Справа №: 398/4935/24
провадження №: 2/398/117/26
РІШЕННЯ

Іменем України

"23" січня 2026 р. м. Олександрія

Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області в складі:

головуючого судді Шинкаренко І.П.,

за участю секретаря судового засідання Черткова А.О.,

прокурора Поташенка А.В.,

відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

в режимі відеоконференції представника відповідача Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області - Коробєйнікової А.І., представника третьої особи Саліцького О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Олександрійської окружної прокуратури Кіровоградської області в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою у спірних правовідносинах - Кіровоградської обласної військової адміністрації, до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», про усунення перешкод у користуванні і розпорядженні земельними ділянками шляхом визнання недійсним наказу, договору дарування, скасування державної реєстрації речових прав та державної реєстрації земельних ділянок,

В С Т А Н О В И В

30 вересня 2024 року керівник Олександрійської окружної прокуратури Кіровоградської області в інтересах держави в особі Кіровоградської обласної військової адміністрації, звернувся до суду з позовною заявою до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні і розпорядженні земельними ділянками шляхом визнання недійсним наказу Головного Управління Держгеокадастру в Кіровоградській області від 07 жовтня 2016 року № 11-9884/14-16-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність», договору дарування від 07 листопада 2023 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про дарування земельної ділянки, скасування державної реєстрації права власності та державної реєстрації земельних ділянок з кадастровими номерами :02:000:0167, :02:000:0168, :02:000:0169, :02:000:0170, :02:000:0171, :02:000:0172, :02:000:0173, :02:000:0174, :02:000:0175, :02:000:0176, :02:000:0177, :02:000:0178, :02:000:0179, :02:000:0182, :02:000:0183, :02:000:0184, :02:000:0185, :02:000:0186, :02:000:0187, :02:000:0188, :02:000:0189, :02:000:0190, :02:000:0191, :02:000:0192, :02:000:0193, :02:000:0318.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що наказом Головного Управління Держгеокадастру в Кіровоградській області від 07 жовтня 2016 року № 11-9884/14-16-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:0116 площею 1,8713 га, що розташована на території Звенигородської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області. У 2017 році ОСОБА_1 вказану земельну ділянку поділено на 27 земельних ділянок з кадастровими номерами :02:000:0167, :02:000:0168, :02:000:0169, :02:000:0170, :02:000:0171, :02:000:0172, :02:000:0173, :02:000:0174, :02:000:0175, :02:000:0176, :02:000:0177, :02:000:0178, :02:000:0179, :02:000:0182, :02:000:0183, :02:000:0184, :02:000:0185, :02:000:0186, :02:000:0187, :02:000:0188, :02:000:0189, :02:000:0190, :02:000:0191, :02:000:0192, :02:000:0193, :02:000:0165, :02:000:0166. У подальшому ОСОБА_1 було змінено цільове призначення вказаних земельних ділянок на «для індивідуального садівництва» (код КВЦП 01.05) та об`єднано земельні ділянки з кадастровими номерами :02:000:0165, :02:000:0166 в одну - :02:000:0318, площею 0,2334 га, з наступною передачею 07 листопада 2023 року ОСОБА_2 на підставі договору дарування.

Вказані земельні ділянки розташовані єдиним масивом та сформовані за рахунок земельної ділянки лісогосподарського призначення, яка перебувала в користування Чорноліського лісгоспу з 1989 року, за інформацією філії «Чорноліське лісове господарство» ДП «Ліси України» земельна ділянка з кадастровим номером :02:000:0116 сформована за рахунок землі лісового призначення та згідно з матеріалами справи лісовпорядкування з 1989 року знаходиться в межах лісогосподарського призначення, що перебувають у постійному користуванні філії «Чорноліське лісове господарство» та згідно матеріалів базового лісовпорядкування ДП «Онуфріївське лісове господарство» знаходилась у кварталі 76 Олександрійського лісництва.

Відповідно до проекту організації і розвитку лісового господарства за 1989 рік надана у власність ОСОБА_1 земельна ділянка з кадастровим номером :02:000:0116 входила до складу земельної ділянки 3,6 га у виділі 17 кварталу 76 Олександрійського лісництва.

Відповідно до проекту організації і розвитку лісового господарства Чорноліського держлісгоспу за 2000 рік вказана земельна входила до складу земельної ділянки площею 3,6 га у виділі 20 кварталу 76 Олександрійського лісництва.

Відповідно до проекту організації і розвитку лісового господарства за 2010 рік вказана земельна входила до складу земельної ділянки площею 4,5 га у виділі 16 кварталу 76 Олександрійського лісництва (згідно таксаційного опису: інші нелісопридатні землі, відкриті простори без дерев).

Відповідно до проекту організації і розвитку лісового господарства за 2020 рік вказана земельна входила до складу земельної ділянки площею 3,9 га у виділі 17 кварталу 76 Олександрійського лісництва (згідно таксаційного опису: галявина, відкриті простори без дерев)

Згідно з картографічними відомостями кадастрової карти вказані земельні ділянки не заліснені.

Згідно з інформацією ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» ВО «Укрдержліспроект» від 16 лютого 2024 року, відповідно до матеріалів лісовпорядкування 2009 та 2019 років вищевказані земельні ділянки, що утворились в результаті поділу земельної ділянки з кадастровим номером :02:000:0116 мають накладення на землі кварталу 76 Олександрійського лісництва ДП «Онуфріївське лісове господарство».

Філія «Чорноліське лісове господарство» ДП «Ліси України» своїм листом від 12 грудня 2023 року №1038/22.15-2023 повідомила прокуратуру, що ДП «Ліси України» в особі філії «Чорноліське лісове господарство» є правонаступником державного підприємства «Чорноліське лісове господарство» (припинене 18 травня 2023 року), яке в свою чергу було правонаступником ДП «Онуфріївське лісове господарство» (припинене 30 жовтня 2022 року), тому у своїй діяльності філія використовує матеріали лісовпорядкування ДП «Онуфріївське лісове господарство» (скорочено ДП «Онуфріївський лісгосп»).

Керівник Олександрійської окружної прокуратури Кіровоградської області зазначив, що оскільки зміна цільового призначення земельних ділянок лісогосподарського призначення, що перебувають у державній чи комунальній власності, здійснюється за погодженням з Кабінетом Міністрів України та Секретаріатом Кабінету Міністрів України листом від 06 червня 2024 року проінформовано про те, що рішень про погодження зміни цільового призначення, припинення права постійного користування, вилучення з користування ДП «Чорноліське лісове господарство» або ДП «Онуфріївське лісове господарство» не приймалось, то земельна ділянка з кадастровим номером :02:000:0116 вибула з державної власності у приватну власність з порушенням вимог земельного та лісового законодавства України.

Крім того керівник Олександрійської окружної прокуратури Кіровоградської області наполягав, що відновлення порушеного права держави має бути забезпечено саме не шляхом витребування земельної ділянки на підставі ст. 387 ЦК України, а на підставі ст. 391 цього кодексу та ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України, шляхом пред`явлення позову про усунення перешкод у користуванні і розпорядженні, повернення земельної ділянки.

Листом від 02 липня 2024 року № 01-29/817/0.6 Кіровоградська обласна військова адміністрація надала згоду на представництво Олександрійською окружною прокуратурою Кіровоградської області інтересів держави в особі обласної державної адміністрації.

Ухвалою судді від 23 жовтня 2024 року у справі відкрито провадження у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

18 листопада 2024 року представник відповідача Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області - Коробєйнікова А.І., подала до суду відзив на позовну заяву, просила суд в задоволенні позовних вимог відмовити, звернула увагу суду, що прокурором подано позов про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном всупереч сформованій правовій позиції Верховного Суду. Оскільки право власності на спірні земельні ділянки відповідно до відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , належним та ефективним способом судового захисту порушеного права є звернення до суду з позовом про витребування земельної ділянки у кінцевих набувачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Крім того вважає, що задоволення негаторного позову шляхом визнання недійсними наказів, договору дарування, скасування державної реєстрації земельних ділянок та речових прав на них призведе до невиправданого стягнення з відповідачів судового збору в значних розмірах.

Зазначила про відсутність належним чином оформленого права постійного користування спірною земельною ділянкою у ДП «Онуфріївське лісове господарство» та його правонаступників. Звернула увагу суду, що положення щодо підтвердження права постійного користування земельними лісовими ділянками планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування вперше з`явилося в редакції Лісового кодексу України, сформульованого Законом України «Про внесення змін до Лісового кодексу України» від 8 лютого 2006 року N 3404-IV. Натомість прокурор надав в якості доказу матеріали проекту організації і розвитку лісового господарства Онуфріївського ДЛГ обласного державного лісогосподарського об`єднання «Кіровоградліс», датованого 2000 роком. Головне управління у зв`язку з цим вважає належним враховувати норми законодавства в тому числі Земельного кодексу України, чинні на час виготовлення такого проекту.

Відповідно до статті 3 Земельного кодексу України (в редакції від 18 грудня 1990 року N 561-XII), розпоряджаються землею Ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції передають землі у власність або надають у користування та вилучають їх. Повноваження щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок місцеві Ради народних депутатів можуть передавати відповідно органам державної виконавчої влади або виконавчим органам місцевого самоврядування. В матеріалах справи та у Місцевому фонді документації із землеустрою та оцінки земель відсутній проект відведення в постійне користування ділянок лісового фонду чи інша землевпорядна документація, виготовлення якої було б спрямовано на передачу спірних земель в постійне користування лісогосподарських підприємств.

У тексті позову та серед доданих до нього документів відсутні належні докази набуття права постійного користування ДП «Онуфріївське лісове господарство» та його правонаступників у вигляді рішення про надання (передачу) спірних земель в постійне користування, затвердження проекту відведення ділянок. За таких умов відсутні підстави вважати, що процедура передачі земель в користування вказаному підприємству завершена та що воно набуло у встановленому законодавством порядку права постійного користування спірними земельними ділянками. Звернула увагу суду, що прокурор не зазначає в позовній заяві конкретний момент у часі та юридичний факт, з яким він пов`язує набуття ДП «Онуфріївське лісове господарство» та його правонаступниками права постійного користування на спірні земельні ділянки.

Представник відповідача вважає, що оскільки Лісовий кодекс України до внесення змін Законом України «Про внесення змін до Лісового кодексу України» від 8 лютого 2006 року N 3404-IV містив вимогу щодо передачі в постійне користування на підставі оформлення відповідного державного акту, якому повинно було передувати рішення щодо видачі державного акта, державної реєстрації такого акту у встановленому законом порядку, а щодо спірних земель вказаних вимог дотримано не було, посилання на правові позиції Верховного Суду у вказаних справах та зміст пункту 5 Перехідних положень Лісового кодексу України не заслуговують на увагу через їх недоречність та недоцільність.

20 листопада 2024 року від представника позивача Кіровоградської обласної державної адміністрації Златопольської І.В. надійшла заява, у зв`язку із неможливістю забезпечити участь представника в судове засідання та, враховуючи, що Кіровоградська обласна державна адміністрація підтримує позовні вимоги керівника Олександрійської окружної прокуратури, просила розгляд справи здійснити без участі представника позивача.

22 листопада 2024 року керівник Олександрійської окружної прокуратури подав до суду відповідь на відзив Головного управління Держгеокадастру в Кіровоградській області. З посиланням на практику Верховного Суду наполягав на раніше обраному способі захисту, а саме усунення перешкод власнику - державі в особі Кіровоградської обласної державної адміністрації у здійсненні розпорядженням та користуванням майном шляхом визнання недійсним наказу Головного управління Держгеокадастру в Кіровоградській області, договору дарування, скасування державної реєстрації прав та скасування державної реєстрації спірних земельних ділянок в Державному земельному кадастрі.

Щодо твердження відповідача про неналежне оформлення права постійного користування лісогосподарського підприємства землями лісогосподарського призначення наголосив на положенні п. 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України та інформації Філії «Чорноліське лісове господарство» щодо формування вказаних земельних ділянок за рахунок земельної ділянки лісогосподарського призначення, яка перебувала в користуванні Чорноліського лісгоспу з 1989 року та згідно матеріалів базового лісовпорядкування ДП «Онуфріївське лісове господарство», проектів організації і розвитку лісового господарства за 1989 рік, 2000 рік 2010 рік 2020 рік знаходилась у кварталі 76 Олександрійського лісництва.

26 листопада 2024 року відповідач ОСОБА_1 подав до суду відзив на позовну заяву з вимогами, викладеними у позовній заяві, не погоджується зазначив, що наказом Головного Управління Держгеокадастру в Кіровоградській області від 07 жовтня 2016 року № 11-9884/14-16-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» затверджено проект землеустрою та надано у власність відповідачу земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером :02:000:0116, площею 1,8713 га, яка була розташована на території Звенигородської сільської ради. Приблизно в 1970-1975 рр. на вказаній земельній ділянці був розташований кар`єр, в якому добувався пісок, в подальшому там багато років знаходилось звалище сміття (і наразі при здійсненні земельних робіт на вказаній земельній ділянці знаходиться багато сміття). В 90-х роках вказана земельна ділянка була поділена та надана під дачний кооператив громадянам. Вказана земельна ділянка не засаджена жодними деревами та відповідач почав активну займатися нею з 2019 року. Так, в 2019 році було демонтовано та вивезено велику кількість бетонних блоків, які раніше становили фундаменти дачних будинків (17 фундаментів), здійснені роботи по очищенню території від сміття, вирівняно та сплановано земельну ділянку. В 2020 році на вказаній земельній ділянці було посаджено соняшники. В подальшому було поділено вказану земельну ділянку. Також утворену внаслідок поділу та подальшого об`єднання земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:0318 площею 0,2334 га 07 листопада 2023 року ОСОБА_1 відчужив за договором дарування ОСОБА_2 . Звернув увагу суду, що в додатках до позовної заяви не міститься копії планшетів, які завірені органами землевпорядкування та жодного документу, на якому містилась би інформація про завірення Олександрійського району. В той же час до позовної заяви прокурором доданий акт про розмір площі земельного балансу Онуфріївського ДЛГ Олександрійському районі Кіровоградської області, втім, вказаний документ не містить жодного підпису, у тому числі і підпису землевпорядника.

Відповідач ОСОБА_1 просив суд відмовити у задоволенні вказаного позову, висловив свою позицію щодо невірно обраного прокурором способу захисту, а також просив суд застосувати до позовних вимог прокурора позовну давність, оскільки з 2019 року відповідач на оспорюваних земельних ділянках проводив активну діяльність (в 2019 році було здійснено роботи по очищенню території від сміття, бетонних блоків, в 2020 році на всіх земельних ділянках було висаджено соняшники), відповідні органи державної влади об`єктивно мали змогу довідатись про ймовірне порушення, а таким чином станом на звернення прокурора до суду - вересень 2024 року - строк позовної давності був пропущений.

04 грудня 2024 року представник відповідача Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області - Коробєйнікова А.І., подала до суду заперечення на відповідь на відзив керівника Олександрійської окружної прокуратури, з посиланням на судову практику зазначила щодо помилковості висновків прокурора про те, що у справі, що розглядається порушення не пов`язане із позбавленням права власника його володіння спірними земельними ділянками, а також з доводами прокурора щодо належності спірних земель до земель лісогосподарського призначення з огляду на відсутність правовстановлюючих документів, визначених законодавством, а також землевпорядної документації, розробленої у відповідності до Закону України «Про землеустрій», яка б визначала належність спірних земель до земель лісогосподарського призначення, просила суд у задоволені позовних вимог керівника Олександрійської окружної прокуратури в інтересах держави відмовити.

04 грудня 2024 року керівник Олександрійської окружної прокуратури подав до суду відповідь на відзив ОСОБА_1 за містом аналогічні відзиву від 22 листопада 2024 року.

26 лютого 2025 року на адресу суду від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, з вимогами, викладеними у позовній заяві відповідач не погоджується, вважає незаконними та необґрунтованими нормами законодавства України і відповідно такими, що не підлягають задоволенню. Зазначила, що наказом Головного Управління Держгеокадастру в Кіровоградській області від 07 жовтня 2016 року, затверджено проект землеустрою та надано у власність відповідачу земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером :02:000:0116 площею 1,8713 га, яка була розташована на території Звенигородської сільської ради. Відповідачу було відомо, що з 2016 року вказана земельна ділянка належала на праві приватної власності ОСОБА_1 , який займався її упорядкуванням з 2019 року, у 2020 році земельна ділянка була засаджена соняшником. У подальшому 07 листопада 2023 року земельну ділянку :02:000:0318 (утворену в результаті поділу земельної ділянки :02:000:0116) подарував ОСОБА_2 .

З посиланням на практику Верховного Суду вважає, що прокурором обраний неналежний спосіб захисту, оскільки у контексті обставин цієї справи належним способом захисту прав держави є звернення до суду з вимогами про витребування земельних ділянок.

Наполягала, що жодний із наданих до суду копій планшетів, всупереч вимогам закону не міститься інформації про завірення відповідних органів землевпорядкування. Окрім цього, матеріали справи містять не підписаний акт звірки по земельному балансу Вказані документи не можуть бути визнані судом як неналежні та допустимі докази, які підтверджують заявлені позовні вимоги. Наполягала, що в матеріалах, наданих до суду прокурором, документів, які підтверджують надання у 1989 році земельних ділянок, що є предметом спору, у користування лісогосподарському підприємству, не міститься. Не конкретизовано межі перетину земельної ділянки, в наданих матеріалах не конкретизована локація земельних ділянок. Крім того матеріали, надані позивачем, не містять жодної інформації про координати поворотних точок земельних ділянок, що накладається, із наданих матеріалів не зрозуміло, в якій саме частині (площі) спірна земельні ділянка накладається на землі лісового призначення. Картографічні матеріали (схеми розташування земельних ділянок), надані ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» ВО «Укрдержліспроект» не містять будь-яких розмірів та одиниць вимірювання, дати складання, підпису та печатки сертифікованого інженера-геодезиста, землевпорядника або іншої особи, яка має право складати та посвідчувати достовірність таких документів. Просила суд у задоволенні позову керівника Олександрійської окружної прокуратури в інтересах держави до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області відмовити, застосувати до позовних вимог позовну давність, стягнути з позивача на її користь судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 16100,00 грн. 20 жовтня 2025 року ОСОБА_2 подала заяву про збільшення суми судових витрат, просила суд стягнути з позивача на її користь судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 29500,00 грн.

04 грудня 2024 року керівник Олександрійської окружної прокуратури подав до суду відповідь на відзив ОСОБА_2 за містом аналогічні відзиву від 22 листопада 2024 року.

19 березня 2025 року відповідач ОСОБА_2 подала до суду заперечення з твердженнями, викладеними у відповіді на відзив, не погоджується, з посиланням на практику Верховного Суду вважає їх незаконними, необґрунтованими нормами законодавства України і відповідно такими, що не підлягають задоволенню.

Ухвалою суду від 24 березня 2025 року за клопотанням відповідача ОСОБА_2 витребувати від Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» належним чином завірену копію правовстановлюючого документа, що посвідчує виникнення права постійного користування Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», а також, в разі наявності, копію правовстановлюючого документа, що посвідчує виникнення права постійного користування Державного підприємства «Онуфріївський лісгосп» на спірну земельну ділянку, яка на час розгляду справи розділена на земельні ділянки з кадастровими номерами :02:000:0167, :02:000:0168, :02:000:0169, :02:000:0170, :02:000:0171, :02:000:0172, :02:000:0173, :02:000:0174, :02:000:0175, :02:000:0176, :02:000:0177, :02:000:0178, :02:000:0179, :02:000:0182, :02:000:0183, :02:000:0184, :02:000:0185, :02:000:0186, :02:000:0187, :02:000:0188, :02:000:0189, :02:000:0190, :02:000:0191, :02:000:0192, :02:000:0193, :02:000:0318, рішення уповноваженого суб`єкта влади на підставі якого вказана земельна ділянка була передана у постійне користування, а також оригіналів планшетів на спірну земельну ділянку для огляду у судовому засіданні в ході дослідження письмових доказів по справі.

Витребувати від Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області належним чином завірену копію матеріалів щодо спірної земельної ділянки, яка на час розгляду справи розділена на земельні ділянки з кадастровими номерами :02:000:0167, :02:000:0168, :02:000:0169, :02:000:0170, :02:000:0171, :02:000:0172, :02:000:0173, :02:000:0174, :02:000:0175, :02:000:0176, :02:000:0177, :02:000:0178, :02:000:0179, :02:000:0182, :02:000:0183, :02:000:0184, :02:000:0185, :02:000:0186, :02:000:0187, :02:000:0188, :02:000:0189, :02:000:0190, :02:000:0191, :02:000:0192, :02:000:0193, :02:000:0318, а саме відомості про місцезнаходження, розмір, цільове призначення, в тому числі час та підставу зміну цільового призначення, про право власності та користування на неї за період з 1989 року по теперішній час, з посиланням на рішення уповноваженого суб`єкта влади на підставі якого вказана земельна ділянка була закріплена на такому праві.

21 квітня 2025 року на адресу суду від Відділу № 4 Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин ГУ Держгеокадастру подано інформацію на виконання ухвали Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 24 березня 2024 року, зазначено, що запитувана земельна ділянка загальною площею 1,8713 га (кадастровий номер :02:000:0116 для ведення особистого селянського господарства (код КВЦПЗ - 01.03) на території Звенигородської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області сформована на підставі «Проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства (код КВЦПЗ - 01.03) на території Звенигородської сільської ради, Олександрійський район, Кіровоградська область», розробленого ПП «Геомарк» відповідно до наказу Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області від 26 серпня 2016 року № 11-8287-16-СГ «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою». Повідомлено, що станом на 01 січня 2013 року право власності, користування на запитувану земельну ділянку не було зареєстровано, подано до суду копію землевпорядної документації, що містяться у документації із землеустрою.

23 квітня 2025 року на адресу суду від Філії «центральний лісовий офіс» ДСГП «Ліси України» подано інформацію на виконання ухвали Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 24 березня 2024 року, зазначено про неможливість надати до суду копію правовстановлюючого документа, що посвідчує виникнення права постійного користування, копію правовстановлюючого документа, що посвідчує виникнення права постійного користування Державного підприємства «Онуфріївське лісове господарство» на спірну земельну ділянку яка наразі розділена на земельні ділянки з наступними кадастровими номерами: :02:000:0167; :02:000:0168; :02:000:0169; :02:000:0170; :02:000:0171; :02:000:0172; :02:000:0173; :02:000:0174; :02:000:0175; :02:000:0176; :02:000:0177; :02:000:0178; :02:000:0179; :02:000:0180; :02:000:01781; :02:000:0182; :02:000:0183; :02:000:0186; :02:000:0187; :02:000:0188; :02:000:0189; :02:000:0190; ::02:000:0318.

Проінформовано суд, що наразі земельні ділянки із зазначеними вище кадастровими номерами перебувають в постійному користуванні Чорноліського надлісництва філії «Центральний лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» та входять в межі кварталу 76 Олександрійського лісництва на підставі планово картографічних матеріалів, а саме планшету № 11 (лісовпорядкування 2019 року) та проекту організації та розвитку лісового господарства Онуфріївського лісового господарства 2020 року.

Також приналежність зазначених земельних ділянок до лісового фонду підтверджують планшети № 5 (лісовпорядкування1989 року), № 8 (лісовпорядкування1999 року) № 7 (лісовпорядкування 2009 року), а також проекти організації та розвитку Олександрійського лісництва за 2000, 2010 роки, подано до суду копію планшетів № 5, № 8, № 7, №11, проектів організації та розвитку лісового господарства за 2000, 2010, 2020 роки.

30 квітня 2025 року суд постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження у справі та призначив справу до судового розгляду.

26 червня 2025 року Олександрійська окружна прокуратура Кіровоградської області подала до суду додаткові пояснення по справі у зв`язку із набранням чинності Закону України від 12 березня 2025 року «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача», які прийняті судом, так прокурор наполягав на продовженні розгляду справи по суті в межах доводів та вимог, які визначені прокурором при зверненні до суду, наполягав не недобросовісності дій відповідачів передачі/отриманні у приватну власність спірних земельних ділянок.

16 грудня 2025 року прокурор звернувся до суду із клопотанням про повернення у вказаній справі до стадії підготовчого провадження для вирішення питання щодо зміни предмету та підстави позову відповідно до актуальних наразі норм ЦК України.

Ухвалою суду від 16 грудня 2025 року у задоволенні клопотання прокурора Олександрійської окружної прокуратури Кіровоградської області про повернення до стадії підготовчого провадження у цій цивільній справі відмовлено. Судом зауважено, що обставини, якими обґрунтовано клопотання прокурором, були відомі позивачу до моменту закриття підготовчого судового засідання, наведені факти по суті, не є вагомими та як наслідок, нівелюють значення послідовності стадій цивільного процесу, як підготовчого провадження, так і стадії розгляду справи по суті.

На думку суду відмова у поверненні на стадію підготовчого провадження після його закриття для розгляду питання щодо зміни предмету позову не виключає можливість реалізації захисту прав позивача у інший спосіб, в той час як безпідставне повернення на стадію підготовчого провадження може викликати сумніви щодо неупередженості судді у сторін по справі.

В ході судового розгляду прокурор Поташенко А.В., відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представник відповідача Коробєйнікова А.І. звернулись до суду із вступним словом з підстав викладених у письмових процесуальних заявах підтримали свою позицію щодо пред`явленого позову.

Представник третьої особи Саліцький О.В. позов підтримав в повному обсязі, з обставин викладених в позові. Додатково пояснив, що спірна земельна ділянка на час її формування та реєстрації у Державному земельному кадастрі, а також передачі її у власність і на теперішній час, належить до земель державного лісового фонду та не вилучалась з постійного користування державного лісогосподарського підприємства. Чорноліське лісове господарство було реформовано в ДП «Ліси України». Зазначене підтверджується долученими до справи планшетами №№ 5, 7, 8 та проектів організації та розвитку лісового господарства за 2000, 2010, 2020 роки.

Представник Кіровоградської обласної військової адміністрації в судове засідання не з`явився, про дату місце і час судового розгляду повідомлений належним чином.

Заслухавши вступне учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом відповідно до наказу Головного Управління Держгеокадастру в Кіровоградській області від 07 жовтня 2016 року № 11-9884/14-16-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність», затверджено проект землеустрою та передано у приватну власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:0116 площею 1,8713 га, що розташована на території Звенигородської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області.

У грудні 2017 році ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:0116 поділено на 27 земельних ділянок з кадастровими номерами: :02:000:0167, :02:000:0168, :02:000:0169, :02:000:0170, :02:000:0171, :02:000:0172, :02:000:0173, :02:000:0174, :02:000:0175, :02:000:0176, :02:000:0177, :02:000:0178, :02:000:0179, :02:000:0182, :02:000:0183, :02:000:0184, :02:000:0185, :02:000:0186, :02:000:0187, :02:000:0188, :02:000:0189, :02:000:0190, :02:000:0191, :02:000:0192, :02:000:0193, :02:000:0165, :02:000:0166.

У подальшому ОСОБА_1 було змінено цільове призначення вказаних земельних ділянок з «для ведення особистого селянського господарства» на «для індивідуального садівництва» (код КВЦП 01.05) та об`єднано земельні ділянки з кадастровими номерами :02:000:0165, :02:000:0166 в одну - :02:000:0318, площею 0,2334 га.

07 листопада 2023 року ОСОБА_1 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Олександрійського районного нотаріального округу Кіровоградської області Чернишовим С.С., відчужив земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:0318, площею 0,2334 га ОСОБА_2 .

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно дані земельні ділянки на праві власності зареєстровані за відповідачами.

Частиною 1 статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Згідно діючого законодавства в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: землі сільськогосподарського призначення, землі житлової та громадської забудови , землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення , землі оздоровчого призначення , землі рекреаційного призначення , землі історико-культурного призначення , землі лісогосподарського призначення , землі водного фонду , землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення. (стаття 19 ЗК України).

Статтею 55 ЗК України визначено, що до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.

До земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, на яких розташовані полезахисні лісові смуги (стаття 5 Лісового Кодексу України).

Відповідно до статті 7 ЛК України ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. Суб`єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи.

Згідно зі статтею 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

До земель державної власності, які не можуть передаватися у приватну власність, належать, зокрема, землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом (пункт "г" частини 4 статті 84 ЗК України).

Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель лісогосподарського призначення.

Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства.

Стаття 56 ЗК України землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств.

Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення.

Інших випадків, які б передбачали можливість передачі земель лісогосподарського призначення у власність громадянам і юридичним особам, законодавство не містить.

Статтями 52, 53, 59 ЛК України визначено, що документація державного лісового кадастру ведеться органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, окремо по власниках лісів і постійних лісокористувачах на основі державного земельного кадастру, матеріалів лісовпорядкування, обстежень, первинного обліку лісів, національної інвентаризації лісів на підставі: рішень про передачу у власність, надання в постійне користування земельних лісових ділянок, їх вилучення (викуп), зміну поділу лісів на категорії залежно від основних виконуваних ними функцій; актів огляду місць заготівлі деревини, інших продуктів лісу та використання корисних властивостей лісів; актів технічного приймання лісових культур; актів переведення не вкритих лісовою рослинністю земель у вкриті лісовою рослинністю землі; актів обстеження в разі зміни категорій земель у результаті господарської діяльності, стихійних явищ та інших факторів.

Документація державного лісового кадастру може уточнюватися під час проведення чергового лісовпорядкування та національної інвентаризації лісів.

Державний лісовий кадастр ведеться центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, за єдиною для України системою за рахунок коштів державного бюджету.

Державний лісовий кадастр та облік лісів ведеться Держлісагентством за єдиною для усіх лісів системою за рахунок коштів державного бюджету з метою забезпечення ефективної організації охорони і захисту лісів, їх раціонального використання та відтворення, здійснення постійного контролю за якісними і

кількісними змінами в лісовому фонді України.

Переведення земельних лісових ділянок до нелісових земель у цілях, пов`язаних з веденням лісового господарства, здійснюється без їх вилучення у постійного лісокористувача з дозволу органу виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, за погодженням з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, обласними, Київською, Севастопольською міськими державними адміністраціями. У разі прийняття рішення про переведення земельних лісових ділянок до нелісових земель у цілях, пов`язаних із веденням лісового господарства, обласними, Київською, Севастопольською міськими державними адміністраціями таке рішення погоджується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища. Прийняття рішень Кабінетом Міністрів України не потребує погоджень з іншими органами.

Порядок вилучення земельних ділянок врегульовано в статті 149 ЗК України.

Розмежування повноважень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування по розпорядженню землями державної та комунальної власності визначено відповідно до положень статей 118, 122, 123, 124 ЗК України.

Пунктом 5 Прикінцевих положень ЛК України визначено, що до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Статтями 45, 47, 48, 54 ЛК України, облік лісів включає збір та узагальнення відомостей, які характеризують кожну лісову ділянку за площею, кількісними та якісними показниками. Основою ведення обліку лісів є матеріали лісовпорядкування.

Верховним Судом, зокрема у постановах, від 30 січня 2018 року в справі № 707/2192/15-ц, від 21 лютого 2018 року в справі 488/5476/14-ц, від 7 жовтня 2020 року в справі № 369/16418/18, від 30 вересня 2020 року в справі № 363/669/17 та постановах Великої Палати Верховного Суду у від 7 листопада 2018 року в справі № 488/5027/14-ц, від 7 листопада 2018 року в справі № 488/6211/14-ц, від 14 листопада 2018 року в справі № 183/1617/16, від 13 червня 2018 року в справі № 369/1777/13-ц, неодноразово висловлювалася правова позиція про те, що планово-картографічні матеріали лісовпорядкування є належними доказами наявності права постійного користування спеціалізованого державного лісогосподарського підприємства.

У даному випадку факт віднесення спірних земельних ділянок до земель лісогосподарського призначення, які перебували у постійному користуванні ДП «Ліси України», підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування 2000, 2002, 2010, 2020, років, у тому числі проектами організації та розвитку лісового господарства ДП «Онуфріївськелісове господарство» Кіровоградського обласного управління лісового та мисливського господарства Державного агентства лісових ресурсів України, Чорноліського держлісгоспу Кіровоградського державного лісогосподарського об`єднаня «Кіровоградліс», таксаційними описами, планами лісонасаджень, протоколами лісовпорядних нарад, відомостями про приймання та передачу земель при створенні держлісгоспу, суперечність яких судом не встановлена.

Згідно відомостей ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання ВО "Укрдержліспроект" від 16 лютого 2024 року, земельні ділянки, що утворились в результаті поділу земельної ділянки з кадастровим номером :02:000:0116 :02:000:0167, :02:000:0168, :02:000:0169, :02:000:0170, :02:000:0171, :02:000:0172, :02:000:0173, :02:000:0174, :02:000:0175, :02:000:0176, :02:000:0177, :02:000:0178, :02:000:0179, :02:000:0182, :02:000:0183, :02:000:0184, :02:000:0185, :02:000:0186, :02:000:0187, :02:000:0188, :02:000:0189, :02:000:0190, :02:000:0191, :02:000:0192, :02:000:0193, :02:000:0165, :02:000:0166) згідно матеріалів лісовпорядкування 2009, 2019 років, перебувають в межах земель лісогосподарського призначення кв. 123, Олександрійського лісництва філії «Чорноліське лісове господарство» ДП «Ліси України».

Тобто спірні земельні ділянки знаходиться в межах земель лісогосподарського призначення.

Відповідно до інформації Секретаріату Кабінету Міністрів України за №13531/0/2-24 від 06 червня 2024 року, Кабінетом Міністрів України рішень про погодження зміни цільового призначення, вилучення з державної власності та з постійного користування ДП «Чорноліське лісове господарство» або ДП «Онуфріївське лісове господарство» земельної ділянки з кадастровим номером :02:000:0116 :02:000:0167, :02:000:0168, :02:000:0169, :02:000:0170, :02:000:0171, :02:000:0172, :02:000:0173, :02:000:0174, :02:000:0175, :02:000:0176, :02:000:0177, :02:000:0178, :02:000:0179, :02:000:0182, :02:000:0183, :02:000:0184, :02:000:0185, :02:000:0186, :02:000:0187, :02:000:0188, :02:000:0189, :02:000:0190, :02:000:0191, :02:000:0192, :02:000:0193, :02:000:0165, :02:000:0166).

ДП «Ліси України» в особі філії «Чорноліське лісове господарство» є правонаступником державного підприємства «Чорноліське лісове господарство», яке в свою чергу є правонаступником ДП «Онуфріївське лісове господарство».

У постанові від 13 листопада 2019 року у справі № 361/6829/16 Верховний Суд надавав правову оцінку про належність, достатність та достовірність документів, наданих вищевказаним органом та виснував, що ВО "Укрдержліспроект" створене з метою проведення лісовпорядкування на всій території лісового фонду України, яке включає систему державних заходів, спрямованих на забезпечення охорони і захисту, раціонального використання, підвищення продуктивності лісів та їх відтворення, оцінку лісових ресурсів, а також підвищення культури ведення лісового господарства. ВО "Укрдержліспроект" здійснює комплекс лісовпорядних робіт для всіх лісокористувачів, незалежно від форм власності і відомчої підпорядкованості за єдиною системою в порядку, встановленому Державним агентством лісових ресурсів України за погодженням з Міністерством охорони навколишнього природного середовища, тобто володіє інформацією про лісовпорядкування.

Ураховуючи викладене, суд відхиляє заперечення відповідачів стосовно розташування спірних земельних ділянок поза межами земель лісового фонду.

Судом встановлено, що уповноваженим суб`єктом рішення щодо надання згоди на вилучення із постійного користування підприємства спірних земельних ділянок не приймалося.

На підставі сукупності наявних у справі доказів суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що передача у власність спірних земельних ділянок лісогосподарського призначення ОСОБА_1 (первиного набувача) проведена без згоди землекористувача. Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області не мало повноважень на вилучення і розпорядження спірними земельними ділянками державної власності лісогосподарського призначення, що у постійному користуванні ДП «Ліси України».

Доводи відповідачів викладені у відзиві на позовну заяву такого висновку суду не спростовують та є власним тлумаченням положень земельного законодавства.

В той же час суд дійшов висновку, що відповідачі у справі є добросовісними набувачами, оскільки набули право власності на спірні земельні ділянки за відповідними правочинами в осіб, які не мали права їх відчужувати, про що набувачі не знали та не могли знати.

Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду у постанові від 8 листопада 2023 року в справі № 607/15052/16-ц, згідно якої підтвердження добросовісності набуття майна покладається на набувача, який має довести, що він не знав і не міг знати про те, що воно придбане у особи, яка не мала права його відчужувати; добросовісність набуття виключається, якщо на момент вчинення правочину з набуття майна право власності в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містяться записи про арешт майна, зону його відчуження, наявна інформація в Єдиному державному реєстрі судових обтяжень про судовий спір щодо цього майна, за обставинами якого останнє може існувати у володінні іншої особи, ніж власник, і може бути повернутим власникові чи з витребуваним на його користь.

На час набуття відповідачами права власності на спірні земельні ділянки матеріали справи не містять належних і допустимих доказів, які б підтверджували фактичну наявність на цих ділянках лісового покриву, природних насаджень або інших об`єктивних, зовнішньо сприйнятних ознак, що однозначно свідчили б про належність таких земель до категорії земель лісогосподарського призначення та могли бути очевидними для добросовісного набувача.

Доводи прокурора висновку суду щодо добросовісності відповідачів не спростовують та фактично є викладом загальних формулювань без аналізу недобросовісності дій відповідачів при набутті спірних земельних ділянок.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Згідно із ч. 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу в суді (статті 15, 16 ЦК України).

Шляхом вчинення провадження у справах суд здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором (пункти 51, 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 у справі № 923/466/17)

Способами захисту суб`єктивних прав є закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника. Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №925/1265/16, від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц, від 15 вересня 2020 у справі №469/1044/17, від 29 травня 2019 року у справі №310/11024/15-ц та від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 у справі № 569/17272/15, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14 (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55) та ін.).

Отже, спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права та природі спірних правовідносин.

Усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду про неефективність такого способу захисту прав, як визнання недійсним рішення органу виконавчої влади, яке виконано на час звернення з позовом до суду, оскільки зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням. Крім того, рішення органу державної влади за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі №483/448/20, пункт 9.67; від 05 липня 2023 року у справі № 912/2797/21, пункт 8.13; від 12 вересня 2023 року у справі №910/8413/21, пункт 180; від 11.06.2024 у справі №925/1133/18, пункт 143, від 21 вересня 2019 року у справі №911/3681/17 (пункт 39), від 15 жовтня 2019 року у справі № 911/3749/17 (пункт 6.27), від 22 січня 2020 року у справі №910/1809/18 (пункт 35), від 01 лютого 2020 року у справі №922/614/19 (пункт 52), від 15 вересня 2020 року у справі №469/1044/17 (пункт 83), від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (пункт 109), від 08 серпня 2023 року у справі №910/5880/21 (пункт 53).

Статтею 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

За приписами ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Якщо органом державної влади або органом місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялися будь-які дії, спрямовані на відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна став суб`єкт права приватної власності, спори щодо володіння та/або розпоряджання, та/або користування таким майном відповідним органом державної влади або органом місцевого самоврядування вирішуються на підставі статей 387 і 388 цього Кодексу.

Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу (ст. 396 ЦК України).

Віндикаційний позов є позовом речовим і як такий належить до речових способів захисту права власності. Його зміст полягає у вимозі неволодіючого власника до володіючого невласника про повернення речі в натурі. При цьому відповідно до статті 396 ЦК України за допомогою віндикаційного позову може захищатися володіння також і носія іншого речового права (титульного володільця), а не тільки права власності. Безпосередня мета віндикації полягає у відновленні володіння власника (титульного володільця), що, у свою чергу, забезпечує можливість використання ним усього комплексу правомочностей, що складають належне йому речове право (пункт 141 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2024 року у справі № 910/2592/19).

Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно в установленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц (пункти 43, 89), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 60).

З урахуванням зазначеної специфіки обороту нерухомого майна володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, як це властиво для багатьох видів рухомого майна (крім бездокументарних цінних паперів, часток у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, інших нематеріальних об`єктів тощо), а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності).

Отже особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем.

Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, у тому числі документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право.

Тобто, коли позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для ефективного відновлення порушеного права (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листлопада 2018 року у справі №488/5027/14- ц, від 09 листопада 2021 року у справі №466/8649/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16, від 19 травня 2020 року у справі №916/1608/18, від 30 червня 2020 у справі №19/028-10/13, від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18, від 23 листопада 2021 у справі №359/3373/16-ц).

Позовом про витребування майна, зокрема віндикаційним позовом, є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності (на правах володіння, користування та розпорядження) індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа останнім, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння.

Отже, належним способом захисту права особи, яка позбавлена володіння земельною ділянкою, є віндикаційний позов.

Подібні висновки викладені також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2025 року у справі №902/122/24 та від 22 січня 2025 у справі № 446/478/19.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово доходила висновку, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) у порядку статті 387 ЦК України є ефективним способом захисту права власності (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі №368/1158/16-ц, від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц, від 07 листопада 2018 року у справі №488/5027/14-ц, від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц, 30 липня 2025 року у справі №363/130/23).

В той же час, негаторний позов щодо земель лісогосподарського призначення може бути застосовний винятково у випадках вчинення фізичних дій щодо земельної ділянки її зайняття, яке не є заволодінням (наприклад, зведення паркану на земельній ділянці, здійснення будівництва на ній нерухомого майна чи проведення сільськогосподарської діяльності), а не у випадку переходу права власності на таку земельну ділянку до іншої особи. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20 серпня 2025 року у справі №366/2666/23.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) уточнено висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), зокрема в пункті 39 та зазначено, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння.

Отже, негаторний позов це вимога власника, який є володільцем майна (відновив володіння майном), до будь-якої особи про усунення перешкод (шляхом повернення майна, виселення, демонтажу самочинного будівництва тощо), які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Зазначений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Звертаючись в суд з позовом прокурор посилався на те, що спірні земельні ділянки відноситься до земель лісового фонду, які перебувають у державній власності, її передача у приватну власність фізичній особі здійснена з порушенням вимог земельного та лісового законодавства, що є підставою для усунення державі перешкод в користуванні та розпорядженні майном шляхом визнання недійсними наказу і договору дарування та скасування державної реєстрації земельних ділянок та права приватної власності, що відповідає негаторному позову.

В той же час, в ході судового розгляду, на підставі досліджених судом доказів, встановлено, що спірні землі відноситься до земель лісового фонду, вибули з володіння держави та право власності зареєстроване за відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Тобто, відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , за якими зареєстроване право власності на спірні земельні ділянки, є її володільцями та набули щодо неї всі правомочності власника, включаючи право володіння. При цьому, зазначені земельні ділянки вибули з володіння держави.

За таких обставин, належним та ефективним способом захисту у правовідносинах, що склалися між сторонами цієї справи, є саме пред`явлення вимоги про витребування (повернення) земельних ділянок з чужого незаконного володіння, тобто віндикаціного позову.

Натомість, заявлений прокурором негаторний позов про усунення перешкод, шляхом визнання недійсними наказу Головного Управління Держгеокадастру в Кіровоградській області від 07 жовтня 2016 року № 11-9884/14-16-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність», договору дарування від 07 листопада 2023 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про дарування земельної ділянки, скасування державної реєстрації права власності та державної реєстрації спірних земельних ділянок є неефективним способом відновлення права держави на спірні земельні ділянки лісового фонду.

За змістом частин першої та третьої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 (провадження №12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц (провадження №14-338цс18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19 (провадження №12-52гс20) зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові (постанова Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі №1340/4630/18 (адміністративні провадження № К/9901/16194/19; К/9901/16864/19)).

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову у зв`язку з невідповідністю обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством.

Щодо спливу позовної давності суд виходив з того, що у цій справі прокурор звернувся до суду з позовом сутністю вимог за яким є усунення порушення, яке триває і має місце на момент звернення з позовом до суду (тобто початковий момент перебігу позовної давності зміщується із кожним новим порушенням права власника землі), тому на такий позов, не поширюються вимоги щодо позовної давності, оскільки з таким позовом можна звернутися в будь-який час, поки існують правовідносини та правопорушення. Отже, строк звернення до суду з відповідною позовною вимогою прокурором пропущено не було.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із відмовою у задоволенні позову, не підлягають стягненню на користь позивача понесені ним витрати зі сплати судового збору.

Щодо витрат відповідача ОСОБА_2 .

Згідно з ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Олександрійська окружна прокуратура Кіровоградської області та Кіровоградська обласна військова адміністрація не зверталися до суду з заявами про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу іншої сторони.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

З огляду на викладене, враховуючи висновок суду про відмову у задоволенні позовних вимог, за результатами розгляду заяви відповідача ОСОБА_2 щодо відшкодування судових витрат, суд дійшов висновку, що з позивача на користь відповідача підлягає стягненню витрати на професійну правничу допомогу в сумі 29500, 00 грн.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76 81, 141, 258, 259, 263 265, 268 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В

Відмовити в задоволенні позову керівника Олександрійської окружної прокуратури Кіровоградської області (адреса місцезнаходження: Кіровоградська область, Олександрійський район, м. Олександрія, вул. Чижевського, 1а, ), в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою у спірних правовідносинах - Кіровоградської обласної військової адміністрації (адреса місцезнаходження: Кіровоградська область, м. Кропивницький, площа Героїв Майдану, 1, ), до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області (адреса місцезнаходження: Кіровоградська область, м. Кропивницький, вул. Княгині Ольги, 2, ), ОСОБА_1 (адреса місця проживання, зареєстрована у встановленому законом порядку: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (адреса місця проживання, зареєстрована у встановленому законом порядку: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ), третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» (адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. Шота Роставелі, 9А, ), про усунення перешкод у користуванні і розпорядженні земельними ділянками шляхом визнання недійсним наказу, договору дарування, скасування державної реєстрації речових прав та державної реєстрації земельних ділянок.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Кіровоградської обласної військової адміністрації (адреса місцезнаходження: Кіровоградська область, м. Кропивницький, площа Героїв Майдану, 1, ) на користь ОСОБА_2 (адреса місця проживання, зареєстрована у встановленому законом порядку: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати на професійну правничу допомогу в сумі 29500 (двадцять дев`ять тисяч п`ятсот) грн 00 коп.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено до 03 лютого 2026 року.

Суддя І.П. Шинкаренко