаної суми.

Стороною позивача пред`явлено вимогу про стягнення коштів за договором позики від 29 грудня 2020 року в сумі 68 500,00 доларів США, а також процентів в розмірі 5 % в грошовому еквіваленті 3 442 долари США від отриманої суми за один місяць користування, що складає суму в розмірі 17 210 доларів США.

Стороною відповідача за первісним позовом зазначений розрахунок не спростовано, як і не спростовано обґрунтування позовних вимог, а відтак суд приймає його до уваги.

Суд звертає увагу сторони відповідача за первісним позовом на те, що 18.09.2013 року у справі № 6-63 цс 13 Верховний суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

В судовому засіданні судом був досліджений наданий представником позивача наявний у позивача оригінал договору позики грошей від 29 грудня 2020 року та судом засвідчено, що наявна в матеріалах справи копія розписки від 29 грудня 2020 року відповідає наданому для огляду оригіналу.

Водночас ОСОБА_1 не надав суду відповідних розписок про повернення ОСОБА_2 грошових коштів за договором позики грошей від 29 грудня 2020 року.

Тому з огляду на умови договору позики грошей, наявність у позивача оригіналу розписки від 29 грудня 2020 року та водночас ненадання відповідачем ОСОБА_1 суду розписок про повернення ОСОБА_2 грошових коштів або інших належних доказів виконання зобов`язання за договором позики грошей від 29 грудня 2020 року, свідчить про те, що відповідач не виконав свої зобов`язання перед позивачем щодо повернення грошових коштів у розмірі 68 500 доларів США у визначений договором строк - до 31 травня 2021 року.

Таким чином позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу в розмірі 68 500 доларів США підлягають задоволенню.

Крім того, задоволенню підлягають також позовні вимоги про стягнення з відповідача процентів в розмірі 5 % в грошовому еквіваленті 3 442 долари США від отриманої суми за один місяць користування, що складає суму в розмірі 17 210 доларів США.

З огляду на викладене, а також приймаючи до уваги те, що в ході розгляду справи знайшли об`єктивне підтвердження первісні позовні вимоги, стороною відповідача доводи позову достатніми доказами не спростовані, а відтак суд вважає, що наявні підстави для примусового стягнення із відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики від 29 грудня 2020 року, в зв`язку з чим первісні позовні вимоги підлягають задоволенню.

Щодо можливості ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті слід зазначити наступне.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.5 ст.263 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.09.2024 у справі № 500/5194/16 констатувала про те, що зміст частини другої статті 533 ЦК України, згідно з якою якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу.

Велика Палата Верховного Суду вже висновувала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які підлягають стягненню з боржника, вносить двозначність у розуміння суті обов`язку боржника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 761/12665/14).

Водночас при стягненні судом заборгованості в еквіваленті іноземної валюти за курсом Національного банку України на день виконання рішення в судовому рішенні зазначається лише одна сума боргу (в іноземній валюті), а сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається державним / приватним виконавцем на момент здійснення боржником платежу в ході виконання судового рішення.

Таким чином, виходячи із встановлених фактичних обставин справи, умов договору та положень чинного законодавства, суд приходить до висновку про те, що на користь позивача за первісним позовом підлягає стягненню сума боргу за договором позики від 29 грудня 2020 року в сумі еквівалентній 68 500 доларів США за курсом Національного Банку України на день виконання рішення суду, проценти за користування коштами в сумі еквівалентній 17 210 доларів США за курсом Національного Банку України на день виконання рішення суду.

В частині зустрічного позову суд вважає за необхідне зазначити наступне.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог в новій редакції сторона позивача вказувала, зокрема, на те, що грошові кошти відповідачем позивачу фактично не передавались, а відтак наявні підстави для визнання договору позики недійсним у зв`язку із безгрошовістю.

Заперечуючи проти зустрічних позовних вимог сторона відповідача вказувала на фактичне отримання позивачем в борг коштів. Оригінал боргової розписки від 29 грудня 2020 року перебуває у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не повернутий.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики, як письмовий правочин, вважається таким, що вчинений у письмові формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (частина 2 статті 207 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка при тому не є обов`язковим елементом для укладення договору позики.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який підтверджує укладення договору, визначає його умови, а також засвідчує отримання позичальником від кредитора певної грошової суми або речей.

Тому досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Відповідно до частини 2 статті 640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Саме такий момент встановлений для договорів позики (стаття 1046 ЦК України).

Системне тлумачення частини 2 статті 207, частини 4 статті 639, частини 2 статті 640 та частини 2 статті 1046 ЦК України свідчить про те, що договір позики слід вважати укладеним лише у випадку, якщо такий договір позики є підписаним його сторонами та засвідчує факт передання грошових коштів (речей), для чого від учасників правочину не вимагається додаткова видача розписки на підтвердження узгоджених умов договору про передачу коштів.

Судом встановлено, що 29 грудня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, який було оформлено розпискою, відповідно до якої відповідач вказав про отримання від ОСОБА_2 в борг суми в розмірі 68 500 доларів США, з терміном повернення коштів до 31 травня 2021 року.

Зазначена розписка була написана ОСОБА_1 власноруч, та факт отримання грошей в борг було засвідчено ним особисто із проставленням дати, власних даних та засвідченням позики « ОСОБА_1 ».

Виходячи з презумпції правочину (стаття 204 ЦК України) та змісту статей 202, 203 ЦК України правочин вчиняється за волевиявленням сторін з погодження усіх суттєвих умов у формі, встановленій законом.

Зокрема, договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, а у разі відсутності цієї істотної умови такий договір не може вважатися укладеним, внаслідок чого факт його укладання чи неукладання не підлягає доведенню в судовому порядку за допомогою допиту свідків чи іншим шляхом.

Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії.

У разі встановлення факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15 (провадження № 61-3741св19).

Заявляючи вимогу про визнання договору позики недійсним з підстав відсутності факту передачі грошей відповідачем, позивач не звернув уваги, що якщо сторона не виявила свою волю до вчинення правочину й до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. Неукладений договір не може бути визнаний недійсним (постанова Верховного Суду від 29 травня 2024 року у справі № 334/5347/22).

Аналогічні правові висновки викладено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 05 березня 2025 року у справі № 554/11260/21.

У постанові Верховного Суду від 19 березня 2025 року у справі № 522/12996/17 Верховний Суд наголосив, що наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним (див.: постанову Верховного Суду від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц).

Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 лютого 2025 року у справі № 504/3085/20, провадження № 61-17178сво23.

Отже, вимоги позивача про визнання договору недійсним з підстав відсутності факту передання коштів є безпідставними та задоволенню не підлягають.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20) зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Посилаючись в зустрічній позовній заяві в новій редакції на невідповідність волевиявлення учасників правочину внутрішній волі, що проявлялося в безгрошовості, позивач за зустрічним позовом не звернув уваги, що недійсність фіктивного правочину пов`язана з порушенням п`ятої умови дійсності правочину (ч.5 ст.203 ЦК України) як такого, що не був спрямований на реальне настання тих правових наслідків, які обумовлені ним, тобто результату, що мав би настати в дійсному правочині.

Разом з тим, позивач в своїй зустрічній позовній заяві в новій редакції не заявляв вимог про визнання оспорюваного договору позики недійсним через його фіктивність відповідно до положень статті 234 ЦК України. Більш того, подаючи зустрічну позовну заяву в новій редакції, позивач не просив визнати недійсним договір з підстав, визначених статтею 231 ЦК України про те, що спірний правочин вчинений особою проти її волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психологічного тиску з боку другої сторони, або з боку іншої сторони.

Вказуючи в зустрічній позовній заяві в новій редакції про відсутність волевиявлення у позивача на укладення договору позики, ОСОБА_1 та його представник залишили поза увагою, що визнання правочину недійсним, з підстав дефекту волі учасника, визначені ч. 3 ст. 203 ЦК України конкретизовані в ст. 229-231 ЦК України.

Так, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки (ст. 229 ЦК).

Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування (ст. 230 ЦК).

Правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним (ст. 231 ЦК).

В той же час, зустрічна позовна заява в новій редакції не містить вимог про визнання договору позики недійсним, як такого, що вчинений під впливом помилки, обману чи насильства, що в свою чергу свідчило б про відсутність волевиявлення позивача на укладення договору.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем за зустрічним позовом вимоги задоволенню не підлягають.

Суд відмічає, що інші наведені позивачем за зустрічним позовом доводи в обґрунтування своїх зустрічних позовних вимог не спростовують наведених висновків суду.

Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що стороною позивача за зустрічним позовом не доведено ті обставини на які він посилається як на підставу своїх зустрічних позовних вимог, підстав, з якими закон пов`язує можливість визнання недійсним спірного договору судом не встановлено,у зв`язку з чим суд вважає, що в задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання договору позики недійсним слід відмовити.

Щодо вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов до наступного.

Як вбачається із матеріалів позову, позивач просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 25 600 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно із ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Для підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу адвокатом слід саме у договорі з клієнтом визначити механізми розрахунку свого гонорару. Лише рахунку замало. Саме такий висновок випливає з правової позиції ВС/КГС у справі №922/1163/18 від 06.03.2019 р.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Варто також зауважити, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного суду, наприклад у справах № 923/560/17, № 329/766/18, № 178/1522/18.

На підтвердження понесених витрат на отримання професійної правничої допомоги до суду надано копію Договору про надання юридичних послуг №40 від 07.06.2024, укладеного між позивачем та адвокатом Бобович М.М., копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю щодо Бобовича М.М. , копію ордеру на надання правничої допомоги, копію акту №1 наданих послуг від 07.06.2024 до Договору про надання юридичних послуг №40 від 07.06.2024 на суму 25 600 грн.

Із розрахунків витрат на правничу допомогу, які наведені в акті №1 наданих послуг від 07.06.2024 вбачається, що адвокатом надано послуги, загальна вартість яких складає 25 600 грн.

Визначаючи час на надання зазначених в Акті послуг та видів правничої допомоги, суд виходить із наявності у адвоката повної вищої юридичної освіти, стажу роботи в галузі права, у зв`язку з чим такі дії не вимагали значного обсягу юридичної і технічної роботи.

Крім того, дана справа є типовою та нескладною за своєю суттю.

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

Водночас у частині третій статті 141 ЦПК України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила під час вирішення питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. У такому випадку суд повинен конкретно визначити, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести обґрунтування такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну потребу судових витрат для конкретної справи.

Близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року N 922/1964/21.

У постановах від 19 лютого 2022 року N 755/9215/15-ц та від 05 липня 2023 року у справі N 911/3312/21 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та потрібності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

Отже, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною третьою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково.

Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовують з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.

Такі висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2024 р.№ 686/5757/23.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі N 755/9215/15-ц).

Розподіляючи витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу, слід дійти висновку про те, що подання доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом таких витрат у зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критеріям реальності адвокатських витрат (їхньої дійсності й потрібності) та розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2024 № 686/5757/23).

Суд вважає, що понесені витрати є неспівмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, затраченим ним часом на надання таких послуг, які не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

За вказаних вище обставин, враховуючи складність справи та виконаної адвокатом роботи, які підтверджені належними доказами, принципу справедливості, співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, суд приходить до висновку про необхідність зменшити їх розмір та стягнути з відповідача на користь позивача 8 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

В порядку ст.141 ЦПК України судовий збір в сумі 15 140 грн. слід стягнути із відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 203, 524, 525, 526, 599, 530, 549, 610, 611, 612, 1046, 1047, 1048, 1049, 1050, 1051 ЦК України, ст.ст. 76, 81, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 29 грудня 2020 року в сумі еквівалентній 68 500 доларів США за курсом Національного Банку України на день виконання рішення суду, проценти за користування коштами в сумі еквівалентній 17 210 доларів США за курсом Національного Банку України на день виконання рішення суду, судові витрати по справі у вигляді судового збору у розмірі 15 140 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8 000 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У випадку проголошення у судовому засіданні лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ;

Відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Повне рішення складено 02.03.2026

СУДДЯ О.Р.ЛУЖЕЦЬКА