С О Л О М ' Я Н С Ь К И Й Р А Й О Н Н И Й С У Д М І С Т А К И Є В А
____________________________________________________________________________________________
Провадження 4-с/760/36/26
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

І. Вступна частина

24 лютого 2026 року Солом`янський районний суд м. Києва

в складі головуючого судді Коробенко С.В.

за участю секретаря Левіцької Н.О.

розглянув у порядку цивільного судочинства справу за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність головного державного виконавця Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Тура Артема Олександровича у виконавчому провадженні № НОМЕР_1.

ІІ. Описова частина

13 листопада 2025 року ОСОБА_1 , в особі представника - адвоката Роїка Володимира Івановича, звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність головного державного виконавця Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Тура Артема Олександровича у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 760/281/16-ц, виданого Солом`янським районним судом міста Києва 14.12.2016 року, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 245 520,00 грн боргу та 2 730,81 грн судового збору, а всього 248 250,81 грн.

Свої вимоги скаржник мотивує наступним.

Зазначає, що виконавче провадження № НОМЕР_1 було відкрито 29 грудня 2016 року. Протягом усього часу виконання рішення боржник ОСОБА_2 ухиляється від виконання рішення суду. Державні виконавці, які вели та ведуть виконавче провадження, не здійснювали всіх передбачених Законом України «Про виконавче провадження» виконавчих дій, порушували строки, встановлені статтями 13, 48 цього Закону, не зверталися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України, не наклали арешт на майно боржника за адресою проживання, не вилучили та не реалізували його.

Скаржник просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Державного виконавця у виконавчому провадженні № НОМЕР_1;

- зобов`язати Державного виконавця звернутися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника ОСОБА_2 за межі України;

- зобов`язати Державного виконавця звернутися до суду з поданням про примусове проникнення до житла боржника;

- зобов`язати Державного виконавця прийняти постанову про залучення працівників поліції для примусового проникнення до житла боржника та проведення інших виконавчих дій;

- зобов`язати Державного виконавця провести опис майна боржника за адресою проживання, накласти арешт, опечатати, вилучити, передати на зберігання та реалізувати його.

ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, його представник - адвокат Роїк В.І. у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Від Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) пояснень на скаргу не надходило, в судове засідання представник не з`явився.

Неявка учасників не перешкоджає розгляду справи.

ІІІ. Мотивувальна частина

Суд, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 447-1 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Судом встановлено, що на примусовому виконанні головного державного виконавця Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Тура А.О. перебуває виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 760/281/16-ц, виданого Солом`янським районним судом міста Києва 14.12.2016 року, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 248 250,81 грн.

Вказане виконавче провадження № НОМЕР_1 було відкрито 29 грудня 2016 року.

Як вбачається з матеріалів скарги та Автоматизованої системи виконавчого провадження (далі - АСВП), протягом часу виконання рішення державними виконавцями вчинялись виконавчі дії, зокрема: направлявся виклик боржнику, виносились постанови про арешт коштів боржника, постанови про арешт майна боржника, постанови про розшук майна (транспортних засобів), направлялися запити до Державної фіскальної служби України, Міністерства внутрішніх справ України, Пенсійного фонду України, Державної податкової служби України щодо виявлення майна та доходів боржника, направлялися платіжні інструкції до банківських установ.

Починаючи з квітня 2024 року виконавчі дії у виконавчому провадженні здійснює державний виконавець Тур А.О., який, як вбачається з АСВП, направляв запити до банківських установ, накладав арешт на кошти боржника, направляв платіжні інструкції на суму стягнення та вчиняв інші виконавчі дії, спрямовані на виявлення та стягнення коштів боржника.

Щодо вимог скаржника про зобов`язання Державного виконавця вчинити конкретні виконавчі дії суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Разом з тим, вибір конкретних заходів примусового виконання рішення, передбачених ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження», є дискреційним повноваженням державного виконавця. Саме виконавець, виходячи з конкретних обставин виконавчого провадження, наявної інформації про майновий стан боржника, ефективності та доцільності тих чи інших заходів, самостійно визначає, які виконавчі дії необхідно вчинити для примусового виконання рішення.

Суд у порядку судового контролю за виконанням судових рішень не наділений повноваженнями визначати за виконавця конкретний перелік та послідовність виконавчих дій, які останній має вчинити. Судовий контроль полягає у перевірці правомірності рішень, дій чи бездіяльності виконавця та, у разі встановлення порушень, - у зобов`язанні виконавця усунути такі порушення, а не в наданні обов`язкових вказівок щодо способу примусового виконання рішення.

Зобов`язання виконавця вчинити конкретні виконавчі дії (звернутися до суду з поданням про примусове проникнення до житла, звернутися за встановленням обмеження права виїзду за кордон, залучити працівників поліції, провести опис та арешт майна за конкретною адресою тощо) є, по суті, втручанням суду в дискреційні повноваження виконавця та підміною функцій органу примусового виконання.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово зазначав, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим (постанова Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 22.04.2020 у справі № 641/7824/18).

Також, у постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 08.02.2023 у справі № 338/996/20 зазначено, що судовий контроль за виконанням судових рішень спрямований не лише на визнання (констатацію) неправомірності оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності виконавця, а й на поновлення порушеного права заявника.

Аналізуючи вимоги скаржника, суд зазначає наступне.

Вимога про зобов`язання Державного виконавця звернутися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України (п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження») є правом, а не обов`язком виконавця. Реалізація цього права залежить від оцінки виконавцем конкретних обставин виконавчого провадження, зокрема наявності підстав вважати, що боржник ухиляється від виконання зобов`язань саме шляхом виїзду за межі України. Суд не може зобов`язати виконавця реалізувати дискреційне право за відсутності доказів того, що нереалізація цього права є протиправною бездіяльністю.

Вимога про зобов`язання Державного виконавця звернутися до суду з поданням про примусове проникнення до житла боржника (ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження») також є реалізацією дискреційного повноваження виконавця, яке залежить від наявності інформації про знаходження у житлі боржника майна, на яке може бути звернено стягнення, та доцільності проведення такої виконавчої дії.

Вимоги про зобов`язання Державного виконавця залучити працівників поліції, провести опис майна боржника за адресою проживання, накласти арешт, опечатати, вилучити, передати на зберігання та реалізувати майно є, по суті, вимогою визначити за виконавця конкретний план виконавчих дій, що виходить за межі повноважень суду в порядку судового контролю за виконанням судових рішень.

Щодо вимоги про визнання бездіяльності Державного виконавця протиправною суд зазначає, що, як встановлено судом та вбачається з АСВП, Державний виконавець Тур А.О. з моменту прийняття виконавчого провадження до виконання (квітень 2024 року) вчиняв виконавчі дії, спрямовані на виконання рішення суду, зокрема: направляв запити до банківських установ щодо наявності рахунків боржника, накладав арешт на кошти боржника, направляв платіжні інструкції на суму стягнення.

Те, що виконавчі дії Державного виконавця не призвели до повного виконання рішення суду, саме по собі не свідчить про його бездіяльність, оскільки результат виконавчого провадження залежить не лише від дій виконавця, а й від майнового стану боржника, його поведінки та інших об`єктивних обставин.

Суд також зазначає, що доводи скаржника про бездіяльність попередніх державних виконавців (Євдокімової В.О., Журавльової Є.В., Марків Я.Є.) не можуть бути підставою для визнання протиправною бездіяльності державного виконавця Тура А.О., оскільки предметом судового контролю є дії чи бездіяльність конкретного виконавця, на якого скаржник подає скаргу.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що скаржником не доведено протиправної бездіяльності Державного виконавця Тура А.О. у виконавчому провадженні № НОМЕР_1. Вимоги скаржника про зобов`язання Державного виконавця вчинити конкретні виконавчі дії є, по суті, вимогою про втручання суду у дискреційні повноваження виконавця щодо вибору конкретних заходів примусового виконання рішення, що не відповідає завданням судового контролю за виконанням судових рішень та виходить за межі повноважень суду, передбачених ст. 451 ЦПК України.

За таких обставин, підстави для задоволення скарги ОСОБА_1 відсутні.

IV. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 2, 259, 263-265, 268, 273, 447-1, 448, 450, 451 ЦПК України, ст. ст. 10, 18, 74 Закону України «Про виконавче провадження», суд ухвалив:

1. У задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність головного державного виконавця Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Тура Артема Олександровича у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, відмовити.

2. Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом 15 днів з дня складання її повного тексту.

Суддя: