ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 331/4484/23

провадження № 61-982св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана її представником - адвокатом Левицькою Юлією Василівною,на постанову Запорізького апеляційного суду від 18 грудня 2024 рокуу складі колегії суддів: Подліянової Г. С., Гончар М. С., Кочеткової І. В., та касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18 вересня 2024 року у складі судді Скользнєвої Н. Г. та постанову Запорізького апеляційного суду від 18 грудня 2024 року у складі колегії суддів: Подліянової Г. С., Гончар М. С., Кочеткової І. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог ОСОБА_1 .

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя (справа № 331/4484/23).

Позовна заява мотивована тим, що він та ОСОБА_2 з 26 вересня 2009 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано заочним рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 10 лютого 2022 року (справа № 310/12344/21).

Зазначав, що 24 листопада 2017 року за час перебування у зареєстрованому шлюбі ними за спільні кошти було набуто у власність квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку було зареєстровано за ОСОБА_2 .

Посилався на те, що зазначене майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, проте між ними відсутнє порозуміння щодо розподілу спільного сумісного майна подружжя. Оскільки у добровільному порядку поділити вказане майно відповідачка відмовляється, тому вважав, що його слід поділити на підставі статей 60, 70, 71 Сімейного кодексу України (далі - СК України).

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд:

- здійснити поділ квартири АДРЕСА_1 , що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя;

- визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Короткий зміст зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 .

У вересні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя (справа № 331/5914/23).

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що за час перебування у шлюбі вони з ОСОБА_1 за спільні кошти придбали такі транспортні засоби: ВАЗ 21013, 1985 року випуску, дата державної реєстрації - 26 серпня 2020 року; причеп KRONE AZP 18, 1988 року випуску, дата державної реєстрації - 04 листопада 2017 року; КАМАЗ 5410, 1982 року випуску, дата державної реєстрації - 28 грудня 2016 року; SAMRO 58 344 НОМЕР_1 , 1998 року випуску; DAF ТЕ952580, 1999 року випуску, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності.

Вказувала, що у січні 2022 року ОСОБА_1 без її згоди та відома на підставі договорів купівлі-продажу відчужив транспортні засоби: SAMRO 58 344 НОМЕР_1 , 1998 року випуску; DAF ТЕ952580, 1999 року випуску, а отримані від продажу грошові кошти витратив не в інтересах сім`ї. Транспортні засоби: ВАЗ 21013, 1985 року випуску, причеп KRONE AZP 18, 1988 року випуску, КАМАЗ 5410, 1982 року випуску, у вересні 2023 року без її згоди були зняті з реєстраційного обліку на підставі заяв ОСОБА_1 про вибракування.

Оскільки компенсацію вартості частини від продажу транспортних засобів вона не отримала, вважала, що має право на грошову компенсацію у розмірі половини вартості цього майна - 393 134,30 грн.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_2 , уточнивши позовні вимоги, просила суд стягнути з ОСОБА_1 на її користь грошову компенсацію належної їй вартості 1/2 частки майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а саме транспортних засобів: ВАЗ 21013, 1985 року випуску, дата державної реєстрації - 26 серпня 2020 року; причепу KRONE AZP 18, 1988 року випуску, дата державної реєстрації - 04 листопада 2017 року; КАМАЗ 5410, 1982 року випуску, дата державної реєстрації - 28 грудня 2016 року; SAMRO 5R 334, 1988 року випуску; DAF ТЕ952580, 1999 року випуску, на загальну суму 393 134,30 грн.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11 вересня 2023 року позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_2 об`єднано в одне провадження для спільного розгляду.

Об`єднаному провадженню присвоєно єдиний унікальний номер справи 331/4484/23.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18 вересня 2024 року, з урахуванням ухвали Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 27 вересня 2024 року про виправлення описки, позов ОСОБА_1 задоволено.

Здійснено поділ нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.

У рахунок розподілу рухомого майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 1/2 частин транспортних засобів:

ВАЗ 21013, 1985 року випуску, державний номер НОМЕР_2 , у розмірі 14 997,80 грн;

причепу KRONE AZP 18, 1988 року випуску, державний номер НОМЕР_3 , у розмірі 87 792 грн;

КАМАЗ 5410 10850, 1982 року випуску, державний номер НОМЕР_4 , у розмірі 91 450 грн;

SAMRO 5R 334, 1998 року випуску, державний номер НОМЕР_5 , у розмірі 74 749,78 грн;

DAF TE 95 XF 12580, 1999 року випуску, державний номер НОМЕР_6 , у розмірі 124 144,70 грн, а всього - 393 134,30 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що квартира АДРЕСА_1 була набута сторонами за час перебування у зареєстрованому шлюбі та за спільні кошти. Виходячи із принципу рівності часток подружжя у спільному майні, суд дійшов висновку про те, що вказане майно є спільною сумісною власністю сторін і підлягає поділу між ними шляхом визнання за сторонами права власності по 1/2 частині спірної квартири, оскільки ОСОБА_2 не спростувала презумпцію спільності майна.

Вирішуючи вимоги зустрічного позову ОСОБА_2 , районний суд виходив із того, що спірні транспортні засоби були придбані подружжям за час шлюбу, а ОСОБА_1 не спростував у передбачений законом спосіб презумпцію спільного сумісного майна подружжя. При цьому матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 надавала колишньому чоловіку згоду на продаж транспортних засобів SAMRO 58 344 НОМЕР_1, 1998 року випуску; DAF ТЕ952580, 1999 року випуску,як і не містять доказів щодо використання грошових коштів від їхнього продажу в інтересах сім`ї. Тому вимоги ОСОБА_2 про компенсацію половини вартості реалізованих транспортних засобів є обґрунтованими. Визначаючи вартість вказаних транспортних засобів, суд взяв до уваги довідки про їхню ринкову вартість від 01 лютого 2024 року, складені ФОП ОСОБА_3 . Суд урахував, що вказані докази ринкової вартості транспортних засобів, ОСОБА_1 в установленому законом порядку не спростував, інших доказів на підтвердження їхньої вартості не надав, клопотання про призначення судової товарознавчої експертизи з метою визначення ринкової вартості спірного рухомого майна не заявляв.

Під час здійснення поділу транспортних засобів: ВАЗ 21013, 1985 року випуску,причепу KRONE AZP 18, 1988 року випуску, НОМЕР_7 , 1982 року випуску,районний суд виходив із того, що вказані транспорті засоби без згоди ОСОБА_2 були зняті ОСОБА_1 з реєстраційного обліку 13 вересня 2023 року у зв`язку із вибракуванням, без зазначення причин такого вибракування, що не є підставою для припинення права спільної сумісної власності подружжя на вказане рухоме майно. Урахувавши, що спірні транспорті засоби були придбані під час перебування сторін у шлюбі та зняті з реєстраційного обліку без надання згоди іншого з подружжя, суд дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсації 1/2 частини їх вартості.

Суд першої інстанції відхилив доводи ОСОБА_1 про те, що транспортні засоби: ВАЗ 21013, 1985 року випуску,причепу KRONE AZP 18, 1988 року випуску, НОМЕР_7 , 1982 року випуску, залишилися на окупованій території, доступу до них він не має, оскільки відповідачем за зустрічним позовом не надано належних і допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин. При цьому з відповідними заявами до сервісного центру він звернувся після отримання зустрічної позовної заяви у цій справі.

Районний суд урахував, що ОСОБА_1 не позбавлений можливості звернутися до сервісного центру з приводу видачі довідки на вивільнені вузли та агрегати (дозволу на продаж кузова або двигуна) вищезазначених транспортних засобів з метою їх подальшого продажу.

Розподіл судових витрат здійснено судом на підставі статті 141 ЦПК України.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Запорізького апеляційного суду від 18 грудня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18 вересня 2024 року у частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частин транспортних засобів: ВАЗ 21013, 1985 року випуску, державний номер НОМЕР_2 , у розмірі 14 997,80 грн; причепу KRONE AZP 18, 1988 року випуску, державний номер НОМЕР_3 , у розмірі 87 792 грн; КАМАЗ 5410 10850, 1982 року випуску, державний номер НОМЕР_4 , у розмірі 91 450 грн, що разом становить 194 239,80 грн скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації вартості 1/2 часток транспортних засобів: ВАЗ 21013, 1985 року випуску, державний номер НОМЕР_2 , у розмірі 14 997,80 грн; причепу KRONE AZP 18, 1988 року випуску, державний номер НОМЕР_3 , у розмірі 87 792 грн; КАМАЗ 5410 10850, 1982 року випуску, державний номер НОМЕР_4 , у розмірі 91 450 грн, що разом становить 194 239,80 грн відмовлено.

Змінено стягнуту з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 1/2 частин транспортних засобів з 393 134,30 грн до 198 894,50 грн.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частин транспортних засобів: ВАЗ 21013, 1985 року випуску,причепу KRONE AZP 18, 1988 року випуску, НОМЕР_7 , 1982 року випуску, суд апеляційної інстанції виходив із того, що районний суд безпідставно не взяв до уваги доводи ОСОБА_1 про те, що транспортні засоби: ВАЗ 21013, 1985 року випуску,причеп KRONE AZP 18, 1988 року випуску, НОМЕР_7 , 1982 року випуску, залишилися на тимчасово окупованій території, доступу до них відповідач за зустрічним позовом не має, тому за його заявою вони були знятті з обліку сервісним центром МВС у зв`язку із їх вибракуванням (списанням). Суд урахував, що ОСОБА_2 не надала суду доказів того, що ОСОБА_1 здійснив відчуження спірних трьох транспортних засобів, використав їх на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї або приховав їх, тому це майно або його вартість не може враховуватися при поділі.

Апеляційний суд вважав помилковими висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не позбавлений можливості звернутися до сервісного центру з приводу видачі довідки на вивільнені вузли та агрегати (дозволу на продаж кузова або двигуна) вищезазначених транспортних засобів з метою їх подальшого продажу, оскільки предметом спору є саме транспортні засоби, а не їх вузли та агрегати та можливості їх легалізувати та продати у майбутньому.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про те, що спірні транспортні засоби SAMRO 58 344 НОМЕР_1 , 1998 року випуску; DAF ТЕ952580, 1999 року, випускує об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, ОСОБА_1 вказаного не спростував, як і не довів, що колишня дружина надала згоди на їх відчуження, а грошові кошти, отримані від їхнього продажу, було використано в інтересах сім`ї. Тому ОСОБА_2 має право на компенсацію половини вартості цих транспортних засобів.

Ураховуючи, що ОСОБА_2 не спростувала презумпцію спільної сумісної власності сторін на квартиру АДРЕСА_1 , доказів придбання спірного майна за особисті кошти сторони не надали, апеляційний суд зазначив, що наявні підстави для визнання за сторонами права власності за кожним по 1/2 частині спірної квартири у порядку статей 60, 70 СК України.

Суд апеляційної інстанції здійснив перерозподіл судових витратз урахуванням статті 141 ЦПК України пропорційно задоволених позовних вимог.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У касаційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Левицька Ю. В., посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить постанову Запорізького апеляційного суду від 18 грудня 2024 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 щодо стягнення грошової компенсації вартості 1/2 часток транспортних засобів: ВАЗ 21013, 1985 року випуску, державний номер НОМЕР_2 , у розмірі 14 997,80 грн; причепу KRONE AZP 18, 1988 року випуску, державний номер НОМЕР_3 , у розмірі 87 792 грн; КАМАЗ 5410 10850, 1982 року випуску, державний номер НОМЕР_4 , у розмірі 91 450 грн, що разом становить 194 239,80 грн та залишити в цій частині рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18 вересня 2024 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18 вересня 2024 року, постанову Запорізького апеляційного суду від 18 грудня 2024 року в частині задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити.

Сторони судові рішення судів попередніх інстанцій в іншій частині у касаційному порядку не оскаржили, а отже, на підставі статті 400 ЦПК України, предметом касаційного перегляду є лише вирішення питання щодо стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частин транспортних засобів.

Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції

У січні 2025 року касаційна скарга ОСОБА_2 , яка подана її представником - адвокатом Левицькою Ю. В., на постанову Запорізького апеляційного суду від 18 грудня 2024 рокунадійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 лютого 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана її представником - адвокатом Левицькою Ю. В., залишено без руху з наданням строку на усунення недоліків. Зазначено строк виконання ухвали, а також попереджено про наслідки її невиконання.

У лютому 2025 року касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18 вересня 2024 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 18 грудня 2024 року надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 лютого 2025 року ОСОБА_1. поновлено строк на касаційне оскарження судового рішення, а касаційну скаргу залишено без руху з наданням строку на усунення недоліків. Зазначено строк виконання ухвали, а також попереджено про наслідки її невиконання.

Ухвалою судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 21 лютого 2025 року ОСОБА_2. продовжено строк для усунення недоліків, зазначених в ухвалі Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 лютого 2025 року. Зазначено строк виконання ухвали та попереджено про наслідки її невиконання.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 березня 2025 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 , яка подана її представником - адвокатом Левицькою Ю. В., на постанову Запорізького апеляційного суду від 18 грудня 2024 року, витребувано цивільну справу із суду першої інстанції та роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2025 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі за касаційною скаргоюОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18 вересня 2024 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 18 грудня 2024 року, роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу.

У квітні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2026 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Аргументи учасників справи

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

Касаційна скарга ОСОБА_2 , яка подана її представником - адвокатом Левицькою Ю. В., мотивована тим, що висновки апеляційного суду про відмову у задоволенні її вимог стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частин транспортних засобів: КАМАЗ 5410 10850, 1982 року випуску, причепу KRONE AZP 18, 1988 року випуску, ВАЗ 21013, 1985 року випуску, є помилковими, оскільки ОСОБА_1 не позбавлений можливості звернутися до сервісного центру з приводу видачі довідки на вивільнені вузли та агрегати (дозволу на продаж кузова або двигуна) вищезазначених транспортних засобів з метою їх подальшого продажу, про що правильного зазначив суд першої інстанції.

Вказує, що у заявах до сервісного центру МВС про зняття вказаних транспортних засобів з обліку у зв`язку із вибракуванням,ОСОБА_1 не повідомив про причини їхнього вибраковування (знищення транспортних засобів, залишення їх на окупованій території, пожежа або інші підстави). При цьому реєстрація та зняття з реєстрації транспортного засобу, зокрема, у зв`язку із вибракуванням, у відповідних реєстраційних органах не пов`язується із набуттям або припиненням права власності на нього та не є підставою для припинення права спільної сумісної власності подружжя на вказане рухоме майно.

На думку заявника, апеляційний суд проігнорував її доводи про те, що зняття ОСОБА_1 вищевказаних транспортних засобів з обліку у зв`язку із вибракуванням у сервісному центрі МВС відбулося саме після подання нею зустрічного позову у цій справі, що свідчить про його недобросовісність та зловживання своїми правами.

Підставою касаційного оскарження зазначеного судового рішення представник ОСОБА_2 - адвокат Левицька Ю. В., вказує неправильне застосування апеляційним судом норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 та постановах Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 449/1154/14, від 11 грудня 2024 року у справі № 154/1393/14-ц, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що всі транспортні засоби він придбав за час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 для здійснення господарської діяльності як фізичної особи - підприємця. Спірні транспортні засоби, у тому числі, автомобілі SAMRO 5R 334, 1998 року випуску, DAF НОМЕР_8 , 1999 року випуску, використовувалися ним на користь їхньої сім`ї, а тому твердження судів про те, що він нібито на власний розсуд без письмової згоди позивачки розпорядився спільною сумісною власністю подружжя, не відповідають дійсності.

Вказує, що з грудня 2021 року та після ухвалення судом рішення про розірвання шлюбу вони з ОСОБА_2 продовжували проживати разом, вели спільне господарство та мали спільний бюджет. До лютого 2022 року він взагалі не був обізнаний про те, що дружина подала до суду позов про розірвання шлюбу.

Посилається на те, що транспортні засоби: ВАЗ 21013, 1985 року випуску, причеп KRONE AZP 18, 1988 року випуску, НОМЕР_7 , 1982 року випуску, залишилися на окупованій території у м. Бердянську Запорізької області, їх доля йому невідома, а тому він не може ними володіти та розпоряджатися. Після ознайомлення з повідомленням МВС України, 13 вересня 2023 року він звернувся до сервісного центру МВС з відповідними заявами про зняття вказаних транспортних засобів з обліку у зв`язку із вибракуванням. При цьому положення чинного законодавства не вимагають згоди іншого з подружжя на звернення фізичної особи до відповідних органів із заявою про вибракування транспортних засобів, які зареєстровані за ним. Будь-якого наміру уникнути поділу вказаного рухомого майна у нього не було.

Під час вирішення зустрічного позову ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частин транспортних засобів,суди попередніх інстанцій взяли до уваги надані нею оцінки транспортних засобів, здійснені на підставі аналітики інтернет-сайтів з продажу вживаних автомобілів, безпідставно поклавши на нього обов`язок проведення ринкової оцінки вартості транспортних засобів відповідно до вимог чинного законодавства.

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень ОСОБА_1 вказує неправильне застосування апеляційним судом норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц, постановах Верховного Суду від 11 лютого 2022 року у справі № 504/1126/19, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу та заперечення на відзив

У січні 2025 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив про необґрунтованість доводів касаційної скарги та відсутність підстав для скасування оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції, яка відповідає вимогам статей 263-265 ЦПК України.

Вважає обґрунтованими висновки суду апеляційної інстанції про скасування рішення районного суду в частині задоволення вимог зустрічного позову ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частин транспортних засобів: ВАЗ 21013, 1985 року випуску, причепу KRONE AZP 18, 1988 року випуску, НОМЕР_7 , 1982 року випуску, оскільки вказані транспорті засоби за ним не зареєстровані, відновлення їх реєстрації неможливе, вони юридично не існують, з огляду на те, що зняті з обліку у зв`язку із вибраковкою (списанням).

У травні 2025 року до Верховного Суду від представника ОСОБА_2 - адвоката Левицької Ю. В., надійшли заперечення на відзив ОСОБА_1 , в яких заявник підтвердила доводи касаційної скарги.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

26 вересня 2009 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 уклали шлюб, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис № 555, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_9 , виданим відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Бердянську Бердянського міськрайонного управління юстиції Запорізької області 26 вересня 2009 року (том 1, а. с. 5).

Заочним рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 10 лютого 2022 року у справі № 310/12344/21 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , укладений 26 вересня 2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Бердянську Бердянського міськрайонного управління юстиції Запорізької області, за актовим записом № 555 (том 1, а. с. 6-7).

За час перебування у шлюбі за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 24 листопада 2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Тищук Н. Ю., за реєстровим № 901, було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 8-10).

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру транспортних засобів МВС України та доданого до нього додатку за ОСОБА_1 були зареєстровані такі транспортні засоби: ВАЗ 21013, 1985 року випуску - з 26 серпня 2020 року; причеп KRONE AZP 18, 1988 року випуску - з 04 листопада 2017 року; НОМЕР_7 , 1982 року випуску - з 28 грудня 2016 року (том 1, а. с. 60); SAMRO 5R 334, 1998 року випуску - з 19 грудня 2019 року; DAF НОМЕР_8 , 1999 року випуску - з 22 листопада 2019 року (том 1, а. с.100).

Згідно з даними Єдиного державного реєстру транспортних засобів МВС України транспортні засоби: ВАЗ 21013, 1985 року випуску, 13 вересня 2023 року знятий з обліку у зв`язку із вибраковкою; причеп KRONE AZP 18, 1988 року випуску, 13 вересня 2023 року знятий з обліку у зв`язку із вибраковкою; КАМАЗ 5410 10850, 1982 року випуску, 13 вересня 2023 року знятий з обліку у зв`язку із вибраковкою; SAMRO 5R 334, 1998 року випуску, 28 січня 2022 року перереєстрований на нового власника на підставі договору купівлі-продажу; DAF TE 95 XF 12580, 1999 року випуску, 28 січня 2022 року перереєстрований на нового власника на підставі договору купівлі-продажу (том 1, а. с.101-102,105).

ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа - підприємець з 28 березня 2007 року, що підтверджується копією свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця серії НОМЕР_10 (том 1, а. с. 153).

Відповідно до довідки від 01 лютого 2024 року № 643, складеної фахівцем-автотоварознавцем фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 (далі - ФОП ОСОБА_3 ), середня вартість транспортного засобу SAMRO 5R 334, 1998 року випуску, державний номер НОМЕР_5 , станом на 01 лютого 2024 року становить 149 499,55 грн (том 1, а. с. 210).

Середня вартість транспортного засобу DAF TE 95 XF 12580, 1999 року випуску, державний номер НОМЕР_6 , станом на 01 лютого 2024 року становить 248 289,45 грн, що підтверджується довідкою ФОП ОСОБА_3 від 01 лютого 2024 року № 642 (том 1, а. с. 214).

Відповідно до листа регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Запорізькій області Головного сервісного центру МВС від 31 жовтня 2023 року № 31/8-88 транспортні засоби: ВАЗ 21013, 1985 року випуску, 13 вересня 2023 року знятий з обліку у зв`язку із вибракуванням; причеп KRONE AZP 18, 1988 року випуску, 13 вересня 2023 року знятий з обліку у зв`язку із вибракуванням; КАМАЗ 5410 10850, 1982 року випуску, 13 вересня 2023 року знятий з обліку у зв`язку із вибракуванням, за заявою ОСОБА_5 (том 1, а. с. 178-181).

Згідно з роздруківкою з веб-сайтів про ринкову вартість транспортних засобів на час подання ОСОБА_2 зустрічного позову ринкова вартість транспортних засобів: ВАЗ 21013, 1985 року випуску, становить 29 995,60 грн, причеп KRONE AZP 18, 1988 року випуску - 175 584 грн, КАМАЗ 5410 10850, 1982 року випуску - 182 900 грн, SAMRO 5R 334, 1998 року випуску - 149 499,55 грн, DAF TE 95 XF 12580, 1999 року випуску - 248 289,45 грн (том 2, а. с. 41).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Касаційна скарга ОСОБА_2 , яка подана її представником - адвокатом Левицькою Ю. В., підлягає задоволенню.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції не відповідає.

Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно із частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункт 3 частини першої статті 57 СК України).

Відповідно до частини першої статті 60 CK України, майно, набуте, подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), постанову Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17 (провадження № 61-38303св18)).

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до статті 65 СК України дружина і чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України).

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплене у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України)).

Законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, у тому числі, в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21)).

Відповідно до частин першої, другої статті 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

У частині третій статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (див.: пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно із частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частина третя статті 89 ЦПК України).

Щодо вимог зустрічного позову про стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частин транспортних засобів: SAMRO 58 344 НОМЕР_1 , 1998 року випуску; DAF ТЕ952580, 1999 року випуску

Звертаючись до суду із зустрічним позовом, ОСОБА_2 посилалася на те, що ОСОБА_1 у січні 2022 року без її згоди та відома, відчужив належний їм на праві спільної сумісної власності транспортні засоби: SAMRO 58 344 НОМЕР_1 , 1998 року випуску; DAF ТЕ952580, 1999 року випуску.

Заперечуючи проти таких вимог зустрічного позову, ОСОБА_1 посилався на те, що отримані у січні 2022 року кошти від відчуження транспортних засобів він витратив в інтересах сім`ї.

Вирішуючи вказані вимоги, суд першої інстанції, з яким в цій частині погодився апеляційний суд, виходив із того, що вказані транспортні засоби є спільним сумісним майном подружжя, презумпцію спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 не спростував. Ураховуючи, що ОСОБА_1 розпорядився спірним нерухомим майном на власний розсуд без повідомлення та згоди ОСОБА_2 , тому остання має право компенсацію вартості на 1/2 частки спірних транспортних засобів, виходячи з їх ринкової вартості, встановленої суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_3 у довідках від 01 лютого 2024 року № 643, № 645.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з таким висновком судів, оскільки факт використання коштів, отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї, повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя (див: постанови Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 158/2229/16-ц (провадження № 61-19420св18) та від 10 червня 2022 року у справі № 544/856/20 (провадження № 61-21406св21)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 зазначено, що якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а у разі неможливості визначення такої вартості саме цього майна - ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого.

Зважаючи на відчуження ОСОБА_1 спірних транспортних засобів, апеляційний суд правильно відхилив доводи його апеляційної скарги, які є ідентичними із доводами касаційної скарги щодо незгоди з оцінкою вартості спірного майна, оскільки у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку із цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку із припиненням її права на спільне майно (див.: постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц).

У справі, яка переглядається Верховним Судом, позивачка за зустрічним позовом вжила всіх можливих заходів для доведення дійсної вартості спірних транспортних засобів, тоді як ОСОБА_1 не надав належних і допустимих доказів на підтвердження їх вартості на час вирішення спору і не спростував визначений у висновках оцінювача розмір ринкової вартості спірного майна, а також не звертався до суду з клопотанням про призначення судової товарознавчої експертизи з метою визначення їх ринкової вартості.

За таких обставин, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що спірні транспортні засоби: SAMRO 58 344 НОМЕР_1 , 1998 року випуску; DAF ТЕ952580, 1999 року випуску, набуті сторонами у шлюбі за спільні кошти, є спільною сумісною власністю подружжя, ОСОБА_1 розпорядився ними на власний розсуд без письмової згоди ОСОБА_2 , тому вона має право на компенсацію вартості 1/2 частки зазначених транспортних засобів.

Крім того, доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що після ухвалення судом рішення про розірвання шлюбу, вони з ОСОБА_2 продовжували проживати разом, вели спільне господарство та мали спільний бюджет, зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, які не були встановлені судами, що на підставі положень статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Посилання ОСОБА_1 на застосування судом апеляційної інстанцій норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду є безпідставними, оскільки висновки у наведених заявником справах та у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у зазначеній справі суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. Посилаючись на загальні висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, заявник намагається досягти повторної оцінки доказів, однак суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Оскільки доводи касаційної скарги ОСОБА_1 висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в частині вирішення вимог зустрічного позову ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частин транспортних засобів: SAMRO 58 344 НОМЕР_1 , 1998 року випуску; DAF ТЕ952580, 1999 року випуску - без змін.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає без задоволення касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Щодо вимог зустрічного позову про стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частин транспортних засобів: ВАЗ 21013, 1985 року випуску, причепу KRONE AZP 18, 1988 року випуску, КАМАЗ 5410, 1982 року випуску

У справі, яка переглядається Верховним Судом, ОСОБА_2 просила стягнути з ОСОБА_1 на свою користь грошової компенсації вартості 1/2 частин транспортних засобів: ВАЗ 21013, 1985 року випуску, причепу KRONE AZP 18, 1988 року випуску, КАМАЗ 5410, 1982 року випуску, які 13 вересня 2023 року без її згоди були зняті з реєстраційного обліку у зв`язку із вибракуванням на підставі заяв ОСОБА_1 .

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог про ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частин транспортних засобів: ВАЗ 21013, 1985 року випуску, причепу KRONE AZP 18, 1988 року випуску, КАМАЗ 5410, 1982 року випуску, апеляційний суд послався на те, що спірні транспортні засоби залишилися на тимчасово окупованій території, доступу до них відповідач за зустрічним позовом не має, тому за його заявою вони були знятті з обліку сервісним центром МВС у зв`язку із їх вибракуванням (списанням).

Разом із тим, апеляційний суд не вирішив по суті спір між сторонами у цій частині, не врахував, що на момент розлучення ОСОБА_2 та ОСОБА_1 спірні транспортні засоби залишилися у володінні останнього, який, у свою чергу, не надав належних і допустимих доказів на підтвердження того, що вони вибули з його володіння та з яких причин.

Під час здійснення поділу транспортних засобів: ВАЗ 21013, 1985 року випуску,причепу KRONE AZP 18, 1988 року випуску, НОМЕР_7 , 1982 року випуску,суд першої інстанції правильно виходив із того, що вказані транспорті засоби без згоди ОСОБА_2 були зняті ОСОБА_1 з реєстраційного обліку 13 вересня 2023 року у зв`язку із вибракуванням, без зазначення причин такого вибракування, що не є підставою для припинення права спільної сумісної власності подружжя на вказане рухоме майно. Урахувавши, що спірні транспорті засоби були придбані під час перебування сторін у шлюбі та зняті з реєстраційного обліку без надання згоди іншого з подружжя, суд дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсації 1/2 частини їх вартості.

Районний суд у цій частині ухвалив рішення повно та всебічно встановивши обставини справи, дослідивши та надавши правову оцінку всім зібраним у справі доказам, вимогам та запереченням сторін за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, проте апеляційним судом безпідставно скасовано рішення суду першої інстанції у відповідній частині, яке відповідає закону.

Відтак, доводи касаційної скарги ОСОБА_2 , яка подана її представником - адвокатом Левицькою Ю. В., є обґрунтованими.

Частиною першою статті 413 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки суд апеляційної інстанції скасував законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції в частині зустрічних вимог ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частин транспортних засобів: ВАЗ 21013, 1985 року випуску, причепу KRONE AZP 18, 1988 року випуску, КАМАЗ 5410, 1982 року випуску, то постанова апеляційного суду в цій частині підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Статтею 416 ЦПК України визначено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Ураховуючи те, що Верховний Суд задовольняє касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Левицької Ю. В., тому сплачений судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 3 107,83 грн, слід стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .

Оскільки касаційний суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги ОСОБА_1 без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у судах першої та апеляційної інстанцій, а також у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції немає.

Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 410, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана її представником - адвокатом Левицькою Юлією Василівною, задовольнити.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Запорізького апеляційного суду від 18 грудня 2024 року в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частин транспортних засобів та розподілу судових витрат скасувати, залишити в силі в цій частині рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18 вересня 2024 року.

У решті рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18 вересня 2024 року, в нескасованій після апеляційного перегляду частині, та постанову Запорізького апеляційного суду від 18 грудня 2024 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_11 ) на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_12 ) судовий збір, сплачений нею за подання касаційної скарги у розмірі 3 107 (три тисячі сто сім) гривень 83 копійки.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді:І. Ю. Гулейков Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець Ю. В. Черняк