Провадження № 2/641/588/2026 Справа № 641/7201/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2026 року м. Харків

Слобідський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого судді - Боговського Д.Є.,

за участю секретаря судового засідання - Білоконь І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Слоневська Д.В., про визнання недійсним шлюбного договору, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати недійсними окремі пункти шлюбного договору, укладеного 16.09.2008 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (до шлюбу ОСОБА_2 ), посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Слоневською Д.Р., реєстровий № 4629, в саме пунктів 2 та 3.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалась на те, що 21.05.2008 ОСОБА_5 придбала у власність за кредитні кошти однокімнатну ізольовану квартиру АДРЕСА_1 , за договором купівлі-продажу, посвідченого Приватним нотаріусом ХМНО Бервено Н.І., р.н. 1283. На момент купівлі зазначеної квартири відповідачка ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 , про що є відомості у п.9 договору купівлі-продажу квартири від 21.05.2008 р. та п. абз 2 Шлюбного договору від 16.09.2008.

21.05.2008 ОСОБА_2 уклала Кредитний договір № 2001/0508/71-014, за умовами якого нею отримано грошові кошти в розмірі 58000 доларів США строком до 20.06.2038 року на придбання квартири. Того ж дня, між ОСОБА_2 та ВАТ «Сведбанк» укладено іпотечний договір № 2001 /0508/71-014, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Бервено Н.І. в рахунок забезпечення належного виконання обов`язків за кредитним договором № 2001/0508/71-014 від 21.05.2008, строком до 20.06.2038 року та передано в іпотеку зазначену вище квартиру; згоду на укладання ОСОБА_2 договорів купівлі-продажу, кредитного договору та договору іпотеки надавав її чоловік - ОСОБА_3 , про що відповідно зазначено у договорах.

Право вимоги за кредитним договором неодноразово відступалося і остаточно було відступлено 11.04.2019 ТОВ «Фінансова компанія Капітал Фінанс». Через систематичне невиконання умов Кредитного договору та несплату обов`язкових платежів, кредитором у позасудовому порядку було звернуто стягнення на предмет іпотеки - спірну квартиру. 17.09.2019 реєстратором КП «Регістр Сервіс» Первомайської міської ради ХМНО Малишевим В.В. зареєстровано право власності на квартиру за кредитором ТОВ «ФК «ФККФ». 19.09.2019 квартиру у власність придбав ОСОБА_6 за договором купівлі-продажу, а той, в свою чергу, 11.10.2019 продав спірну квартиру позивачці ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченому приватним нотаріусом ХМНО Карташовою С.І.

ОСОБА_2 не погодилася із процедурою позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки - спірну квартиру та оскаржила рішення реєстратора в судовому порядку.

Постановою Полтавського апеляційного суду у справі № 641/9154/19 позов ОСОБА_2 було задоволено та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №48758621 від 19.09.2019, прийняте державним реєстратором Комунального підприємства «РегістрСервіс» Первомайської міської ради Харківської області Малишевим В.В.

Оскільки після звернення стягнення на нерухоме майно право власності на квартиру перейшло до добросовісного набувача ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулася із позовом до Подільського районного суду м. Полтави про витребування майна з чужого незаконного володіння та просить витребувати зазначену квартиру.

30.09.2022 ухвалою Подільського районного суду м. Полтави відкрито провадження в цивільній справі № 553/4496/22 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія Капітал Фінанс». ОСОБА_7 , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , Служба у справах дітей по Слобідському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про витребування майна з чужого незаконного володіння.

В ході розгляду даної справи, ОСОБА_2 повідомила суд про наявність у неї Шлюбного договору із колишнім чоловіком ОСОБА_3 , який вони уклали 16.09.2008, копію якого надала суду разом із клопотанням про долучення доказів через інформаційну систему «Електронний суд». Шлюбний договір, на думку ОСОБА_2 , дає їй право вважати себе одноосібним власником квартири та заявляти вимоги до суду про витребування квартири на її користь із незаконного володіння у добросовісного набувача ОСОБА_1 .

ОСОБА_2 також вважає, що право спільної сумісної власності подружжя на квартиру із ОСОБА_3 припинилося, а перехід права власності ОСОБА_3 на 1/2 частини квартири здійснено на підставі саме Шлюбного договору, оскільки цим договором змінено правовий режим нерухомого майна в разі розлучення, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивачка ОСОБА_1 вважає шлюбний договір від 16.09.2008, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 частково недійсним, зазначений шлюбний договір прямо впливає на законні інтереси позивачки ОСОБА_1 , оскільки надає право ОСОБА_2 одноосібно заявляти позовні вимоги до неї про витребування квартири, хоча п. 2, 3 Шлюбного договору прямо суперечать чинному законодавству та є відповідно до закону недійсними.

Ухвалою Слобідського районного суду міста Харкова від 30.09.2025 відкрито провадження у справі, розгляд справи визначено проводити за правилами загального позовного провадження.

Відповідачем ОСОБА_2 подано відзив на позов, з якого вбачається, що позовні вимоги вона не визнає, оскільки на момент вчинення оспорюваного шлюбного договору відсутнє порушення суб`єктивного приватного права або інтересу позивача ОСОБА_1 . Також відсутні підстави для визнання оспорюваного шлюбного договору недійсним, оскільки його сторони не передавали у власність один одному нерухоме чи рухоме майно, право на яке підлягає державній реєстрації, а тільки встановили правовий режим майна, право власності на яке вже було зареєстроване за кожною із сторін. Також відповідач зазначає, що позивачем пропущений строк позовної давності для звернення із даними вимогами.

Ухвалою Слобідського районного суду міста Харкова від 13.02.2026 закінчено підготовче провадження у справі, справу призначеного до розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Кундіус Г.В. підтримали заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просили їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечувала проти заявлених позовних вимог в повному обсязі з підстав, викладених у своєму відзиві.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надавав, відзив на позов до суду не надходив.

Третя особа - Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Слоневська Д.В. у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась у встановленому законом порядку.

Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, давши добутому правової оцінки, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

21.05.2008 ОСОБА_2 (до шлюбу ОСОБА_2 ) уклала Кредитний договір № 2001/0508/71-014, за умовами якого нею отримано грошові кошти в розмірі 58000 доларів США строком до 20.06.2038 року на придбання квартири.

Того ж дня, 21.05.2008 відповідач ОСОБА_2 придбала у власність за кредитні кошти однокімнатну ізольовану квартиру АДРЕСА_1 , за договором купівлі-продажу, посвідченого Приватним нотаріусом ХМНО Бервено Н.І., р.н. 1283.

На момент купівлі зазначеної квартири відповідач ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 , про що є відомості у п.9 договору купівлі-продажу квартири від 21.05.2008 р. та п. абз 2 Шлюбного договору від 16.09.2008.

Того ж дня, 21.05.2008 між ОСОБА_2 та ВАТ «Сведбанк» укладено іпотечний договір № 2001 /0508/71-014, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Бервено Н.І. в рахунок забезпечення належного виконання обов`язків за кредитним договором № 2001/0508/71-014 від 21.05.2008, строком до 20.06.2038 року та передано в іпотеку зазначену вище квартиру; згоду на укладання ОСОБА_2 договорів купівлі-продажу, кредитного договору та договору іпотеки надавав її чоловік - ОСОБА_3 , про що відповідно зазначено у договорах.

Право вимоги за кредитним договором неодноразово відступалося і остаточно було відступлено 11.04.2019 ТОВ «Фінансова компанія Капітал Фінанс».

Через систематичне невиконання умов Кредитного договору та несплату обов`язкових платежів, кредитором у позасудовому порядку було звернуто стягнення на предмет іпотеки - спірну квартиру.

17.09.2019 реєстратором КП «Регістр Сервіс» Первомайської міської ради ХМНО Малишевим В.В. зареєстровано право власності на квартиру за кредитором ТОВ «ФК «ФККФ».

19.09.2019 квартиру у власність придбав ОСОБА_6 за договором купівлі-продажу, а той, в свою чергу, 11.10.2019 продав спірну квартиру позивачці ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченому приватним нотаріусом ХМНО Карташовою С.І.

ОСОБА_2 не погодилася із процедурою позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки - спірну квартиру та оскаржила рішення реєстратора в судовому порядку.

Постановою Полтавського апеляційного суду у справі № 641/9154/19 позов ОСОБА_2 було задоволено та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №48758621 від 19.09.2019, прийняте державним реєстратором Комунального підприємства «РегістрСервіс» Первомайської міської ради Харківської області Малишевим В.В.

Оскільки після звернення стягнення на нерухоме майно право власності на квартиру перейшло до добросовісного набувача ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулася із позовом до Подільського районного суду м. Полтави про витребування майна з чужого незаконного володіння та просить витребувати зазначену квартиру.

30.09.2022 ухвалою Подільського районного суду м. Полтави відкрито провадження в цивільній справі № 553/4496/22 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія Капітал Фінанс». ОСОБА_7 , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , Служба у справах дітей по Слобідському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про витребування майна з чужого незаконного володіння.

В ході розгляду даної справи, а саме 10.04.2025, ОСОБА_2 повідомила суд про наявність у неї Шлюбного договору із колишнім чоловіком ОСОБА_9 , який вони уклали 16.09.2008, копію якого надала суду разом із клопотанням про долучення доказів через інформаційну систему «Електронний суд».

Відповідач ОСОБА_2 вказує, що даний шлюбний договір дає їй право вважати себе одноосібним власником квартири та заявляти вимоги до суду про витребування квартири на її користь із незаконного володіння у добросовісного набувала ОСОБА_1 ; право спільної сумісної власності подружжя на квартиру із ОСОБА_3 припинилося, а перехід права власності ОСОБА_3 на 1/2 частини квартири здійснено на підставі саме шлюбного договору, оскільки цим договором змінено правовий режим нерухомого майна в разі розлучення, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивачка ОСОБА_1 вважає шлюбний договір від 16.09.2008, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 частково недійсним, зазначений шлюбний договір прямо впливає на законні інтереси позивачки ОСОБА_1 , оскільки надає право ОСОБА_2 одноосібно заявляти позовні вимоги до неї про витребування квартири, хоча п. 2, 3 Шлюбного договору прямо суперечать чинному законодавству та є відповідно до закону недійсними.

Частинами першою, дев`ятою статті 7 СК України встановлено, що сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства.

Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у частині другій статті 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками.

Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, у сімейному праві України встановлено спростовну презумпцію спільності майна подружжя, яка полягає у тому, що майно, набуте за час шлюбу, вважається об`єктом права спільної сумісної власності (виключення зазначені у статті 57 СК України), допоки одним з подружжя, який це заперечує, не доведено інше.

Державна реєстрація спірного нерухомого майна на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише цій особі.

Така ж позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27.10.2025 у справі № 199/8806/23 (провадження № 61-8550св25).

Більш детальна регламентація договірного регулювання відносин між подружжям викладена у статті 64 СК України. У частині першій цієї норми передбачено право дружини та чоловіка на укладення договорів між собою. Так, дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Договір, в тому числі шлюбний договір, насамперед, є категорією цивільного права, то відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання.

Частина третя статті 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки.

Принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше, можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.

Таким чином, сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини лише у випадках, якщо існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає із змісту акту законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.

Про необхідність застосування норм Цивільного кодексу України при визнанні шлюбного договору недійсним міститься вказівка і у статті 103 СК України.

Виходячи зі змісту статей 9, 103 СК України, статей 203, 215 ЦК України, підставою недійсності шлюбного договору є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) таких вимог: 1) зміст шлюбного договору не може суперечити законодавству України, а також моральним засадам суспільства; 2) волевиявлення кожного із подружжя при укладенні шлюбного договору має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 3) шлюбний договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Норма статті 97 СК України надає подружжю право визначати у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу, та не містить заборон або будь-яких обмежень цього права.

Частинами другою, третьою та п`ятою статті 97 СК України встановлено, що сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них. Сторони можуть домовитися про можливий порядок поділу майна, у тому числі і в разі розірвання шлюбу. Сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства.

Частинами четвертою, п`ятою статті 93 СК України передбачено обмеження щодо змісту шлюбного договору: по-перше, договір не повинен ставити одного із подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище порівняно із законодавством; по-друге, за шлюбним договором не може передаватись у власність одному із подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Пункт 2 шлюбного договору передбачає, що між подружжям під час зареєстрованого шлюбу було придбано нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_1 , яка зареєстрована на ім`я відповідача ОСОБА_2 (до реєстрації шлюбу ОСОБА_2 ).

Пунктом 3 шлюбного договору визначено, що квартира АДРЕСА_1 є особистою приватною власністю того з подружжя, на чиє ім`я вона зареєстрована.

Оскільки шлюбний договір є видом цивільного договору то, на нього також розповсюджуються положення статті 13 ЦК України щодо добросовісності поведінки, зловживання правом, дотримання моральних засад суспільства тощо.

Доводи відповідача про те, що договір відповідає вимогам чинного законодавства є необґрунтованими, оскільки пункти 2 та 3 спірного шлюбного договору суперечать вимогам статей 93, 97 СК України, у зв`язку з тим, що передбачають перехід права власності на майно, яке підлягає державній реєстрації.

Стаття 97 СК України передбачає, що у шлюбному договорі може бути визначене майно, яке дружина, чоловік передає для використання на спільні потреби сім`ї, а також правовий режим майна, подарованого подружжю у зв`язку з реєстрацією шлюбу. Частиною другою визначено, що сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них. Однак визначення майна, що є особистою приватною власністю дружини та чоловіка дано в ст. 57 СК України, а майно визначене в пунктах 2 та 3 шлюбного договору від 16.09.2008 не відповідає вимогам даної статті, оскільки дане майно було придбано під час шлюбу та лише оформлене на одного з подружжя.

Також положення пунктів 2 та 3 шлюбного договору від 16.09.2008 прямо суперечать вимогам ч. 5 ст. 93 СК України, яка передбачає, що за шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Згідно ст. 103 СК України шлюбний договір на вимогу одного з подружжя або іншої особи, права та інтереси якої цим договором порушені, може бути визнаний недійсним за рішенням суду з підстав, встановлених Цивільним кодексом України.

Згідно ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Стосовно заяви відповідача про застосування строку позовної давності для звернення з позовом до суду, суд зазначає наступне.

Статтями 256, 257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ст. 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Врахування особливості законодавчого регулювання відносин з реалізації подружжям (нареченими) майнових сімейних прав при укладанні шлюбного договору, а також тлумачення змісту статті 20 Сімейного кодексу України наявні підстави для висновку щодо вимог про визнання шлюбного договору недійсним позовна давність не застосовується, а тому відсутні правові підстави для відмови у задоволенні позовних вимог з цих підстав.

Відповідно до положень ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Так, ними можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 12 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду (ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків.

Обов`язок доказування і подання доказів покладається на сторін (ст. 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Таким чином, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, враховуючи встановлені судом обставини справи, дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Питання щодо розподілу судових витрат вирішується відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір, який позивачем було сплачено при подачі позову до суду, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.12, 13, 141, 255, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Слоневська Д.В., про визнання недійсним шлюбного договору - задовольнити.

Визнати недійсним пункт 2 та пункт 3 Шлюбного договору від 16.09.2008 року, укладеного між ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ), який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Слоневською Д.В, реєстровий № 4629.

Стягнути в рівних частинах з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 1211,20 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_3 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_4 .

Відповідач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_5 .

Третя особа - Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Слоневська Д.В., м. Харків, пр. Героїв Харкова,15.

Повне судове рішення складено 02 березня 2026 року.

Суддя Д.Є.Боговський