Номер провадження2/205/1205/26
21 січня 2026 року м. Дніпро
Новокодацький районний суд міста Дніпра у складі:
головуючого судді Мовчан Д.В.
при секретарі Волкобоєвої А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовом заступника керівника Маріупольської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства економіки, довкілля та сільського господарства України, Донецької обласної державної адміністрації Донецької обласної військової адміністрації до ОСОБА_1 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 , Національний природний парк «Меотида», Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою,-
І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.
Заступник керівника Маріупольської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства економіки, довкілля та сільського господарства України, Донецької обласної державної адміністрації, Донецької обласної військової адміністрації (далі Позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 , Національний природний парк «Меотида», Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою.
Національний природний парк «Меотида» (далі НПП «Меотида») є об`єктом природно-заповідного фонду України і був створений Указом Президента України № 1099/2009 від 25 грудня 2009 року на території Мангушського, Нікольського (Володарського) та Новоазовського районів Донецької області з метою збереження, відтворення і раціонального використання типових та унікальних природних комплексів узбережжя Азовського моря, а також, територій Кривої коси та Білосарайської коси, що мають важливе природоохоронне, наукове, естетичне, рекреаційне та оздоровче значення.
Донецька обласна державна адміністрація, Донецька обласна військова адміністрація надіслала до суду свої письмові пояснення, аналогічних до позовної заяви, в яких позовні вимоги підтримали, просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, а саме, оскільки, у даному спорі порушені інтереси держави, то остаточно можливо поновити право шляхом витребування земельної ділянки із незаконного володіння відповідача у державну власність лише з одночасним виправленням державним кадастровим реєстратором помилки у відомостях Державного земельного кадастру про цільове призначення земельної ділянки шляхом віднесення її до категорії земель природно заповідного фонду.
Представником третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Національного природного парку «Меотида», також було подано письмові пояснення на позовну заяву, в яких вони підтримують позовні вимоги прокурора у повному обсязі та вважають, що перебування та будь-які дії відповідача на зазначеній ділянці порушують державно-екологічні інтереси, а також, створюють ризики для збереження природного середовища, будь яке використання зазначеної ділянки без відповідного погодження з адміністрацією парку, без дозволів Міндовкілля є незаконним. Просять винести рішення відповідно до вимог чинного законодавства.
Представником третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області, також, було подано письмові пояснення на позовну заяву, в яких він зазначає, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,0000 га був розроблений відповідним землевпорядником на підставі заяви громадянина ОСОБА_2 . Проект пройшов перевірку відповідно до вимог чинного законодавства на момент його подання та за результатами перевірки, підстав для відмови у затвердженні проекту не було встановлено, у зв`язку з чим, був виданий наказ № 7032-СГ від 30.12.2020 року. Просять винести рішення відповідно до вимог чинного законодавства.
Відповідач у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк відзив на позовну заяву не подала.
Будь-яких інших заяв по суті справи до суду не надходило.
ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.
Представник прокуратури що діє в інтересах держави в особі Міністерства економіки, довкілля та сільського господарства України, Донецької обласної державної адміністрації, Донецької обласної військової адміністрації подав до суду письмову заяву в якій зазначає про повне підтримання позовних вимог, та надану згоду на розгляд даної справи у заочному порядку.
Представник позивача Міністерства економіки, довкілля та сільського господарства України у судове засідання не з`явилися, надали письмову заяву про розгляд справи без участі їх представника, позовні вимоги підтримали в повному обсязі.
Представник позивачаДонецької обласної державної адміністрації, Донецької обласної військової адміністрації, також, у судове засідання не з`явилися, надали письмову заяву про розгляд справи без участі їх представника, позовні вимоги підтримали в повному обсязі.
Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 , у відкрите судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив заяв чи клопотань від такого учасника справи до суду не надходило.
Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області, надав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності,просить винести рішення відповідно до вимог чинного законодавства.
Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Національного природного парку «Меотида», також надав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, просить винести рішення відповідно до вимог чинного законодавства.
ІІІ. Процесуальні дії у справі.
Процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) судом не застосовувалися.
Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, ніяких письмових заяв чи клопотань до суду не надходило.
Суд у зв`язку з вищевикладеним зазначає, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі "Смірнова проти України").
Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів.
Пунктом 3 вказаної вище постанови Пленуму ВССУ судам дано роз`яснення на те, що, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків у цивільних справах є, в т.ч. і правова та фактична складність справи; поведінка заявника, характер процесу та його значення для заявника.
Суд, враховуючи ту обставину, що представники всіх сторін надали свої пояснення по суті спору, всім учасникам справи були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, і враховуючи ту обставину, що раніше суд неодноразово відкладав судові засідання через заяви представників сторін, вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи.
З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів, та аргументів сторін, суд ухвалює рішення, виходячи із наступного.
ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
Судом встановлено, що Указом Президента України № 1099/2009 від 25 грудня 2009 року на території Володарського, Новоазовського та Першотравневого районів Донецької області створено національний природний парк «Меотида».
Також судовим розглядом встановлено, що 31 серпня 2020 року наказом Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів № 112 від 31 серпня 2020 року затверджено положення про НПП «Меотида».
З матеріалів справи вбачається, що 25.06.2019 року ОСОБА_2 звернувся до ГУ Держгеокадастру у Донецькій області із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності із земель, що перебувають у запасі на території Мелекінської сільської ради Мангушського району Донецької області.
Судом також встановлено, що наказом ГУ Держгеокадастру у Донецькій області № 2812-СГ від 25.06.2019 року ОСОБА_2 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності із земель, що перебувають у запасі на території Мелекінської сільської ради Мангушського району Донецької області за межами населених пунктів, орієнтований розмір земельної ділянки 2,0000 га, із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.
25 червня 2019 року погоджено державною експертизою проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 для ведення сільського господарства на території Мелекінської сільської ради Мангушського району Донецької області, виконаний ФОП ОСОБА_4 .
Наказом ГУ Держгеокадастру у Донецькій області № 7032-СГ від 30 грудня 2020 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 для ведення сільського господарства на території Мелекінської сільської ради Мангушського району Донецької області.
Оскільки позивач наполягає на тому що вказане нерухоме майно вибуло з власності Мангушської селищної ради Маріупольського району Донецької області, у зв`язку із чим воно не може бути витребувано у останнього власника, то суд доходить висновку про наявність спору між сторонами із приводу речового права на таке майно, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом.
Відповідно до положень ст.13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.
Належне (законне) розпорядження земельними ділянками державної та комунальної власності, які відповідно до ст.14 Конституції України є основним національним багатством, що перебувають під особливою охороною держави, а право власності на які набувається виключно відповідно до закону, безумовно є складовою питання державного (загального) інтересу.
Повернення у власність держави незаконно приватизованої земельної ділянки сприятиме реалізації зазначених конституційних положень, а також є умовою позбавлення безпідставних переваг відповідача ОСОБА_1 та відновлення можливості справедливого (законного) розподілу такого обмеженого державного ресурсу, що становить державний інтерес (вказане цілком узгоджується із правовою позицією ЄСПЛ, п.п. 70-71 рішення від 20 жовтня 2011 року, п. 54 рішення від 02 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України»).
Верховним Судом у постанові від 10 грудня 2021 року по справі № 924/454/20 сформовано правову позицію щодо дотримання прокурором ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод щодо відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном, а саме критеріям законності, суспільного інтересу та пропорційності в частині витребування земельної ділянки сільськогосподарського призначення на користь держави.
Зокрема, критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.
Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними. Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.
Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном, може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення ЄСПЛ від 23 листопада 2000 року у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції».
Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.
Принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які необхідно з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності», при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій є оціночним і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів.
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування.
Право держави витребовувати земельну ділянку, належну до земель сільськогосподарського призначення, з огляду на доведену незаконність і безпідставність вибуття цієї земельної ділянки з власності держави, становить пропорційне втручання у право власності з дотриманням рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства) та інтересами особи, яка зазнала такого втручання.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 та ч. 1 ст. 14 Конституції України земля, її надра, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави.
Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки (ч. 1 ст. 11 ЦК України).
Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 328 ЦК України, права власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Частиною 2 статті 373ЦК України встановлено, що право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.
Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст.78ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
Частиною 4 статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади АР Крим або органів місцевого самоврядування.
Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.
Статтею 80 Земельного кодексу України встановлено, що самостійними суб`єктами права власності на землю є, зокрема, держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, на землі державної власності.
Згідно зі ст.ст.83-84 Земельного кодексу України в державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.
Частиною 1 статті 116 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Відповідно до ч. 3 ст.116 Земельного кодексу України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, проводиться один раз по кожному виду використання (ч. 4ст. 116 Земельного кодексу України).
Зі змісту ст.116 Земельного кодексу України вбачається, що наявність рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у власність визначається в якості обов`язкової передумови для подальшого отримання прав власності на земельну ділянку.
Відповідно до ч. 2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлена судом.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки, зокрема, на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).
Частиною 2 ст. 84 Земельного кодексу України передбачено, що право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом. Право власності на земельні ділянки, визнане за державою рішенням суду, реалізується органами виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, незалежно від органу, в особі якого судом визнане таке право за державою. До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом.
Частиною 2 статті 117 Земельного кодексу України визначено, що до земель державної власності, які не можуть передаватися у комунальну власність, належать земельні ділянки на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна державної власності, а також земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, крім випадків передачі таких об`єктів у комунальну власність.
Відповідно до ч. 1 ст. 149 Земельного кодексу України земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, що здійснюють розпорядження земельними ділянками відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу з урахуванням вимог статті 150 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 5 ст. 122 Земельного кодексу України обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.
27 травня 2021 року набрав чинності ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин».
Відповідно до п. 58 вищевказаного Закону розділ Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України був доповнений пунктом 24, яким визначається, що з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель, перелік яких визначений законом.
Згідно з п. 24 Перехідних положень ЗК України з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель, що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук).
Згідно зі ст. 11 Земельного кодексу «Про природно-заповідний фонд України» спеціально уповноваженим органом державного управління в галузі організації, охорони та використання природно-заповідного фонду є центральний орган виконавчої влади в галузі охорони навколишнього природного середовища.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 425 від 27 травня 2020 року «Деякі питання оптимізації системи центральних органів виконавчої влади» утворено Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України, яке забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища, екологічної та в межах повноважень, передбачених законом, радіаційної, біологічної і генетичної безпеки.
Тобто, спірна земельна ділянка з власності держави в особі Донецької обласної державної адміністрації, Донецької обласної військової адміністрації вибула на користь ОСОБА_2 незаконно і безпідставно, який відчужив її на користь ОСОБА_1 на підставі Договору купівлі-продажу від 28.01.2021 року, право власності на яку було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Відтак, суд зазначає, що витребовування спірної земельної ділянки хоч і становить втручання у право на мирне володіння майном, однак таке втручання є законним, здійснюється в інтересах суспільства і має легітимну мету відновлення законності.
У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) зазначено, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).
Власник, з дотриманням вимог статті 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).
Так, для витребування нерухомого майна оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування не є ефективним способом захисту права власника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18)). Вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не привело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19)).
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) зроблено висновок про те, що обрання позивачем неналежного (неефективного та/або неправомірного) способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.
Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів правоможної особи. Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
За таких обставин, оскільки ОСОБА_2 неправомірно набув у власність спірну земельну ділянку без достатніх правових підстав, та відчужив її без необхідного обсягу правомочності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог шляхом витребування спірної земельної ділянки у відповідача ОСОБА_1 на користь держави в особі Донецької обласної державної адміністрації, Донецької обласної військової адміністрації.
Разом із цим, обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом виправлення Головним управлінням Держгеокадастру Донецької області помилки у відомостях Державного земельного кадастру про цільове призначення земельної ділянки з віднесенням її до категорії земель природно заповідного фонду не є ефективним засобом відновлення порушеного права позивача, а стосується порядку та способу виконання судового рішення про витребування такої земельної ідлянки на користь держави.
У зв`язку з наведеним суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, а саме вимога про витребування спірної земельної ділянки підлягає задоволенню, тоді як у задоволенні вимог про зобов`язання внести зміни до відомостей Державного земельного кадастру слід відмовити.
Суд також зауважує, що відповідач, будучи належним чином повідомлена про розгляд даної цивільної справи по суті, в судове засідання не з`явилася, заперечень на позов та доказів на їх обґрунтування суду не надала, що дає суду право при заочному розгляді справи обмежитись доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України.
VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, то з відповідача на користь Донецької обласної прокуратури підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволеної частини позовних вимог у розмірі 2 422 грн. 40 коп.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 13, 41, 129 Конституції України, ст. ст. 15-16, 316, 317, 321, 325, 328, 329, 373 ЦК України, ст. ст. 4, 12-13, 76-78, 81, 89, 141, 258-259, 263-266, 354 ЦПК України, суд -
1. Позовні вимоги Заступника керівника Маріупольської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства економіки, довкілля та сільського господарства України, Донецької обласної державної адміністрації, Донецької обласної військової адміністрації до ОСОБА_1 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 , Національний природний парк «Меотида», Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою, - задовольнити частково.
3. У задоволені решти позовнних вимог відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржувати заочне рішення до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя: Мовчан Д.В.