Справа № 350/329/26
Номер провадження 2-з/350/2/2026
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2026 року селище Рожнятів

Суддя Пулик М.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 про застосування заходів забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «КІБЕР ВОШ» про захист прав споживачів -

установив:

До Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області одночасно з поданням позовної заяви ОСОБА_1 до ТОВ «КІБЕР ВОШ» про захист прав споживачів подано заяву про забезпечення позову.

Заявник просить суд вжити заходи забезпечення позову, а саме: накласти арешт на все рухоме майно, що належить ТОВ «КІБЕР ВОШ» (), у межах суми позовних вимог 892 041,07 грн; накласти арешт на грошові кошти ТОВ «КІБЕР ВОШ» (), що знаходяться на будь-яких рахунках, відкритих у банківських установах, у межах суми 892 041,07 грн.

В обґрунтування заяви зазначено, що предметом спору є стягнення з відповідача грошових коштів, а також неустойки, збитків та моральної шкоди на загальну суму 892041,07 грн.

Заявник посилається на обставини, які, на його думку, свідчать про реальну загрозу утруднення або неможливості виконання майбутнього судового рішення у разі задоволення позову. Зокрема, зазначає, що в процесі досудових спроб врегулювання спору представники відповідача повідомляли, що кошти на рахунках не затримуються, а одразу використовуються у господарській діяльності, у тому числі спрямовуються на закупівлю валюти та подальші закупівлі автомобілів, у зв`язку з чим «немає коштів для повернення». Також заявник зазначає про висловлювання керівництва відповідача щодо того, що судовий спір не є проблемою та що можливо створити інше товариство для продовження діяльності, унаслідок чого під час розгляду справи може бути здійснено дії щодо перенаправлення господарської діяльності, перерахування коштів на інші рахунки чи інші суб`єкти господарювання, що створить перешкоди для реального виконання рішення суду.

Дослідивши обґрунтування поданої заяви з додатками, суд вважає, що заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та практику суду як джерело права.

Стаття 6 Конвенції гарантує кожному при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Статтею 13 Конвенції встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову.

Так, згідно з п. 43 рішення ЄСПЛ у справі «Шмалько проти України» право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду, було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак - і до порушення права особи на доступ до правосуддя в аспекті ст. 6 Конвенції.

Відповідно до статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути ухвалено тільки відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Крім того, заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову.

Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. Окрім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести відповідність (адекватність) засобу забезпечення позову.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 150 ЦПК України одним із видів забезпечення позову є накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та що заходи забезпечення застосовуються лише в разі необхідності і повинні бути спрямовані на гарантування виконання можливого рішення суду.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню прав та охоронюваних законом інтересів інших осіб.

Окрім того, достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Як вбачається зі змісту заяви та позовних вимог, предметом судового розгляду в даній справі є майнові вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів, неустойки, збитків та моральної шкоди, а загальна сума заявлених вимог становить 892041,07 грн.

Суд враховує доводи заявника про те, що відповідач у процесі досудового врегулювання спору повідомляв про відсутність можливості повернення коштів, посилаючись на їх постійний оборот та використання у господарській діяльності. Також суд бере до уваги посилання заявника на ризик перерахування коштів на інші рахунки чи інші суб`єкти господарювання, що потенційно може ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову.

За таких обставин, з огляду на грошовий характер заявлених позовних вимог, суд доходить висновку, що накладення арешту на грошові кошти відповідача у межах ціни позову є належним і співмірним заходом забезпечення позову, оскільки цей захід безпосередньо пов`язаний із предметом спору, відповідає обсягу заявлених вимог, спрямований на запобігання утрудненню чи неможливості виконання можливого рішення суду.

Разом із тим вимога заявника про накладення арешту на все рухоме майно ТОВ «КІБЕР ВОШ» заявлена без конкретизації такого майна, без наведення відомостей про його склад, орієнтовну вартість і місцезнаходження, а також без належного обґрунтування необхідності застосування саме такого обсягу обмежень. За таких умов застосування настільки широкого заходу може призвести до надмірного втручання у діяльність юридичної особи та порушення балансу інтересів сторін, тоді як мета забезпечення позову може бути досягнута шляхом застосування менш обтяжливого заходу - арешту грошових коштів у межах ціни позову.

Суд виходить із того, що забезпечення позову не може перетворюватися на інструмент створення для відповідача надмірних обмежень або фактичного блокування діяльності юридичної особи, якщо для досягнення мети забезпечення позову достатнім є менш обтяжливий захід, який забезпечує баланс інтересів сторін.

За змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Втручання держави у право власності має бути законним, переслідувати легітимну мету та бути пропорційним.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд зобов`язаний враховувати інтереси не лише позивача, а й відповідача та інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. У кожному конкретному випадку вид забезпечення позову має бути співмірним із заявленими позовними вимогами.

Враховуючи наведене, суд вважає, що у даному випадку накладення арешту на грошові кошти відповідача у межах суми позовних вимог є достатнім, необхідним та співмірним заходом забезпечення позову, тоді як накладення арешту ще й на все рухоме майно юридичної особи є надмірним за обсягом заявленого обмеження та не доведеним як необхідне у такому обсязі.

Станом на час розгляду заяви судом не встановлено обставин, за яких відповідно до частини третьої статті 154 ЦПК України суд зобов`язаний застосувати зустрічне забезпечення.

З огляду на викладене суд доходить висновку, що заява про забезпечення позову підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 149-153, 260, 353, 354 ЦПК України -

постановив:

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову - задовольнити частково.

Накласти арешт на грошові кошти Товариства з обмеженою відповідальністю «КІБЕР ВОШ» (), що знаходяться на рахунку (рахунках) у банківських установах, у межах суми позовних вимог 892041 (вісімсот дев`яносто дві тисячі сорок одна) гривня 07 копійок, до вирішення спору судом по суті.

Копію ухвали направити до Долинського відділу Державної виконавчої служби у Калуському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції для виконання, а також учасникам справи для відома.

Ухвала суду про забезпечення позову є виконавчим документом та підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Ухвала може бути оскаржена до Івано-Франківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 15-денний строк з дня її підписання.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя: