П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2026 року м. Київ

Справа № 755/16383/25

Провадження: № 22-ц/824/2750/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Верланова С. М., Нежури В. А.,

секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Торхової Анастасії Андріївни в інтересах Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Укргазбанк»

на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 18 вересня 2025 року, постановлену під головуванням судді Хромової О. О.,

за заявою позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського Анатолія Миколайовича, третя особа - Публічне акціонерне товариство «Акціонерний банк «Укргазбанк», приватний нотаріус Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Васалатьєва Олена Анатоліївна, Державне підприємство «Сетам» про визнання недійсною відмови від на спадщини, визнання права власності на майно, визнання дій неправомірними,

в с т а н о в и в:

У серпні 2025 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського А. М., третя особа АТ «АБ «Укргазбанк», Приватний нотаріус Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Васалатьєва О. А., ДП «Сетам», про визнання недійсною відмови про від спадщини, визнання права власності на майно, визнання дій неправомірними.

В подальшому, ОСОБА_3 подала до суду заяву про забезпечення позову, в якій просила вжити суд заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, яка належить на праві власності ОСОБА_2 .

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 11 вересня 2025 року задоволено заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову, вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 00, яка на праві приватної власності належить ОСОБА_2 .

Поряд з цим, 11 вересня 2025 року (вхід. від 12 вересня 2025 року, № 53876) позивачка ОСОБА_4 повторно подала до суду заяву про забезпечення позову, у якій просила вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, яка на праві власності належить ОСОБА_2 , а також зупинити реалізацію арештованого майна, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, що виставлена на електронні торги на веб-сайті ДП «Сетам», лот № 584267.

На обгрунтування заяви ОСОБА_1 зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її син, ОСОБА_5 , після смерті якого відкрилася спадщина, що складалася зі спірної квартири. Перебуваючи у вкрай вразливому стані та піддавшись на переконання ОСОБА_2 , вона підписала заяву про відмову від спадщини на користь ОСОБА_2 . Однак, вона не була обізнана про існування боргових зобов`язань своєї доньки, ОСОБА_2 , перед ПАТ АБ «Укргазбанк», та стягнення з неї коштів в примусовому порядку в межах виконавчого провадження № 75883736. Право власності на спірну квартиру зареєстровано за відповідачем, водночас, приватним виконавцем здійснюється примусове стягнення заборгованості, майно ОСОБА_2 виставлено на прилюдні торги, про що розміщено оголошення на онлайн-платформі ДП «Сетам». Водночас, виконавець в офіційному оголошенні на сайті ДП «Сетам» поширює серед потенційних покупців недостовірну інформацію про відсутність зареєстрованих у спірній квартирі осіб. Інший предмет спадщини - земельну ділянку вже реалізовано у примусовому порядку через аукціон.

Проведення електронних торгів до вирішення спору по суті завдасть їй непоправної шкоди, оскільки призведе до безповоротної втрати єдиного житла 81-річною особою з тяжким станом здоров`я.

Захід у вигляді зупинення реалізації квартири є розумним та обґрунтованим, оскільки це єдиний ефективний спосіб зберегти предмет спору. Захід є адекватним та співмірним, оскільки стосується виключно об`єкта спору і не обтяжує жодних інших активів відповідача.

Застосування цього заходу забезпечує належний баланс інтересів. З одного боку, він захищає фундаментальне право на житло. З іншого, він лише тимчасово відтерміновує задоволення вимог кредитора (ПАТ АБ «Укргазбанк») щодо активу, право власності на який є предметом обґрунтованого судового спору. Застосування заходів забезпечення позову не лише не порушує, а й захищає права третіх осіб, зупинення торгів унеможливить появу добросовісного набувача, перешкоджатиме необхідності додаткового звернення до суду з позовами, спрямованими на відновлення прав заявника.

Долучені до матеріалів справи докази свідчать про фактичну неминучість його невиконання, оскільки без негайного втручання суду предмет спору буде продано ще до завершення судового розгляду.

З огляду на викладене, заяву просила задовольнити, накласти арешт на спірну квартиру та зупинити реалізацію арештованого майна.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 18 вересня 2025 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено частково.

Вжито заходи забезпечення позову шляхом зупинення продажу арештованого майна, квартири АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 00, на праві приватної власності належить ОСОБА_2 , в межах виконавчого провадження № 72883736.

У задоволенні іншої частини вимог заяви відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, Торхова А. А. в інтересах ПАТ «Акціонерний банк «Укргазбанк» посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ухвалу суду просила скасувати та постановити нову про відмову в задоволенні заяви.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд задовольняючи заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом зупинення продажу арештованого майна, фактично втрутився у процедуру примусового виконання судового рішення, яке набрало законної сили, чим порушив принцип обов`язковості виконання судових рішень та права кредитора, ПАТ «Акціонерний банк «Укргазбанк».

Зазначила, що спірна квартира належить ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі чинного свідоцтва про право на спадщину, яке не скасоване у встановленому законом порядку, а відтак відсутні правові підстави вважати, що реалізація майна у виконавчому провадженні є неправомірною.

Наголосила, що суд першої інстанції не врахував, що зупинення продажу арештованого майна є спеціальним способом забезпечення позову, який відповідно до пункту 5 частини першої статті 150 ЦПК України застосовується лише у разі поєднання вимог про визнання права власності та зняття арешту з майна, тоді як позовні вимоги ОСОБА_1 не спрямовані на зняття арешту у межах виконавчого провадження.

Крім того, в апеляційній скарзі зазначено, що заявником не доведено наявності реальної загрози утруднення чи неможливості виконання можливого рішення суду, а суд обмежився припущеннями, не підтвердженими належними та допустимими доказами.

Також послалася на те, що застосований судом захід забезпечення позову є неспівмірним із заявленими вимогами, порушує баланс приватних і публічних інтересів та фактично призводить до необґрунтованого обмеження прав стягувача у виконавчому провадженні, зокрема, права на своєчасне та повне задоволення грошових вимог за рахунок майна боржника.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 25 грудня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Вислухавши пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Задовольняючи заяву ОСОБА_1 про застосування заходів забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами існує реальний спір щодо права власності на спірну квартиру, яка є предметом спадкового спору, та безпосередньо пов`язана з заявленими позовними вимогами про визнання недійсною відмови від спадщини та визнання права власності на майно.

Суд встановив, що спірна квартира перебуває під арештом у межах виконавчого провадження та виставлена на примусову реалізацію на електронних торгах ДП «Сетам», проведення яких заплановано до вирішення спору по суті, що створює реальну та безпосередню загрозу відчуження предмета спору.

На переконання суду, у разі невжиття заходів забезпечення позову можливе відчуження спірного майна на користь третіх осіб, що істотно ускладнить або унеможливить виконання рішення суду у випадку задоволення позовних вимог, а також призведе до порушення права позивачки на ефективний судовий захист.

Суд також врахував, що заявлені заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер, є співмірними із предметом та підставами позову, безпосередньо спрямовані на збереження спірного майна у незмінному стані та не вирішують спір по суті.

Крім того, суд дійшов висновку, що зупинення реалізації арештованого майна у даному випадку забезпечує баланс інтересів сторін та інших учасників правовідносин, оскільки з одного боку захищає право позивачки на житло та судовий захист, а з іншого - не позбавляє кредитора можливості реалізувати свої права після вирішення спору по суті.

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом частин першої та другої статті 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Колегія суддів враховує, що для приватного права апріорі є притаманною засада розумності, яка має застосовуватися не лише при оцінці поведінки учасників цивільного обороту та тлумаченні норм матеріального права, а й при застосуванні і тлумаченні норм процесуального права. Такий підхід неодноразово підтверджений у правових позиціях Верховного Суду, зокрема у постановах від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, від 05 вересня 2022 року у справі № 519/2-5034/11.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити заходів забезпечення позову, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист чи поновлення порушених або оспорюваних прав та інтересів позивача.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 150 ЦПК України одним зі способів забезпечення позову є зупинення продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Тлумачення цієї норми з урахуванням принципу розумності та «методу чесного читання» свідчить, що зазначений захід спрямований на запобігання відчуженню майна у порядку примусового виконання до вирішення спору по суті, коли існує обґрунтований спір щодо належності права власності на таке майно.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 12 січня 2023 року у справі № 334/9179/21, а також у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 757/22558/20, у яких наголошено, що зупинення продажу арештованого майна є спеціальним, тимчасовим та превентивним заходом забезпечення позову, спрямованим на збереження предмета спору та недопущення ускладнення виконання можливого судового рішення.

Колегія суддів також бере до уваги, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд першої інстанції зобов`язаний оцінити співмірність обраного заходу із заявленими позовними вимогами, наявність зв`язку між предметом позову та заходом забезпечення, а також забезпечити баланс інтересів усіх учасників процесу та третіх осіб.

Як убачається з матеріалів справи, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність реальної загрози відчуження спірного майна до вирішення спору по суті, що могло б унеможливити або істотно ускладнити виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову. Обраний захід забезпечення позову має тимчасовий характер, не вирішує спір по суті та спрямований виключно на збереження предмета спору у незмінному стані.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для застосування заходів забезпечення позову, оскільки вони відповідають вимогам статей 149-150 ЦПК України, принципу розумності, співмірності та забезпечують ефективний судовий захист без непропорційного втручання у права інших осіб.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильність ухвали суду першої інстанції та зводяться, по суті, до незгоди відповідача з оцінкою судом обставин, що мають значення для вирішення питання про забезпечення позову.

Посилання скаржника на те, що зупинення продажу арештованого майна є надмірним заходом, оскільки на спірну квартиру вже накладено арешт, колегія суддів вважає необґрунтованими. Сам по собі арешт майна у межах виконавчого провадження не унеможливлює його реалізацію, а навпаки є передумовою для примусового продажу. Відтак накладення арешту та зупинення реалізації арештованого майна мають різну правову природу і спрямовані на досягнення різних процесуальних цілей. Зупинення продажу у цьому випадку є єдиним ефективним способом збереження предмета спору до вирішення справи по суті.

Доводи апеляційної скарги про втручання суду у процедуру виконання судового рішення та порушення прав стягувача також не приймаються колегією суддів. Застосований захід забезпечення позову має тимчасовий характер, не скасовує і не припиняє виконавче провадження, а лише відтерміновує реалізацію конкретного майна до з`ясування питання про належність права власності на нього. Такий підхід узгоджується з метою інституту забезпечення позову, запобігання виникненню ситуацій, за яких виконання можливого судового рішення стане неможливим або надмірно ускладненим.

Безпідставними є й твердження відповідача про відсутність реальної загрози порушення прав позивачки. Як убачається з матеріалів справи, спірна квартира вже виставлена на електронні торги, дата проведення аукціону визначена, що свідчить не про гіпотетичний, а про цілком реальний ризик відчуження предмета спору третій особі до завершення судового розгляду. У разі такого відчуження відновлення порушених прав позивачки вимагало б ініціювання нових судових спорів та унеможливило б ефективний судовий захист у цій справі.

Посилання на недотримання балансу інтересів також не знаходять свого підтвердження, оскільки суд першої інстанції належним чином врахував як інтереси позивачки, для якої спірна квартира є єдиним житлом, так і інтереси кредитора, оскільки застосований захід забезпечення позову не позбавляє останнього права на задоволення вимог у майбутньому, а лише тимчасово обмежує реалізацію конкретного активу до вирішення спору по суті.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, не свідчать про порушення норм процесуального права та не дають підстав для скасування ухвали, враховуючи, що обраний судом захід забезпечення позову є розумним, співмірним заявленим вимогам та таким, що безпосередньо пов`язаний з предметом спору.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Торхової А. А. в інтересах ПАТ «Акціонерний банк «Укргазбанк» підлягає залишенню без задоволення, а ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 18 вересня 2025 року залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Торхової Анастасії Андріївни в інтересах Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Укргазбанк» залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 18 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 24 лютого 2026 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура